bet · GD01KrU1 · 1989-12-31 00:00:00 — Denstora mängd av skärvor som därefter saknar större vetenskapligt intresse ochknappast i sin helhet kan bevaras utan stora olägenheter och kostnader tordeutan större men kunna avyttras. För att kunna fortsätta och fullfölja denmarinarkeologiska under- 1989/90:KrUl sökningen av dock att medel för detta ändamål anskaffas. Dessa skulle dåhuvudsakligen användas för den undersökning av fartygets konstruktion ochutrustning som planeras. De många föremålen från bl.a. besättningens ägodelarsom vittnar om livet ombord utgör en annan intressant och viktig del av dennaundersökning. Från allmänhetens sida har intresset för porslinsskärvornaockså varit mycket stort. därför som souvenirer kunna fåförsälja en del av den stora mängd porslinsskärvor som bärgats och som ständigtväxer, skulle detta utan tvivel kunna ge ett inte oväsentligt, tillskott tillinkomsterna och bidraga till att möjliggöra en fortsättning av de marinarkeologiskaundersökningarna i samma omfattning som och i linje med vad ovananförts. borde därför bevilja StiftelsenOstindiefararen tillstånd att som souvenirer få försälja en del av deporslinsskärvor som bärgats från vraket av . Lagbestämmelser om fyndfördelning, m.m. l 2 kap. 17 § kulturminneslagen stadgas att genomfyndfördelning får överlåta statens rätt till fornfynd på museum som åtar sigatt vårda det på ett tillfredsställande sätt. Av bestämmelser i 2kap. 1, 3 och 4 §§ följer att de i motionen aktuella fynden skall tillfallastaten. 1 den fram gällandefornminneslagen fanns motsvarande bestämmelser. Dessa hade i princip sammainnehåll som bestämmelserna i den nu gällande lagen med den avvikelsen att ifråga om fynd av större betydelse fick överlåtelse på museum ej ske utanregeringens medgivande (se 9a, 9b och 13 §§). Varken den nya eller den gamla lagen innehåller någotbemyndigande för att medge försäljning av fornfynd.- Grunderna för hurstatens egendom får disponeras finns i 9 kap. 8 och 9 §§ regeringsformen.Statens medel och dess övriga tillgångar står med vissa här icke aktuellaundantag till regeringens disposition. fastställer i den omfattningsom behövs grunder för förvaltningen av statens egendom och förfogande överden. kan därvid föreskriva att åtgärder av visst slag ej får vidtagasutan tillstånd. Beslut av RAÄ rörande försäljning av porslinsskärvor fattade beslut rörande en ansökan frånStiftelsen om tillstånd att som souvenirer fåförsälja en del av de porslinsskärvor som tagits upp från vraket under dykningaråren 1985 1987. Ansökan togs inte upp till prövning i sak. Hänvisning skeddetill vissa av de bestämmelser i fornminneslagen som angivits ovan samt tillangivna lagrum i regeringsformen. I en avgiven särskild skrivelse redovisade RAAsin princi- 1989/90:KrUl uppfattning i sakfrågan rörande försäljning avfornfynd. 1 skrivelsen angavs inledningsvis bl.a. att problemet att hanterafynd som innehåller stora mängder föremål av likartad karaktär aktualiseratsvid några tillfållen och att diskussioner under handförts med olika museer och institutioner. De synpunkter som härvid framförtsvisar anfördes det i skrivelsen att det generellt råder mycket stortveksamhet mot att försälja eller ge bort delar av fynd eller på annat sättsplittra ens sådana lynd som inte synes kunna tillföra vetenskapenvärdefullare ny kunskap. delar denna uppfattning. Detta synsätt hänger ihop med den i arkeologiskasammanhang hävdvunna principen om att samlade fynd alltid bör bevaras såintakta som möjligt och på samma plats. Naturligtvis kan depositioner i deflesta fall accepteras. De nu aktuella föremålen från visserligen endast en del av den ursprungliga lasten men enligt hittillsgällande principer utgör de ett samlat fynd. Detta gäller oberoende av omresterande föremål i vraket tas upp eller inte. Mot denna bakgrund bör enligtRAA:s mening någon försäljning av fynd eller delar därav inte komma i fråga. Före eventuella fortsatta arbeten utöver planeradeundersökningar enligt gällande beslut måste ingående diskussioner föras mellanberörda parter. Bl.a. bör man utreda om det från vetenskaplig synpunkt kananses motiverat att bedriva ytterligare undersökningar. Härvid måste ocksåfrågan om fyndets framtida placering belysas. Beslut härom tas dock först sedanundersökningarna avslutats och fullständiga rapporter föreligger. Lagskyddet för kulturhistoriskt värdefulla parker (motionKr233) 1 motionen framhålls betydelsen av att bevarakulturhistoriskt värdefulla miljöer. Motionären framhåller särskild vikten avatt totalmiljöer och inte bara byggnadsminnesmärken bevaras; omgivningar i formav parker och värdefull naturmiljö måste också bevaras. Den enligt motionenalltför splittrade lagstiftningen på området bör ses över. Utskottet vill här nämna att jordbruksutskottet senareunder kommer att behandla en motion om bevarande av park- ochträdgårdsanläggningar av historiska skäl (Jo725). Gällandelagstiftning, m.m. i989/90:KrUl Byggnadsminneslagen var avsedd att skydda byggnader avstort kulturhistoriskt värde. Med byggnad avsågs inte något annat än vad som ivedertagen mening var byggt [se närmare om begreppet byggnad: Underrättelserfrån RAÄ 1980:1 s. 10 och betänkandet (Ds U 1987:9) Kulturminneslag s. 155). 1 3 kap. 1§ första stycket kulturminneslagen stadgas följande; En byggnad som är synnerligen märklig genom sittkulturhistoriska värde eller som ingår i ett kulturhistoriskt synnerligenmärkligt bebyggelseområde får förklaras för byggnadsminne av länsstyrelsen.Bestämmelserna om byggnadsminnen enligt detta kapitel får också tillämpas påpark, trädgård eller annan anläggning av kulturhistoriskt värde. Beträffande utvidgningen av byggnadsminnesinstitutetstillämpningsområde till att omfatta även kulturhistoriskt synnerligen märkligaparker, trädgårdar och liknande anläggningar anfördes i proposition 1987/88:104(s. 49) följande: har vissa parker inbegripits ibyggnadsminnesförklaringen såsom ett byggnaden omkringliggande område och såsomsammanhörande med byggnaden. Särskilt i fråga om slotts- och herrgårdsanläggningarutgör byggnad och park regelmässigt en sammanhängande helhet i denarkitektoniska skapelsen med kulturhistoriska värden knutna till bådakomponenterna. Samma kulturhistoriska värdering kan dock knytas tillparkanläggningar "utan byggnad" eller t.ex. en trädgårdsanläggning.En annan företeelse som kan betraktas på samma sätt är t.ex. alléer. Avgörandeför byggnadsminnesinstitutets tillämplighet bör vara att det är fråga omanläggningar som är att betrakta som medvetna arkitektoniska skapelser. Dennautgångspunkt utgör en avgränsning gentemot naturvårdslagens tillämpningsområde. 1 sitt av godkända betänkande KrU 1987/88:21gjorde utskottet inte något särskilt uttalande rörande denna del avpropositionen. Innebörden av att en byggnad eller anläggning förklarasför byggnadsminne är att det därmed kommer att gälla särskilda föreskrifterför dess vård och underhåll. Den får vidare inte ändras utan medgivande frånde kulturminnesvårdande myndigheterna. Utredningen (U 1988:14) om förvaltning av vissakulturmiljöer Efter regeringens bemyndigande tillkallades i september1988 en särskild utredare med uppdrag att utreda möjligheterna att skapaförbättrade förutsättningar för förvaltning av vissa kulturhistorisktvärdefulla byggnader och miljöer, särskilt herrgårdar och industriminnen. Detframhålls i utredningsdirektiven bl.a. att i en herrgårdsmiljö kan värdet t.ex.finnas i såväl mangårdsbyggnaden med tillhörande inventarier, i parkanläggningsom i övrig bebyggelse och i det omgivande kulturlandskapet (dir. 1988:51). översynav naturvårdslagen m.m. l989/90:KrUl Efter regeringens bemyndigande tillkallades ensärskild utredare för att göra en översyn av naturvårdslagen (1964:822). Enligtutredningsdirektiven (dir. 1988:36) skall översynen syfta till att kartläggaom den nuvarande lagstiftningen tar till vara naturvårdens intressen itillräcklig omfattning. Utgångspunkten skall därvid vara att ge naturvårdslagenökad tyngd i förhållande till annan lagstiftning på området liksom att skapaförutsättningar för en bättre samordning av de aktuella regelsystemen. Idirektiven erinras om att antagit kulturminneslagen och attutformningen av lagen är beroende av angränsande lagstiftning på det aktuellaområdet, särskilt naturvårdslagen som också innehåller regler som möjliggörskydd av kulturlandskapsmiljöer. Utredaren bör överväga om naturvårdslagensbestämmelser till skydd för kulturvärden är ändamålsenligt utformade. Frågan om fyren skall bli statligtbyggnadsminne (motionerna Kr260 och Kr349) Fyren på Svenska Högarna i kommun i Stockholmsskärgård är en järnkonstruktion, som konstruerats av ,fader till författaren . Ett tiotal Heidenstamfy-rar finnsi men fyren på Svenska Högarna är den enda i . Den liggeri ett naturreservat. Bevarandet av merparten av Heidenstamfyrarna har på olikasätt säkerställts för framtiden. l motion Kr260 erinras om att fyren är den enda i sittslag en s.k. heidenstammare i . Det framhålls att fyren ärett levande monument inte bara över en lotsled och en viktig fyrplats utanockså över en epok i svensk sjöfart och svenskt fyrväsende. Om fyren rivs,anförs det, kommer hela landskapsbilden i havsbandet att förändras. 1 motionKr349 anförs likartade synpunkter. Gällandebestämmelser, m.m. i989/90:KrUi l avsnittet om lagskyddet för kulturhistoriskt värdefullaparker anges förutsättningarna för byggnadsminnesförklaring (3 kap. 1 § förstastycket KML). I andra stycket stadgas följande: I fråga om byggnad av sådant värde som sägs i förstastycket och som tillhör staten gäller de bestämmelser som regeringen meddelar omstatliga byggnadsminnen. Om ett statligt byggnadsminne övergår till annan ägareän staten, skall det därmed utgöra ett byggnadsminne enligt denna lag. I förordningen (1988:1229) om statliga byggnadsminnen m.m.lämnas närmare föreskrifter i ämnet. Enligt 2 § förordningen skall frågan om enbyggnad skall förklaras för statligt byggnadsminne prövas av regeringen efterframställning från . I sitt av godkända betänkande KrU 1987/88:21 omkulturmiljövård i vilket behandlades bl.a. regeringens förslag i proposition1987/88:104 till kulturminneslag anförde kulturutskottet bl.a. (s. 18) attdet är nödvändigt att man inom hela den statliga organisationen inkl. deaffårsdrivande verken också i praktiken lever upp till de krav som sålundaställs för insatser för skydd av kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Skyddetför en kulturhistoriskt värdefull statlig byggnad får inte eftersättas av denanledningen att byggnaden inte är av central betydelse för den del av denstatliga organisation som disponerar byggnaden, anförde utskottet (se ävennämnda betänkande s. 8). I betänkandet 1988/89;TU12 behandlade trafikutskottetmotioner om bl.a. upprustning av fyren. anförde attkulturutskottets ovan redovisade uttalande samt bestämmelserna i den ovannämndaförordningen enligt trafikutskottets mening var ägnade att säkerställa attfrågan om bevarandet av fyren får en allsidig bedömning. Sedan förslag om att fyren på Svenska Högarna skall upprustas i stället för att rivas väckts hos , har och länsstyrelseni yttrat sig i ärendet. har framhållit att fyren är i mycketdålig kondition, att fyrens värde ur nautisk säkerhetssynpunkt kommer attupphöra samt mot den bakgrunden uttalat sig för alternativenatt antingen överlåta fyren i befintligt skick till annan intressent eller attriva den. anser att fyren är av omistligt värde ochframhåller att enligt reservatsföreskrifterna får fyren inte rivas utanlänsstyrelsens tillstånd. RAÄ har i skrivelse till i juli i årframhållit bl.a. att 1989/90:KrUl myndigheten utpekat bl.a. Svenska Högarna somett särskilt riksobjekt för kulturminnesvården i det aktuella området. Enrivning av fyrbygg-naden skulle enligt myndighetens bedömning påtagligt skadariksintresse. Myndigheten motsätter sig en rivning och förklarar sig bereddatt hos regeringen begära att fyren förklaras för statligt byggnadsminne. Iskrivelsen erinras om att fyren är i dåligt skick och myndigheten förklarar sigvillig att medverka i ett utrednings- och projekteringsarbete som syftar upprustning av fyren. Enligt vad utskottet inhämtat har ännu intevidtagit åtgärder för att riva fyren utan undersöker möjligheternaatt låta eventuella intressenter ta hand om fyren. Bevarande av fäbodbruket (Kr270) Motionen Motionärerna hävdar att det finns risk för att fåbodbruketsom har mycket gamla traditioner i kommer att försvinna. Genomsnittsåldernpå brukarna är och den nya generation som vill ta över möter storasvårigheter. 1 motionen hävdas att samhället framför allt stöder enhandfull stora och välreklamerade fåbodar. Dessa ägs av kommuner och drivs avturist- eller hembygdsföreningar. De få verkligt levande fåbodarna som ägs ochbrukas av dem som bor i bygden kommer snart att vara nedlagda. Kvar sägermotionärerna blir endast några turistjippo-betonade projekt och fåbodarombyggda till sommarstugor. I motionen påpekas vidare att fåbodbruket är mer än kultur det är ett sätt att leva och dessutom en form av ekologiskt anpfissatjordbruk. Motionärerna ger följande motivering för att fåbodkulturenbör få stöd. -sysselsättningsskäl; fler arbetstillfållen i glesbygd -landskapsvård; djuren håller eftersly och håller landskapet öppet, kulturlandskapet hålls levande - turistnäringen; iglesbygdskommuner har turismen kommit att få en allt större betydelse; Levandefåbodar är en kulturell tillgång -bevarande av SKB; Svensk KulligBoskap (fjällkor och rödkulla) är den ursprungliga och uthålliga gamla svenskalantrasen, som är lämpad för valldrift och hårda klimat- ochterrängförhållanden -det kulturhistoriska värdet: enhantverkstradition hålls levande med allt vad det innebär av mat, musik,berättartradition och rötter. Tidigareriksdagsbehandling i989/90:KrUl Utskottet behandlade en motion som var likartadmed den nu aktuella. I sitt av godkända betänkande (1988/89;KrU3)lämnade utskottet en redovisning för de undersökningar av fåbodbru-ketsutbredning och betydelse i som genomförts av Sbodkom-mittén inom Riksförbundetför hembygdsvård samt för en rapport utarbetad inom i Jämtlandslän. I rapporten hotad näring (serien informerarSerie A nr 3 1982) konstaterades bl.a. följande. Om fåbodväsendet skall kunna överleva behöver det stödfrån det allmänna. Brukarna själva har i sina förslag till åtgärder angivitupprustning av byggnader, hjälp med mjölkhantering, avbytare och stängsel somangelägna områden för stöd. Det som står på spel är dock inte bara självafåboddriften utan också alla de små jordbruk som är beroende av buföringför sin överlevnad. De levande fåbodarna representerar också en viktig resursför turistnäringen och är mycket uppskattade av tillresande. Å andra sidanutgör turismen och fritidshusbebyggelsen ofta ett stort hinder förfåbodbrukarna. Brukarna själva vill i stor utsträckning helst slippa pressenfrån turismen och förordar stränga restriktioner framför allt på bebyggelse påvallarna. Utskottet redovisade även att Stiftelsen bedriver ett projekt som syftar tillatt sammankoppla turism och fåbodar och genom informationskampanjer ökaintresset för att bevara fåbodkulturen. Utskottet som avstyrkte motionen framhöll att det ärangeläget att Sbodkulturen kan bevaras. Härför krävs insatser från samhälletssida. Utskottet påpekade att stöd har utgått från medel som står till ;s ochnaturvårdsverkets förfogande. I betänkandet behandlas ett antal motioner som rörkulturminnesvården. Flertalet av motionsyrkandena avser innehållet ikulturminneslagen eller bestämmelser som har anknytning till denna. Lagenträdde i kraft vid det senaste årsskiftet och har således gällt under mindre änett år. Kulturminneslagen har ersatt bl.a. fornminneslagen, byggnadsminneslagenoch lagen om skydd mot utförsel av vissa kulturföremål. Utskottet behandlar till en början vissa frågor rörandefornminnen. Därefter behandlas byggnadsminnesfrågor. Slutligen behandlar utskotteten motion om bevarande av fåbodbruket. Utskottet har i föregående avsnitt redovisat bl.a.gällande lagbestäm- 1989/90:KrUl melser och utredningar av betydelse förbedömningen av motionsförslagen. Med hänsyn till den utförliga framställningeni dessa avsnitt begränsar sig utskottet här till att huvudsakligen göra enbedömning av motionsfö rslage n. Vissa frågor om arkeologiska undersökningar tas i motioner upp frågor omåtgärder i syfte att begränsa arbetsföretagens kostnadsansvar för dearkeologiska undersökningar som måste göras för att markexploatering skall fåske. Särskilt stora kostnader uppstår vid exploatering av stadskärnorna imedeltida städer, något som kan leda till en utarmning av stadskärnorna i små,äldre städer, framhålls i en av motionerna. I två motioner hävdas att i de falldet finns ett riksintresse av arkeologiska undersökningar staten bör stå fören del av kostnaden. Beträffande innehållet i övrigt i de här aktuellamotionerna Kr256 (s), Kr334 (c) och Kr335 (c) hänvisar utskottet till denföregående framställningen och till motionerna. Frågan om kostnadsansvaret för arkeologiska undersökningar särskilt i de medeltida stadskärnorna övervägdes ingående av arkeologiutredningen.Utskottet ställde sig senast enhälligt bakom de slutsatserutredningen kom fram till, nämligen att den huvudprincip som hitintills gälltför kostnadsansvaret skall gälla även i fortsättningen. Denna princip innebäratt den för vars skull en fornlämning måste avlägsnas bör bekosta denarkeologiska undersökningen. Utskottet anser att det inte framkommit någonomständighet som ger anledning till att principen skall frångås. anfört är det ett nationellt intresse att bevarafornlämningarna, medan det allmänt sett inte är något nationellt intresse attlåta ta bort dem. Det förtjänar också påpekas att som framhölls ibudgetpropositionen 1987 ett väsentligt utökat kostnadsansvar för staten ocksåskulle resultera i en ökad statlig planering och styrning av den arkeologiskaundersökningsverksamheten och därmed påverka kommunernas och exploatörernasplanering. Även om utskottet således inte är berett att förorda enändring av den princip på vilken lagstiftningen i här aktuellt avseende vilar,finns det skäl tillägga följande. Utskottet anslöt sig till uttalandeni budgetpropositionen av innehåll att det var angeläget att begränsaundersökningskostnaden för arbetsföretagen utan att staten drabbas avmotsvarande kostnadsökning. Som närmare utvecklas i propositionen (prop.1986/87:100 bil. 10 s. 394) kan detta ske bl.a. genom att resultatet fråntidigare undersökningar bearbetas och utvärderas med sikte på att bl.a. imöjligaste utsträckning reducera omfattningen av undersökningarna t.ex.beträffande fornlämningstyper som tidigare väl utforskats. Utskottet villliksom understryka angelägenheten av att deåsyftade uttalandena uppmärksammas i det fortsatta arbetet 1989/90:KrUlrörande kulturminnesvården. Det är enligt utskottets mening viktigtatt strävan att begränsa arkeologikostnaderna inte försämrar förutsättningarnaför en omsorgsfull rapportering, dokumentation och hantering av fynd frånundersökningarna. Som redovisats i det föregående finns en bidragsmöjlighetför arbetsföretag som är av begränsad omfattning. Det är dock inte realistisktatt räkna med att det blir möjligt att ställa någraväsentligt ökade resurser till förfogande för sådana bidrag, eftersom detfinns stora behov av resurser inom en rad områden på kulturminnesvårdsområdet.Då det gäller tilläggslån, som är ränte- och amorteringsfria ,finns skäl erinra om att lånen i allt väsentligt hitintills visat sigtillräckliga, låt vara att undersökningskostnaden inte täcks fullt ut avlånen. Det ankommer på bostadsutskottet att pröva frågor rörande dessa. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet motionKr256, motion Kr334 i här aktuell del (yrk. 1) och motion Kr335. Dokumentation av vad som framkommer vid en arkeologiskutgrävning ingår som ett led i den arkeologiska undersökningen. Den tillställs alltid den som svarat för undersökningen. Detsagda innebär att motion Kr334 (c) yrkande 2 inte påkallar någon riksdagensåtgärd. Slutligen behandlar utskottet i denna avsnitt motion Kr314(m) i vad avser ett yrkande som syftar till att den vetenskapliga kompetens somfinns inom och utom landet skall utnyttjas så atteitifttyen morropolsituation föreligger (yrk. Som utskottet tidigare framhållit finns det inte något somhindrar att även andra institutioner än de som i allmänhet utför arkeologiskaundersökningar utnyttjas för ändamålet. Även universitetsinstitutionerna görundersökningar, men universiteten saknar inom detta område en särskildorganisation för att kunna åta sig uppdragsverksamhet. Med hänvisning till det anförda anser utskottet attmotionsyrkandet inte bör föranleda någon åtgärd. Skydd för sjunkna fartyg Till fasta fornlämningar, som åtnjuter skydd enligtbestämmelser i kulturminneslagen, hör skeppsvrak om kan antas hagått sedan skeppet blev vrak. Det är bl.a. förbjudet för annan änriksantikvarieämbetet och att utan tillstånd bärga ettskeppsvrak som är fast fornlämning. Då det gäller andra skeppsvrak finnsmöjlighet för att ge ett museum eller någon annan ensamrätt tillbärgning. Enligt motionären bakom motion Kr246 (c) ger den nuvarande1989/90:KrUl lagstiftningen inte tillräckligt utrymme för att säkerställamöjligheterna att också bedriva värdefull kulturhistorisk forskningkring våra kuster. Motionären hänvisar i motionsmotiveringen till ett fall, därett mer än 100-årigt fartyg som sjunkit utanför , inte har antikvarisktskydd eftersom det sjönk . I detta fall har fått ensamrätttill bärgning men endast . Utskottet anser att det är av stort värde att det utansvårighet kan avgör£is om kulturminneslagen eller lagen om ensamrätt tillbärgning är tillämplig då fråga uppkommer om bärgning av ett skeppsvrak. Fråndenna synpunkt är den nuvarande lagstiftningen tillfredsställande. Samtidigtvill utskottet inte förneka att kravet på att förflutit sedanförlisningen, i det enskilda fallet kan vara till nackdel utifrån de intressenkulturminnesvården skall tillgodose. Att så kan vara fallet framgår av denutförliga redovisning utskottet lämnat i det föregående. Kulturminneslagen hardock varit i kraft i mindre än och utskottet anser inte att vadmotionären anför motiverar en omprövning i detta sammanhang av den nämnda100-årsgränsen. Det är emellertid angeläget att, som framhölls i propositionenmed förslag till lagen, att gör den samlade värderingenom behovet av vidgat lagskydd för skeppsvrak och om så bedöms motiveratåterkommer till regeringen med förslag till ändring av lagstiftningen. Medhänsyn till vad som anförs i motionen vill utskottet erinra om att lagen omensamrätt till bärgning ger utrymme för en skyddstid som är längre än ,liksom för förlängning av den tid som en gång fastställts av . Med hänvisning till det anförda anser utskottet attmotionen inte påkallar någon åtgärd. Denna avstyrks således. I motion Kr286 (m,fp,c,mp)) tas upp frågan av försäljningav vissa fornfynd, nämligen porslinsskärvor som bärgats från vraket av OstindiefararenGötheborg. I motionen framhålls bl.a. att stora mängder sådana skärvor tagitsupp, att de granskats och katalogiserats, att de knappast i sin helhet kanbevaras utan stora olägenheter och kostnader och att en del av skärvorna börkunna få försäljas som souvenirer och ge ett ekonomiskt tillskott tillfortsatta marinarkeologiska undersökningar. I kulturminneslagen har det inte intagits regler som gerutrymme för en sådan försäljning som föreslås i motionen. Utgångspunkten förden reglering som skett i lagen rörande fornfynd är att dessa skall bevaras förframtiden. Som framgår av den i det föregående lämnade redovisningen tordebestämmelserna i kulturminneslagen dock inte utgöra något hinder för regeringenatt i ett enskilt fall lämna tillstånd till försäljning av fornfynd. Detsynsätt på kulturminnesvården som är allmänt godtaget och som återspeglas ikulturminneslagens bestämmel- ser innebär dock att regeringen bör ge tillstånd till försäljning av 1989/90:KrU 1 fornfynd endast i undantagsfall.