bet · GD01SfU18 · 1989-12-31 00:00:00 — Utskottet konstaterar att det görs mycket föratt motverka etnisk diskriminering och att många deltar med stort engagemang idetta arbete. Utskottet vill även erinra om att regeringen i proposition1989/90:105 har lagt fram förslag som syftar till att skapa en större frihetför kommunerna att i samverkan med arbetsförmedlingen på orten vidta aktivaåtgärder för att flyktingarna skall bli självförsörjande. I propositionenaviseras att en närmare prövning skall göras av om flyktingarnas behov avhemutrustning fr.o.m. kan tillgodoses genom lån i ställetför som genom bidrag. Utskottet har i betänkande l989/90:SfU21 närmareredovisat propositionens innehåll och innebörden av förslagen. Regeringen harvidare i proposition 1989/90:102 lagt fram förslag om reformerad svenskundervisningför vuxna invandrare. Som utskottet tidigare nämnt bör förslagen leda till ökadjämställdhet mellan invandrare och övrig befolkning. Härigenom minskar ävenriskerna för konflikter mellan olika etniska grupper. I motionerna tas upp såväl allmänna som mer speciellafrågor, och utskottet anser att samtliga motionsyrkanden ligger i linje med deåsikter som förs fram i propositionen och med de strävanden som redan pågår påområdet. Vad gäller prioritering av olika forskningsprojekt anser utskottetatt detta får ankomma på det i proposition 1989/90:90 föreslagnasocialvetenskapliga forskningsrådet. Utskottet vill dock nämna attsocialutskottet (1989/90:SoU19) vid behandling av delar avforskningspropositionen har förutsatt att invandrarforskningen kommer att öka iomfattning efter den förstärkning av resurserna som regeringenföreslår och att krav i en motion på forskning om förståelse /90:SfUU av kulturer, som bl.a. syftar till att förebygga rasism, därigenom kommer att tillgodoses. Några uttalanden från sida med anledning av deolika motionerna, Sf605 yrkande 9, Sf6IO yrkande 27, Sf47 yrkandena 7 och 8,5f49 yrkandena 1 4, 5151 yrkande 4 och 5f603 yrkandena 3 och 4, är motbakgrund av det anförda inte påkallade. Förbud mot rasistiska organisationer Gällande lagstiftning mot etnisk diskriminering I 1 kap. 2 § regeringsformen fastslås att den offentligamakten skall utövas med respekt för alla människors lika värde och för denenskilda människans frihet och värdighet, liksom att etniska, språkliga ochreligiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur-och samfundsliv bör främjas. 1 2 kap. 15 § sägs att lag eller annan föreskriftinte får innebära att någon medborgare missgynnas därför att han med hänsyntill ras, hudfårg eller etniskt ursprung tillhör minoritet. Vidare stadgas i 2kap. 20 § första stycket 7 att utlänning här i riket är likställd med svenskmedborgare i fråga om skydd mot missgynnande på grund av ras, hudfårg elleretniskt ursprung. Utöver dessa grundläggande bestämmelser finns ett flertalstraffrättsliga bestämmelser i . Med stöd av dessa kan den somsmädar annan genom kränkande tillmäle eller annat skymfligt beteende medanspelning på ras eller etniskt ursprung dömas för förolämpning (5 kap. 3 §).Den som i näringsverksamhet, vid anordnandet av allmän sammankomst elleroffentlig tillställning diskriminerar annan på grund av ras, hudfårg,nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse kan dömas för olagadiskriminering (16 kap. 9 §). Bestämmelsen gäller också den som är anställd iallmän tjänst eller innehar allmänt uppdrag. Vidare kan den som i uttalandeeller meddelande som sprids hotar eller uttrycker missaktning för folkgruppeller annan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfårg, nationellteller etniskt ursprung eller trosbekännelse dömas för hets mot folkgrupp (16kap. 8 §). Om gärningen begås i tryckt skrift finns en motsvarande bestämmelseom hets mot folkgrupp i tryckfrihetsförordningen. Även bestämmelserna ibrottsbalken och tryckfrihetsförordningen om uppvigling kan tillämpas somskydd mot rasistiska aktioner. tillträdde FNs internationella konventionom avskaf fandet av alla former av rasdiskriminering. I artikel 2 mom. 1 d föreskrivs att "envar konventionsstat skall förbjuda och med alla lämpliga medel, däribland den lagstiftning som omständigheterna på kallar, göra slut på rasdiskriminering från personers, gruppers eller 11 organisationers sida". I artikel 4 anges vilka konkreta åtgärder staterna Enligt mom. b åtar sig staterna att "olagligförklara och 1989/90:SfU18 förbjudaorganisationer och organiserad och annan propaganda, som främjar och uppmanartill rasdiskriminering, samt förklara deltagande i dylika organisationer ellerdylik verksamhet som en brottslig handling, straffbar enligt lag". Därvidskall vederbörligen beaktas de principer som omfattas av den allmännaförklaringen om de mänskliga rättigheterna och de rättigheter som anges iartikel 5, däribland rätten till församlings- och föreningsfrihet i fredligtsyfte. Inför tillträde till konventionen gjorde en särskilttillsatt utredning en grundlig genomgång av vilka lagändringar som krävdes föratt den svenska lagstiftningen skulle stå i överensstämmelse med konventionenskrav. Utredningen fann att förhållandena i inte motiveradekriminalisering redan av bildande eller deltagande i organisationer somfrämjade rasdiskriminering. Däremot ansåg utredningen att det var nödvändigtatt dels utvidga straffbestämmelsen om hets mot folkgrupp till att i högre gradomfatta nedsättande yttranden, dels införa ett nytt straffstadgande om olagadiskriminering. Detta blev också beslut (prop. 1970:87, ILU 41,rskr. Med hänsyn till gjordes senare en ändringi regeringsformen så att det från är möjligt att i lagbegränsa föreningsfriheten såvitt gäller sammanslutningar vilkas verksamhetinnebär förföljelse av folkgrupp av viss ras, med viss hudfårg eller av visstetniskt ursprung. Frågan om införandet av ett förbud mot rasistiskaorganisationer prövades senast av . Diskrimineringsutredningenhade därvid i slutbetänkandet (SOU 1984:55) I rätt riktning anfört att ettsådant förbud borde införas. Skälet härtill var konventionsåtagandeoch de anmärkningar som en del ledamöter i ,vilken bevakar efterlevnaden av konventionen, hade riktat mot medanledning av att inte ansågs uppfylla konventionens krav på förbud motrasistiska organisationer. Detta förslag avvisades av regering och riksdag(prop. 1986/87:151, KU 1987/88:36, rskr. hänvisadetill den tidigare behandlingen av frågan om organisationsförbud och till detaktuella förslaget om skärpning av bestämmelsen om hets mot folkgrupp och ansågatt även utan ett särskilt organisationsförbud fick anses uppfylla sinaåtaganden enligt FNs rasdiskrimineringskonvention. Konstitutionsutskottetdelade vidare bedömningen att det inte kunde anses föreligganågot egentligt behov av att i lagstiftningen införa ett direktorganisationsförbud. I syfte att ytterligare försvåra eller förhindraverksamhet i rasistiska organisationer skärptes däremot bestämmelsen om hetsmot folkgrupp så att det fr.o.m. är tillräckligt attuttalandet eller meddelandet sprids till en mindre krets av personer. Dettainnebär att också spridning av rasistiska yttranden inom t.ex. en organisationär straffbart. Vid senaste rapportering till underdess möte framhölls att ännu inte förbjudit rasistiska organisationer. Vice ordföranden i kommittén, som introducerade 12 Sverigesrapporter, förklarade att efter ändringen av straffbe- stämmeisenom hets mot folkgrupp var "mycket nära" ett uppfyllande 1989/90:SfU18 avkonventionens artikel 4. I övrigt framhölls att i många styckenutgjorde ett föredöme för andra länder när det gällde att leva upp tillintentionerna bakom konventionen. 1 proposition 1989/90:86 anförs att enligt ordalydelsen iartikel 4 har konventionsstaterna en ovillkorlig skyldighet atti lag förbjuda rasistiska organisationer. Staterna har emellertid tolkatartikeln på olika sätt. Flera stater har, i likhet med , ansett attinnebörden inte är en absolut plikt att införa ett direkt organisationsförbud.Enskilda ledamöter av har dock uttryckt kritik mot . Motbakgrund av alla åtgärder som vidtagits från svensk sida torde det emellertidstå klart att regeringen tagit denna kritik på stort allvar. Eftersom det inteföreligger något slutligt avgörande om hur artikel 4 mom. b skall tolkas anserstatsrådet att konventionsstaterna bör ha ett utrymme att inom rimliga gränseravgöra hur bestämmelsen skall uppfyllas. inställning har hittillsvarit att vi uppfyller konventionens krav genom att på annat sätt effektivthindra förekomsten av och aktiviteten i sådana organisationer, och enligtstatsrådet har denna uppfattning mest log för sig. I propositionen anförs vidare att rasistiska attityder iförsta hand måste bekämpas med kunskap och upplysning. Dessutom finns ettflertal lagbestämmelser som syftar till att förhindra rasism och diskriminering.Bl.a. kan man strafe medlemmar i rasistiska organisationer så snart de för utsina åsikter inom gruppen eller offentligt. Detta bör i praktiken få till följdatt medlemmarna tvingas till passivitet. Medlemmar som aktivt stöderorganisationen genom medlemsavgifter eller på annat sätt, liksom stiftare ochstyrelsemedlemmar och de som stöder organisationerna genom finansiering ellerupplåtelse av lokaler för deras aktiviteter kan dock inte straffas enligtnuvarande lagstiftning. Enligt statsrådets mening måste lämpligheten av ett förbudmot rasistiska organisationers existens övervägas mycket noga. I anslutningtill att frågan om organisationsförbud behandlades av anfördedåvarande justitieministern (prop. 1986/87:151 s. 111) som ytterligare skäl motett organisationsförbud att själva förbudet skulle ge organisationerna en ökaduppmärksamhet, något som inte var önskvärt. Ingripandena mot dem kunde avgrupperna själva upplevas som ett spänningsmoment och ge allmänheten enöverdriven föreställning om deras betydelse. Ett formellt förbud skulle vidarekunna uppmuntra organisationerna till underjordisk verksamhet, vilket i sintur ledde till att verksamheten blev farligare ocn svårare att kontrollera.Svårigheten att tillämpa en förbudsregel av detta slag kunde även föra med sigatt en organisation efter ett rättsligt förfarande oförtjänt kom att uppfattassom godkänd av samhället. Erfarenheter från andra länder som hade enförbudsregel visade att den var föga verkningsfull. Till detta kom de principiellaaspekterna mot en lagstiftning som tog sikte på en begränsning avföreningsfriheten. 1*' 1989/90. De skälmot ett organisationsförbud som sålunda anfördes av justitie- 1989/90:SfU18 ministern kvarstårenligt föredragande statsrådets mening med samma styrka fortfarande. Hon anserdock att den kanske viktigaste invändningen mot en förbudslagstiftning liggeri att man skulle tvingas tumma på en fundamental demokratisk princip,föreningsfriheten. En lagstiftning som gör allvarligt ingrepp iföreningsfriheten bör därför ha ett bredare stöd än vad kommissionens förslagom organisationsförbud har fått av remissinstanserna. Även svårigheter attkunna dra gränsen mellan tillåtna och otillåtna organisationer och andratillämpningsproblem talar enligt statsrådets mening mot enförbudslagstiftning. Härtill kommer att de rasistiska organisationer som skulleträffas av en förbudslagstiftning med föreslagen inriktning är små grupper somi dag inte utgör något hot mot vår demokratiska ordning. Dessa organisationersverksamhet bör dock även i fortsättningen hållas under uppsikt. Statsrådet anser emellertid att man bör kunna övervägalagstiftning i annan form än ett direkt förbud mot den faktiska förekomsten av organisationen.Hon anser det tänkbart att bestämmelsen i 18 kap. 4 § om olovligkårverksamhet skulle kunna tjäna som förebild för en utvidgning av brottethets mot folkgrupp så att även den som bildar eller deltar i sammanslutningvars ändamål måste anses vara att uppmana till eller främja rasistiskverksamhet eller som på annat sätt stödjer sådan verksamhet döms för hets motfolkgrupp. Ett sådant tillägg till stadgandet om hets mot folkgrupp skulle fåtill följd att inte bara spridandet av rasistiska uttalanden och meddelanden,utan också bildandet av en rasistisk organisation liksom alla former avdeltagande och verksamhet blir kriminaliserade. I propositionen förordas atten utredning tillsätts med uppgift att bedöma om en lagregel med sådaninriktning vore lämplig, och hur den i så fall skulle kunna utformas. Därvidskall även andra lagstiftningsalternativ kunna övervägas i syfte att förstärkasamhällets skydd mot rasistisk verksamhet. Utredningen bör göras under denklart uttalade förutsättningen att föreningsfriheten som grundläggandedemokratisk rättighet inte i något principiellt avseende får begränsas.Statsrådet avser att återkomma till regeringen i fråga om direktiv för en sådanutredning. 1 tre motioner anförs att rasistiska organisationer börförbjudas i lag. I motion 5149 yrkande 5 anser m.fl. att detta ärmotiverat av att är bundet av och med tanke på Sverigesinternationella anseende. Eftersom förbudet endast skall avse sammanslutningarsom ägnar sig åt att förfölja personer på grund av ras, hudfårg eller etnisktursprung är inskränkningen i föreningsfriheten inget hot mot de demokratiskavärdena. Ett tillkännagivande begärs härom. I motion 51603 yrkande 2 av HansGöran m.fl. åberopas som skäl för en förbudslagstiftning i första handatt lagstiftning till skydd för mänskliga rättigheter är ett viktigt budskapom vilka normer och värderingar som bör råda i samhället. 1 andra hand åberopasatt har anslutit sig till FNs rasdiskrimineringskonven- tion.Motionärerna begär ett tillkännagivande om detta. I motion 5151 1989/90:SfU18 yrkande 2begär och att regeringen skall få i uppdrag att läggafram förslag om lag mot rasistiska organisationer, som kan träda i kraft redanden . I motion 5150 begär och bildande av eller deltagande i rasistiska organisationer kriminaliserasgenom att ett tillägg görs till 16 kap. 8 § om hets mot folkgrupp.Ett sådant förslag lades tidigare fram av diskrimineringsutredningen, och deflesta remissinstanser ställde sig positiva till förslaget. föreslår i motion Sf52 yrkande 1 att deti direktiven till den föreslagna utredningen bör anges att kommissionens kravom förbud mot rasistiska organisationer återigen kan komma i fråga omutredningen under sin beredning kommer till slutsatsen att några effektivaskyddsåtgärder inte är möjliga. Motionären begär ett tillkännagivande härom. I motion 5148 yrkande 1 anför m.fl. attutredningen, som skall utgå från principen att föreningsfrihet skall föreligga,bör särskilt studera frågan om huruvida olika slag av rasistisk våldsbrottslighethar ökat. Motionärerna är dock skeptiska till möjligheterna att tillämpa ensådan lagstiftning som skisserats i propositionen. Det anförda bör enligtmotionärerna ges regeringen till känna. m.fl. anför i motion Sf47 yrkande 3 att ettförbud mot rasistiska organisationer skulle vara ett diskutabelt ingrepp iföreningsfriheten. Åtgärder mot olika slag av rasism och främlingsfientlighetbör i första hand ske genom upplysning och opinionsbildning. Det bör däremotövervägas om straffen för brott mot olika former av rasdiskriminerandeyttringar bör skärpas ytterligare. Motionärerna begär ett tillkännagivande ienlighet härmed. Utskottet anser i likhet med föredragande statsrådet attrasistiska attityder i första hand måste bekämpas med kunskap och upplysning.Frågan måste dock ställas om man bäst kommer till rätta med rasistiskverksamhet genom att även förbjuda rasistiska organisationer. Övervägandenhuruvida ett förbudsstadgande bör införas bör således i första hand ta sikte påbehovet av ett sådant förbud för att motverka rasistiska attityder ochyttringar. Vid senaste prövning av frågan, varvidbestämmelsen om hets mot folkgrupp skärptes, uttalade konstitutionsutskottetatt det då inte förelåg något egentligt behov av att i lagstiftningen införaett organisationsförbud. Enligt socialförsäkringsutskottets mening finns detutan tvivel flera skäl som talar för en förbudslagstiftning, bl.a. att en sådanskulle utgöra en markering från statsmakternjis sida om vilka normer och värderingarsom bör gälla i samhället. De skäl mot ett organisationsförbud som anfördes avjustitieministern i propositionen 1986/87:151 och som åberopas i förevarandeproposition är emellertid sådana att utskottet ändå ställer sig mycket tveksamttill lämpligheten kan åtskilliga rasistiska yttring- 1989/90:SfU18 ar beivrasgenom latadganden i och tryckfrihetsförordningen. Utskottet ärunder dessa förhållanden och med hänsyn till de tillämpningssvårigheter somskulle kunna uppstå inte övertygat om att det är nödvändigt eller ens lämpligtatt göra ingrepp i den grundläggande demokratiska principen omföreningsfrihet. Enligt utskottets mening måste man även överväga omSveriges åtaganden enligt FNs rasdiskrimineringskonvention innebär en ovillkorligskyldighet för att i lag förbjuda rasistiska organisationer. Medbeaktande av vad som anförts i propositionen om den tolkning som för närvarandekan göras av konventionens innebörd, delar utskottet uppfattningen att Sverigeinte skall behöva införa ett organisationsförbud för att anses uppfylla sinaåtaganden enligt konventionen. Utskottet anser emellertid att lagstiftning i annan formsom skulle kunna försvåra rasistisk verksamhet bör övervägas. En utredning ienlighet med vad regeringen förordat bör därför komma till stånd. Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motionersom förordar införandet av förbud mot rasistiska organisationer, nämligen 5f49yrkande 5, Sf603 yrkande 2 och Sf5l yrkande 2. Detta gäller även motion 5152yrkande 1, enligt vilken utredningen skall ha viss möjlighet att överväga ettorganisationsförbud. Motion Sf50, vari begärs ett beslut om utvidgning avbestämmelsen om hets mot folkgrupp, bör likaså avslås. Utskottet anser att det bör ankomma på regeringen att utannärmare preciseringar från sida utfårda direktiv för utredningen.Något tillkännagivande med anledning av motionerna Sf48 yrkande 1 och 5147yrkande 3 bör därför inte göras. Etnisk diskriminering i arbetslivet Den svenska arbetsrätten gäller lika för alla oavsettetnisk tillhörighet och nationellt ursprung. Vissa rättsregler finns somsärskilt syftar till att motverka diskriminering. Således skall enligt lagen(1982:80) om anställningsskydd uppsägning av anställning från en arbetsgivaressida vara sakligt grundad. En arbetstagare kan alltså inte sägas upp på grundav etnisk eller nationell tillhörighet. Inom arbetsrätten finns vidare en grundläggandeprincip om god sed på arbetsmarknaden, vilken kan medföra att avtal kanunderkännas av domstol om de anses diskriminerande. Även arbetsmarknadensparter har poängterat principen om likabehandling på den svenskaarbetsmarknaden, oavsett ras och etnisk tillhörighet. Medbestämmandelagensregler om förhandlingsskyldighet, liksom 36 § avtalslagen om oskäligaavtalsvillkor, kan dessutom tillämpas när det gäller diskriminering iarbetslivet. Lagen om anställningsskydd gäller den som redan är anställd.Inom den offentliga sektorn finns i lagen (1976:600) om offentlig anställning och iregeringsformen vissa krav på saklighet när det gäller tjänstetill- 1989/90:SfU18 sättningar.På den privata arbetsmarknaden har arbetsgivaren i stället frianställningsrätt. Översynen av lagstiftningen i samband med att Sverigetillträdde FNs rasdiskrimineringskonvention visade på brister när det gälldeskydd mot diskriminering i arbetslivet. Motivet till att arbetsmarknaden ändålämnades utanför lagstiftningen var att rasfördomar i arbetslivet i förstahand borde lösas genom avtal mellan parterna och att ingripande i arbetslivetgenom lagstiftning borde undvikas. fann att diskriminering förekompå arbetsmarknaden och föreslog därför i betänkandet (SOU 1983:18) Lag motetnisk diskriminering i arbetslivet ett förbud för arbetsgivare att på etniskgrund diskriminera såväl arbetssökande som anställda. Som övervakande myndighetföreslogs jämställdhetsombudsmannen. Förslaget ledde inte till någon sådanlagstiftning eftersom det ansågs förenat med alltför storatillämpningssvårigheter. I stället inrättades en ny myndighet, ombudsmannnenmot etnisk diskriminering (DO). Ombudsmannens verksamhetsområde avser helasamhällslivet med betoning på arbetslivet. Den främsta uppgiften därvidlag äratt motverka etnisk diskriminering av arbetssökande. Ombudsmannen kan inte barage råd och sakupplysning utan också försöka kartlägga vad som hänt i detenskilda fallet och eventuellt vid vite kalla arbetsgivaren tillöverläggningar. Däremot har ombudsmannen inte möjlighet att föra talan infördomstol. I FNs rasdiskrimineringskonvention förbinder sigkonventionsstaterna att tillförsäkra envar utan åtskillnad grundad på ras,hudfårg eller nationellt eller etniskt ursprung likhet inför lagen, särskilt ivad avser åtnjutande av vissa i artikel 5 uppräknade rättigheter, såsom rättentill arbete, fritt val av anställning, rättvisa och gynnsamma arbetsvillkor, skyddmot arbetslöshet, lika lön för lika arbete och rättvis och gynnsam lön förarbete. Vidare skall staterna enligt artikel 6 tillförsäkra envar dels skyddmot kränkning av hans rätt enligt konventionen, dels rätt till ersättning förskada till följd av sådan kränkning. I FN har medlemmar i rasdiskrimineringskommittén vid fleratillfallen uppmärksammat att ännu inte infört lagstiftning mot etniskdiskriminering i arbetslivet. De har därvid uttryckt förhoppning om att densvenska regeringen skall ompröva sitt ställningstagande. Enligt vad kommissionen erfarit från invandrare och derasorganisatio ner känner sig invandrare diskriminerade i arbetslivet. DOs erfarenhe ter pekar i samma riktning. I proposition 1989/90:86 anförs att risken för att ett stort antal människor kan komma att drabbas av diskrimine ring ökar eftersom är ett mångkulturellt samhälle med ett stort antal etniska grupper. Även om det är grundläggande och nöd- 17 vändigtmed upplysning, information och frivilliga överenskommelser för attkomma till rätta med diskriminering och rasfördomar, utesluter /90:SfU18 dettaenligt statsrådets mening inte att lagstiftning mot diskriminering iarbetslivet bör övervägas. Statsrådet kan inte se något skäl till att arbetssökandeoch redan anställda skall behandlas olika. Enligt nuvarande lagstiftning finnsingen möjlighet till rättsliga åtgärder om en arbetsgivare uttryckligen vägraratt anställa en person med hänvisning t.ex. till hans hudfårg. Om sammainställning skulle leda till uppsägning av arbetstagaren skulle uppsägningendäremot kunna förklaras ogiltig och arbetstagaren tillerkännas skadestånd. Ettannat skäl till att lagstiftning bör övervägas är risken för att vi skall få enetniskt uppdelad arbetsmarknad. är invandrarna överrepresenteradeinom vård, service och industri. Statsrådet anser att även omrasdiskrimineringskonventionen inte ställer samma krav på lagstiftning när detgäller diskriminering i arbetslivet, som den gör när det gäller rasistiskaorganisationer, innebär vårt konventionsåtagande att vi med lämpliga medelskall göra slut på all rasdiskriminering, och dessutom tillförsäkra den somkränkts på grund av etniska skäl rätt till skadestånd. har också genomanslutning till en åtagit sig att verka för att diskrimineringavskaffas i fråga om anställning och yrkesutövning. DO har utarbetat ett förslag till en lag mot etniskdiskriminering i arbetslivet, som överlämnades till regeringen.Lagen skall vara tillämplig på hela arbetsmarknaden och lör alla slags anställningar.Alla handlingar eller underlåtenheter, riktade mot arbetstagare ellerarbetssökande, som har sin grund i dennes ras, hudfårg, nationella elleretniska ursprung eller trosbekännelse och som är till skada för den utsatteskall anses utgöra lagstridig diskriminering under förutsättning att det intefinns godtagbara skäl för handlingen. Den diskriminerade skall göra sannoliktatt han diskriminerats och arbetsgivaren måste därefter visa att han hargodtagbara skäl för sitt handlande. Diskriminering skall kunna föranledaskadestånd och i vissa fall ogiltighet.