bet · GD01LU15 · 1989-12-31 00:00:00 — Onykterhet till sjöss, m.m. Ibetänkandet behandlar utskottet fyra motioner vari framställs krav på attsjölagens bestämmelse om trafiknykterhetsbrott till sjöss skall anpassas tilltrafikbrottslagens regler samt en motion om obligatorisk ansvarsförsäkring förfritidsbåtar. Motionerna avstyrks med hänvisning till tidigareställningstaganden i frågorna. Till betänkandet har fogats en reservation (fp,c, vpk och mp) till förmån för motionerna om trafiknykterhet till sjöss ochett särskilt yttrande (m, fp) beträffande obligatorisk ansvarsförsäkring. 1989/90:L615av och () vari yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om obligatorisktrafikförsäkring för fritidsbåtar. 1989/90:L901av m.fl. (c) vari yrkas att som sin mening gerregeringen till känna vad i motionen anförts om införande av promilleregler isjölagen motsvarande dem i trafikbrottslagen. 1989/90:L904av () vari yrkas att hos regeringen begär att enlagstiftning införes med samma krav på trafiknykterhet till sjöss som den somgäller vid trafik till lands. 1989/90:L906av m.fl. (mp) vari med hänvisning till vad som anförs i motion1989/90:T619 yrkas att beslutar att samma straffbarhetsgräns försjöonykterhet skall gälla som för rattonykterhet, i enlighet med vad somanförts i motionen, 1989/90:L909av och () vari yrkas att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om lagstiftning medpromillegräns vid alkoholförtäring i samband med båttrafik. 1Riksdagen 1989/90. 1989/90 LU15 Onykterhettill sjöss i989/90:lui5 Bestämmelser om ansvar för den som för motordrivet fordoneller spårvagn i alkoholpåverkat tillstånd finns i 4 § lagen (1951:649) omstraff för vissa trafikbrott (trafikbrottslagen). Kriminaliseringen är uppdeladpå ett grövre brott, rattfylleri, och ett lindrigare brott som brukar kallasrattonykterhet. Ansvar för rattfylleri skall enligt trafikbrottslagen ådömasdå föraren av ett motordrivet fordon eller en spårvagn varit så påverkad avstarka drycker att det kan antas att han inte på ett betryggande sätt kunnatföra fordonet eller spårvagnen. Straffekalan upptar fångelse i högst eller, däromständigheterna är mildrande, böter, dock lägst 25 dagsböter. Till sammastraff skall dömas den förare som av annat berusningsmedel varit så påverkadsom sagts. Har någon fört motordrivet fordon eller spårvagn efter att haförtärt starka drycker i sådan mängd att alkoholkoncentrationen under ellerefter fården uppgick till i hans blod eller 0,75 milligramper liter i hans utandningsluft skall han anses ha varit så påverkad av starkadrycker som ovan sagts. Uppgick alkoholkoncentrationen till ihans blod eller per liter utandningsluft, döms föraren förrattonykterhet till böter, dock lägst tio dagsböter, eller fångelse i högst sexmånader. Det särskilda straffensvaret grundat på alkoholkoncentrationen iutandningsluften beslutade om (prop. 1988/89:118, JuU27). När det gäller förare av maskindrivet spårfordon ijärnvägs- och lunnelbanetrafik finns motsvarande bestämmelser ijärnvägstrafiklagen (1985:192). Järnvägstrafiklagen stadgar också straff förden som fullgör andra väsentliga uppgifter i säkerhetshänseende vid järnvägeller tunnelbana och därvid är så påverkad av alkohol eller annat berusningsmedelatt han inte kan fullgöra uppgifterna på ett betryggande sätt. Genom ett fettat beslut av (prop.1989/90:2, bet. JuU2) har de redovisade bestämmelserna i trafikbrottslagen ändrats. De nya bestämmelserna som syftar till att främja trafiknykterheten och som träder i kraft innebär att gränsen för straffbar alkoholpåverkan i trafiken sänks från blodalkoholhalten till med motsvarande sänkning för alkoholhalten i utand ningsluften. Vidare indelas trafiknykterhetsbrotten i två grader, som benämns rattfylleri och grovt rattfylleri. Straffekalan för rattfylleri upptar böter eller fångelse och för grovt rattfylleri fångelse i högst . När det gäller rattfylleri anges den s.k. promille regeln, såsom det i praktiken vanligast förekommande fallet, i lagtex ten före den nuvarande huvudregeln om s.k. kliniskt rattfylleri, dvs. fall då föraren varit så påverkad att han inte kunnnat föra fordonet på ett betryggande sätt. Denna senare regel är tillämplig dels i de fall då det inte finns någon bevisning om blodalkoholhalten, dels då någon fört ett fordon under påverkan av något annat medel än alkohol. I anslutning lill straffbestämmelsen om s.k. kliniskt rattfylleri görs (se 2 37) vissa uttalanden om vad som skall fordras för att förarenskall kunna anses så påverkad som krävs för att straff skall 1989/90:LU15 kunna utdömas.Uttalandena innebär en viss utvidgning av straffansvaret för s.k. klinisktrattfylleri. En följd av den nya ordningen anges också bli att det storaflertalet av de fall som föranleder straffansvar som s.k.kliniskt rattfylleri kommer att medföra ansvar för grovt rattfylleri på dengrunden att utredningen visar att föraren har varit avsevärt påverkad avalkohol. Bestämmelsen om grovt rattfylleri har utformats iöverensstämmelse med vad som normalt gäller i samband med gradindelade brott. Ibestämmelsen anges sålunda vissa omständigheter som särskilt skall beaktas vidbedömningen av om brottet är grovt. Vid denna bedömning skall särskilt beaktas förutom en alkoholhalt på i blodet eller 0,75 milligramper liter utandningsluft eller annan avsevärd påverkan av alkohol eller någotannat medel om körningen har inneburit en påtaglig fara för trafiksäkerheten.Enligt vad som uttalats i lagstiftningsärendet kommer den nya konstruktionen avdet grova brottet att innebära att ett inte obetydligt antal fall som i dagbedöms som rattonykterhet och får böter kommer att bedömas somgrovt rattfylleri till Sngelse. Ändringar, motsvarande dem i trafikbrottslagen,har genomförts i fråga om bestämmelserna om onykterhet i trafik ijärnvägstrafiklagen. I fråga om ansvar för onykterhet på fartyg gäller 325 §sjölagen (1891:35 s. 1). I lagrummet stadgas straff för den som framför ellereljest på fartyg fullgör uppgift av väsentlig betydelse för säkerheten tillsjöss och därvid är så påverkad av alkoholhaltiga drycker eller annatberusningsmedel att det måste antas att han inte på ett betryggande sätt kanutföra vad som därvid åligger honom. Straffekalan upptar böter eller fångelse ihögst . Stadgandet är tillämpligt på all sjöfart, således även påfritidsbåtar. Frågan om införande av en promilleregel för sjötrafikensdel efter mönster av trafikbrottslagen har övervägts både under förarbetenatill den nuvarande straffbestämmelsen i sjölagen (prop. 1966:145, ILU 1967:3)och under fritidsbåtsutredningens arbete, som avslutades genomavlämnandet av betänkandet (SOU 1974:95) Båtliv. Samhället och fritidsbåtarna.Därvid har tanken på införandet av en sådan regel avvisats. De närmare skälenför ställningstagandena har redovisats i utskottets betänkande LU 1980/81:21,vartill hänvisas. har spörsmålet berörts avjustitieministern då hon (RD 1988/89:17 § 10) besvarade en interpellation av () i vilken han frågat om regeringen var beredd att snabbt vidta åtgärder för att radikalt sänka promillegränserna och därmed öka trafiksäkerheten för alla trafikanter. I sitt svar framhöll justitieministern att det är hennes allmänna uppfattning att alkohol och trafik inte hör ihop och att det är en oacceptabelt stor del av trafikolyckorna som har samband med alkoholförtäring. Enligt justitie- -, ministernfinns det andra faktorer än promillegränsen som har bety- 1* 1989/90. delse förtrafiknykterheten, t.ex. den ringa upptäcktsrisken. Frågan om 1989/90:LU15 hur manskall kunna effektivisera kontrollen utgjorde därför en viktig del av arbetetinom . Som exempel på åtgärder som kan förbättrakontrollmöjligheterna och därmed den allmänna laglydnaden nämnde ministerndels övergången till alkoholutandningsprov som bevisning i mål omtrafiknykterhetsbrott, dels ett ökat bruk av s.k. sanningsprov. Beträffandesjönykterheten förklarade justitieministern att det var en väsentlig fråga sominte hade tillmätts tillräckligt stor betydelse tidigare men som var föremålför överväganden. Mot bakgrund av en begäran från (se LU1987/88:23) har justitieministern även tagit upp frågan om ändring av sjölagensregel om onykterhet till sjöss i samband med framläggandet av förslag till deovan redovisade ändringarna i trafikbrottslagen m.m. ( prop. 1989/90:2 omtrafiknykterhetsbrotten m.m.) I propositionen anför ministern att hon övervägtatt ta upp även denna fråga i samband med de framlagda lagförslagen itrafikbrottslagen resp. järnvägstrafiklagen. Med anledning av attbestämmelserna om onykterhet till sjöss avviker i flera hänseenden från vad somgäller vid onykterhet i vägtrafik och med hänsyn till att en rad skildaomständigheter måste beaktas vid övervägandena om sjölagens regler konstaterarministern att det aktuella beredningsunderlaget inte varit tillräckligt ocksåför ett förslag från regeringen om en ändring i sjölagen. Enligt justitieministernär frågan emellertid under beredning i departementet, och det är hennesförhoppning all kunna remittera en departementspromemoriamed förslag i den riktning som angett i det ovan nämnda betänkandet(LU 1987/88:23). Spörsmålet om onykterheten till sjöss har aktualiseratsäven inom . Social- och miljöutskottet behandlade vid sina möten i och i ett medlemsförslag om samordnad insats för minskat alkoholbruk i (A 846/s). I medlemsförslaget hemställdes bl.a. att skulle rekommendera dels att utarbeta ett tidsbestämt aktionsprogram för att uppfylla () mål om en 25-procentig minskning av alkoholkonsumtionen , dels att samma regler som tillämpas på land avseende promillegränser och påföljder i trafiken skulle rekommenderas att gälla även till sjöss. Social- och miljöutskottet inskränkte sin hemstäl lan till till att omfatta enbart det ovan angivna aktions programmet. beslutade att följa social- och miljöutskottets rekommendation. I social- och miljöutskottets be länkande framhölls emellertid alt den starkt ökande trafiken med fritidsbåtar och antalet alkoholrelaterade båtolyckor gjorde det rimligt att frågan om samma promillegränser lill sjöss som vid trafik till lands skulle utredas i samband med det tidsbegränsade aktionsprogrammet. Med anledning av rekommendationen har ministerrådet i meddelande redovisat vilka åtgärder som vidtagits i , , och samt anfört att det inte är möjligt att utlova något tidsbestämt aktionsprogram för att uppfylla WHO:s mål. Iriksdagen har önskemål om en anpassning av sjölagens straffbe- 1989/90:LU15 stämmelsetill trafikbrottslagens regler förts fram motionsvägen vid åtskilliga tillfållen, senast och 1989. behand lade utskottet sålunda en motion vari yrkades att sjölagens bestämmel ser skulle anpassas till trafikbrottslagens regler genom dels en föränd ring av straffekalan så att fångelse skulle bli normalstraffet och böter få utdömas endast i lindriga fall, dels införande av promilleregler. I sitt av godkända betänkande (LU 1987/88:23) underströk utskot tet att alkoholförtäring i samband med sjötrafik inte är förenlig med de krav sjölivet ställer och leder till ökade risker för allvarliga olyckor. Vidare framhöll utskottet att antalet fritidsbåtar hade ökat kraftigt , och trafiken i våra farleder därmed hade blivit allt tätare. Till bilden ansåg utskottet också höra att många fritidsbåtar utrustas med starka motorer som medger att båtarna kan framföras med relativt hög hastighet. Enligt utskottets mening medförde en sådan utveckling att man i högre grad än förr måste inskärpa kravet på nykterhet till sjöss. Utskottet hänvisade till att högsta domstolen 1987 avgjort mål om ansvar enligt 325 § sjölagen (NJA 1987 s. 237) uttalat att det med hänsyn till nöjesbåtstrafikens starka utveckling fanns anledning att se strängare än tidigare på brottslighet av ifrågava rande slag. I målet ansåg högsta domstolen emellertid att den åtalade gärningen inte var så allvarlig från' sjösäkerhetssynpunkt att fångelse borde ifrågakomma. En sådan praxis i fråga om påföljdsvalet, framhöll utskottet, awek i väsentlig mån från vad som tillämpas vid rattfylleri, där fångelse är normalstraffet och böter utdöms endast i rena undan tagsfall. Det anförda ledde enligt utskottet till att man borde överväga om inte en strängare syn på onykterhet till sjöss borde komma till uttryck genom en ändring av 325 § sjölagen så att bestämmandet av påföljd vid brottet närmare anpassas till vad som gäller enligt trafik brottslagen. Vid en sådan anpassning måste dock, menade utskottet, hänsyn tas till att sjölagens bestämmelse har betydligt vidsträcktare tillämpningsområde än trafikbrottslagens. Regeln i sjölagen gäller så lunda inte endast den som för fartyget utan också andra personer som utför viktiga uppgifter ombord. Vidare är, fortsatte utskottet, tillämp ningsområdet för regeln i sjölagen inte inskränkt till motordrivna fortskaffningsmedel utan det omfattar även andra farkoster, t.ex. segel båtar och roddbåtar. Också i övrigt ansåg utskottet att skillnaderna mellan förhållandena till lands och till sjöss måste beaktas och pekade bl.a. på att riskerna för olyckor till följd av alkoholpåverkan typiskt sett inte är desamma i sjötrafiken som i trafiken till lands. Det ligger i sakens natur att trafikförhållandena till lands ställer högre krav på förarna än förhållandena till sjöss. En annan skillnad ansåg utskottet vara att det till sjöss ofta kan uppkomma situationer då det får anses mindre straffvärt att någon fört båt i alkoholpåverkat tillstånd, t.ex. då en båtägare av olika skäl kan bli tvungen att flytta sin båt från en ankar- eller förtöjningsplats. Även i fortsättningen måste det således finnas ett betydande utrymme för utdömande av böter som påföljd vid onykterhet till sjöss liksom eljest för en nyanserad bedömning av varje 5 Sammanfattningsvis ställde utskottet sig i huvudsak bakom önskemålet i motionen om en sådan förändring av straffekalan att 1989/90:LU15 fångelseblir normalstraff och böter endast får utdömas i lindriga fall. Utskottetansåg att det borde ankomma på regeringen att i lämpligt sammanhangnärmare överväga spörsmålet och lägga fram förslag till erforderlig ändring i sjölagen. Del anförda gav som sin meningregeringen till känna. När det däremot gällde frågan om införande avpromilleregler i sjölagen kunde utskottet inte ställa sig bakom motionärernasönskemål. Utskottet underströk i linje med vad utskottet uttalat dåspörsmålet tidigare aktualiserats i att det är en förutsättningför att man skall kunna använda promilleregler att man genom trafikkontrollereller på annat sätt kan övervaka efterlevnaden av dem. Möjligheterna attövervaka efterlevnaden av promillereglerna på alla sjöar ochvattendrag var emellertid mycket begränsade. Utskottet anmärkte också, attflertalet av de drunkningsolyckor som inträffat vid fård med fritidsbåtar ochdär den omkomne varit alkoholpåverkad skett på små insjöar, åar och andramindre vattendrag, vilka i ifrågavarande sammanhang är helt omöjliga attkontrollera. Utskottet vidhöll sin tidigare intagna ståndpunkt att man inte börinföra ansvarsregler vars efterlevnad inte kan övervakas, och utskottetavstyrkte bifall till yrkandet. Då frågan ånyo prövades (1989/90:LU8)hänvisade utskottet till vad som anförts vid riksdagsbehandlingen våren 1988och i samt till den då framlagda propositionen om trafiknykterhetsbrotten.I anslutning härtill påpekade utskottet att ställningstagande tillförslagen i propositionen särskilt då den föreslagna straffbestämmelsen oms.k. kliniskt rattfylleri kan bli av betydelse även för den pågåendeöversynen av straffbestämmelserna i sjölagen. Enligt vad utskottet hadeinhämtat kunde det under frågans beredning i bli aktuellt medäven nordiska överläggningar i ärendet. Mot den angivna bakgrunden ansåg utskottet att riksdageninte då borde göra något uttalande med anledning av den aktuella motionen. Påhemställan av utskottet avslogs motionsyrkandet. I motion L901 av m.fl. (c) understryks attalkohol och trafik inte hör ihop och att det från säkerhets- och nykterhelssynpunk- ter är väl så motiverat att detta synsätt blir gällande inte bara i vägtrafiken utan också till sjöss. Motionärerna påpekar att fritidsbåts trafiken ökat kraftigt som båtarna blivit motorstarkare och snabbare. har antalet olyckor till sjöss ökat, och statistiken visar att alkoholförtäring är en väsentligt bidra gande orsak till många av olyckorna. Med hänsyn till vikten av en ökad trafiksäkerhet och mot bakgrund av det arbete som bedrivs på både nordisk nivå och i vårt land för att begränsa alkoholkonsumtio nen anser motionärerna att promilleregler efter mönster av trafik- , brottslagen bör införas i sjölagen. Enligt motionärerna bör del ankom- ma på regeringen att låta utreda spörsmålet om promilleregler /90:LU15 sjötrafikenoch därvid också frågan huruvida sådana regler bör gälla för alla båtar ellerom undantag skall göras för inte motordrivna fartyg. I motion L904 av () anförs att det ursäkerhetssynpunkt är angeläget att såväl sjötrafiken som annan trafik hållsfri från alkohol. Enligt motionären kan avsaknaden av promilleregler i sjölagenha sin förklaring i att olycksriskerna till sjöss inte var så stora förreftersom trafiken var av mindre omfattning än den är och fartygen intekunde framföras i höga hastigheter. Den ökade trafiken med snabbgåendemotorbåtar i farleder som utnyttjas också för yrkesmässig sjöfart har medförtatt olycksriskerna vid alkoholförtäring nu måste bedömas som allvarligare.Motionärerna anser att den nuvarande bestämmelsen i 325 § sjölagen inte gertillräckliga möjligheter att ingripa mot den som för fartyg i alkoholpåverkattillstånd och att bestämmelsen därför måste skärpas i allmänpreventivt syfte. Motionärerna i motion L906 av m.fl. (mp)anser att den ökade fritidsbåtstrafiken och särskilt utvecklingen mot alltmermotorstarka och snabbgående båtar motiverar att straffbestämmelserna förtrafikonykterhet bör vara enahanda till lands och till sjöss. I motion L909 av och ()framhålls att antalet sjöolyckor har ökat och attalkoholförtäring är en väsentligt bidragande orsak till många båtolyckor.Enligt motionärerna råder allmän enighet om att alkohol och vägtrafik inte hörihop, och motionärerna anser att detta synsätt måste prägla även sjötrafiken. Imotionen framhålls att avsaknaden av promilleregler i sjölagen emellertid kanuppfattas som om alkoholförtäring skulle vara tillåten i samband medframförande av fartyg, och motionärerna förordar därför en övergång till enpromillelagstiftning för sjötrafikens del likartad den som gäller till lands.En sådan lagändring skulle dessutom ligga väl i linje med strävandena mot enminskning av den totala alkoholkonsumtionen i samhället. har framlagt ett handlingsprogramför förebyggande åtgärder vilket utgör den första delen i ett mer omfattandealkoholpolitiskt handlingsprogram för att minska alkoholkonsumtionen med 25 %till år 2000. Bland de åtgärder som anser bör prioriteras angesi handlingsprogrammet att man bör verka för att ingen alkohol konsumeras i isituationer som ställer särskilda krav på reaktionsförmåga och omdöme. I dettahänseende föreslår bl.a. att regeringen verkar för attlagstiftningen jämställer onykterhet till sjöss med onykterhet i trafiken samtatt kontrollen ökas av nykterheten hos båtförare. Ansvarsförsäkringför fritidsbåtar i989/90:lui5 Enligtlagen (1987:773) om fritidsbåtsregister skall varje svensk båt registreras ifritidsbåtsregistret om båten drivs med segel eller motor och skrovet har enlängd av . För båtar som drivs med motor varspropeller£ixeleffekt överstiger en viss gräns motsvarande ca 14 hästkrafterföreligger registreringsplikt även om skrovet är kortare än . Syftetmed registreringen är bl.a. att ge underlag för kontroll av ordning och säkerhettill sjöss samt planering av trafiken med fritidsbåtar. Några bestämmelser omansvarsförsäkring för fritidsbåtar finns inte i lagen. Lagenom fritidsbåtsregister är tillämplig på sådana fartyg som enligt sjölagen(1891:35 s. 1) är att anse som båtar och som inte registreras i registret förbåtar i yrkesmässig sjöfart. I sjölagen delas fartyg in i två kategorier. Tillden första gruppen som betecknas skepp hör fartyg vars skrov har en störstalängd av och en största bredd av . Till denandra kategorin som kallas båtar hör alla andra fartyg. För skepp finnssärskilda registreringsbeslämmel-ser i sjölagen. Båtar som yrkesmässigt användsför person- eller godsbefordran, för fiske eller för uthyrning tillallmänheten registreras som nämnts inte i fritidsbåtsregistret utan i ettsärskilt båtregister enligt bestämmelserna i lagen (1979:377) om registreringav båtar för yrkesmässig sjöfart m.m. Varken i sistnämnda lag eller i sjölagenfinns några föreskrifter om skyldighet att teckna ansvarsförsäkring. Fråganom en obligatorisk ansvarsförsäkring för fritidsbåtar har prövats vid fleratillfållen tidigare i , bl.a. i samband med behandlingen avproposition 1986/87:121 om lag om fritidsbåtsregister, m.m. I yttrande (LU1986/87:6 y) till kulturutskottet över propositionen och två med anledning avden väckta motioner i försäkringsfrågan framhöll lagutskottet bl.a. att det äri hög grad angeläget att den som skadas vid sjöolycka kan få en fullgodersättning. Med hänsyn till att skadeståndsskyldigheten vid olyckor till sjösskan avse betydande belopp, som den vållande kanske inte kan betala, ansågutskottet det viktigt att ägarna av fritidsbåtar tecknar en försäkring somtäcker skadeståndsansvaret. Båtägarna torde också, fortsatte utskottet, i betydandeutsträckning ha någon form av ansvarsförsäkring. I det försäkringsskydd somförsäkringsbolagen erbjuder båtägarna ingår sålunda ofta sådan försäkring somett moment. Det torde däremot, framhöll utskottet, vara mindre vanligt attförsäkring finns för just de båtar med vilka olycksriskerna är störst, dvs.mindre båtar med kraftiga motorer. Utskottet vidhöll sin tidigare uttaladeuppfattning att tillfredsställande ersättningsmöjligheter för den som skadasvid en sjöolycka kan garanteras med någorlunda säkerhet endast omansvarsförsäkring blir obliga- Utskottet ansågdet därför angeläget att en sådan försäkring 1989/90:LU15 infördes.Genom registreringen av fritidsbåtar skapades enligt utskottets meningförutsättningar för införandet av försäkringen. Utskottethänvisade till vad föredragande statsrådet anfört i propositionen om attförsäkringsfrågan skulle övervägas inom och att den ävenkunde komma att bli föremål för nordiska överläggningar och förutsatte att såockså skulle ske. Någon åtgärd med anledning av de då aktuella motionerna ansågutskottet därför inte erforderlig. Isitt av godkända betänkande (KrU 1986/87:22) anslöt sigkulturutskottet till lagutskottets uppfattning och menade att man i detfortsatta arbetet i första hand borde sträva efter en lösning av försäkringsfrågani samförstånd med våra nordiska grannländer. Vad kulturutskottet anfört gavriksdagen som sin mening regeringen till känna. Fråganaktualiserades åter motionsvägen vid 1987/och 1988/riksmöten. Isitt av godkända betänkande LU 1987/88:23 avstyrkte lagutskottetbifall till den då aktuella motionen. Utskottet hänvisade därvid tilluttalandena vid 1986/riksdagsbehandling och framhöll att frågan enligtvad som då inhämtats skulle bli föremål för nordiskaöverläggningar. Vidriksdagsbehandlingen hänvisade' lagutskottet (bet. 1988/89:LU21) till att enligt inhämtade upplysningar nordiska överläggningar rörandeförsäkringsplikten hade ägt rum och att frågan därefter fått vila iavvaktan på erfarenheterna av systemet med registrering av fritidsbåtar.Utskottet, som vidhöll sin uppfattning att en lösning av försäkringsfråganförutsätter ett väl fungerande registreringsförfarande, ansåg alt någotuttalande i saken från sida inte då var påkallat. Utskottet utgickfrån att regeringen skulle ta upp spörsmålet om ansvarsförsäkring tillfortsatta överväganden när erfarenheterna från fritidsbåtsregistreringen gavfog för det. Med det anförda avstyrkte utskottet bifall till motionerna.