bet · GD01LU37 · 1989-12-31 00:00:00 — I det sammanhanget spelar det inte någon roll om begränsningenåstadkoms genom straffsanktionerade regler eller genom enbartskadeståndsregler. Ett lagstadgande om skadeståndsansvar som innebär att enenskild person åläggs tystnadsplikt och som inte har stöd i TF får således intetillämpas när åsidosättandet av tystnadsplikten bestått i att vederbörandeyttrat sig i tryckt skrift. TFreglerar i princip inte förhållandet mellan enskilda utan bara derasrättigheter och skyldigheter gentemot det allmänna. Reglerna anses därför intehindra enskilda att avtala om inskränkningar i rätten att yttra sig i trycktaskrifter, att bedriva efterforskning av uppgiftslämnare etc. Gfr dock avsnitt3.5 nedan). Begränsningar av tryckfriheten som det allmänna vill genomföramåste däremot ske genom bestämmelser i . Entryckt framställning kan vara brottslig i annat avseende än som ettöverskridande av tryckfrihetens gränser. Exempelvis utgör tryckning av falskasedlar eller bedrägeri genom annons inte missbruk av tryckfriheten, beträffandevilket förfarande TF som nämnts är exklusivt tillämplig, utan dessa ochliknande brott skall beivras och bestraffas i vanlig ordning (se avsnitt 3.2nedan). Densom överskrider de gränser för yttrandefriheten som uppställs i TF gör sigskyldig till tryckfrihetsbrott. Dessa indelas i två huvudtyper, nämligenotillåtet yttrande i tryckt skrift och otillåtet offentliggörande genom sådanskrift. En förteckning över vad som utgör otillåtet yttrande finns i TF ochupptar ett antal i angivna brott, såsom uppvigling och hets mot folkgrupp.De tryckfrihetsbrott som avser otillåtet offentliggörande är av tre slag:offentliggörande av uppgifter som utgör hot mot rikets säkerhet, offentliggörandeav allmänna handlingar som skall hållas hemli- 1989/90:LU37 ga samt röjandeav uppgifter som omfattas av kvalificerad tystnadsplikt Bilaga 3 enligt 16kap. Riksdagenhar vid /88 som vilande antagit vissa förslag till ändringar i TF(KU 1987/88: 36). Förslagen innebär bl. a. att rekvisiten för de brott motrikets säkerhet, som bestraffas som otillåtet offentliggörande,arbetas in i TF. Härigenom blir det inte längre möjligt att utangrundlagsändring vidga det straffbara området för vad som kan bestraffassom otillåtet offentliggörande genom tryckt skrift. Ettutmärkande drag för det tryckfrihetsrättsliga regelsystemet är att endast en avdem som medverkat vid tillkomsten av en tryckt skrift kan göras ansvarig förinnehållet i skriften. Beträffande periodiska skrifter, dvs. tidningar ellertidskrifter som utkommer med minst fyra nummer , gäller att det i förstahand är den ansvarige utgivaren som svarar för innehållet. De som på olikasätt, t. ex. som journalister och uppgiftslämnare, medverkar vid skriftenstillkomst går i princip alltid fria från ansvar. För att säkerställa dennaansvarsfrihet och därmed garantera tryckfriheten har i TF uppställts särskildaregler. Dessa regler brukar sammanfattande benämnas meddelarskyddet. Enav de regler som ingår i meddelarskyddet gäller den s. k. anskafiärfri-heten.Var och en har rätt att anskaffa uppgifter och underrättelser i vilket ämne somhelst för att offentliggöra dem i pressen eller för att lämna meddelanden ipubliceringssyfte. En annan viktig regel gäller meddelarfriheten, som innebäratt det står var och en fritt att med vissa i TF särskilt angivna undantag meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörandei tryckt skrift. Meddelare, anskaffare och författare har vidare rätt tillanonymitet. De personer som tagit befattning med tillkomsten eller utgivningenav en tryckt skrift är vid straffansvar förbjudna att röja meddelare ochförfattare. Vidare har myndigheterna i allmänhet inte rätt att efterforskaförfattare eller meddelare. Närdet gäller att närmare bestämma räckvidden av reglerna om meddelarfrihet kanfrågan om vad som får publiceras av utgivaren av en tidning eller förfallarentill en bok tas till utgångspunkt. Principiellt sett kan nämligen den frihetsom en person har att lämna uppgifter för publicering inte sträcka sig längreän friheten att såsom utgivare eller författare publicera uppgifterna, någotsom har direkt samband med den ovan nämnda principen om ensamansvar. I självaverket är gränslinjen mellan tillåtet och otillåtet uppgiftslämnande, som skeri publiceringssyfte, att bestämma efter samma normer som om frågan i ställetgällt en utgivares eller en författares ansvar för själva publiceringen. Iradioansvarigheislagen (1966:756) och ytterligare ett antal lagar på det radiorättsliga området finns regler om bl.a. ensamansvar, yttrandefri hetsbrott och meddelarskydd, vilka i stor utsträckning hänvisar till eller överensstämmer med bestämmelserna i . De nämnda lagarna har inte karaktär av grundlag och den yttrandefrihet som de är avsedda att tillför säkra kan därför i princip inskränkas genom bestämmelser i vanlig lag. Lagarna är emellertid, i likhet med TF, exklusivt tillämpliga på de områ den som de reglerar. Det innebär bl.a. att programutgivare och den som 77 lämnat meddelande elleranskaffat uppgift för offentliggörande i radiopro- 1989/90:LU37 gram inte fårdömas till straff eller skadestånd om det inte finns stöd Bilaga 3 härför ide nämnda radiolagarna. I1 kap. 3 § TF finns den centrala bestämmelsen om TF:s exklusivitet. Där stadgasatt för missbruk av tryckfriheten eller medverkan däri må ej någon i annanordning eller i annat fall än TF bestämmer kunna tilltalas eller dömas tillansvar eller ersättningsskyldighet eller skriften konfiskeras eller läggasunder beslag. Av lagrummet framgår alltså att ingripanden på grund av missbrukav tryckfriheten bara får göras med stöd av bestämmelserna i . Det sagda kanockså uttryckas så, att TF är exklusiv straff- och processlag vad gällermissbruk av tryckfriheten. En konsekvens härav är att de rättigheter TF gerinte kan inskränkas genom allmän lag om inte TF medger det. Ettbrott kan emellertid som tidigare nämnts begås genom tryckt skrift utan attinnefatta missbruk av tryckfriheten. Om en tryckt framställning utnyttjas sommedel för en handling, som inte har med yttrandefrihet att göra, åtnjuterförfarandet inte tryckfrihetsrättsligt skydd. Handlingen skall då bedömasenligt vanliga straffrättsliga och skadeståndsrättsliga lagregler. Exempelvisskall tryckning av falska sedlar, bedrägeri genom annons eller svindleri genomtidningsuppgifter beivras och bestraffas i vanlig ordning utan hänsyn till attbrottet kommit till stånd med hjälp av tryckt framställning. På samma sätt kanolovlig kopiering av upphovsrättsligt skyddade verk som sker i tryckt skriftmedföra straff och skadeståndsskyldighet enligt lagen (1960: 729) omupphovsrätt till litterära och konstnärliga verk (seLU 1986/87:11, LU 1987/88:1y, KU 1987/88:36; jfr också I kap. 8§ TF). I alla dessa fall rör det sig omförfaranden som är otillåtna i något annat avseende än som ett överskridande avyttrandefrihetens gränser. Gränsenmellan å ena sidan bruk/missbruk av tryckfriheten och å andra sidan förfaranden som skall bedömas enligt vanlig lag är inte alltid helt klar. En fråga som har diskuterats utifrån denna aspekt är huruvida offent liggörande i tryckt skrift av yrkeshemlighet i strid mot tystnadsplikten i IKL skulle falla inom gränserna för den tryckfrihetsrättsliga exklusiviteten och alltså inte kunna beivras enligt IKL. Utredningen om illojal konkurrens menade (SOU 1966: 71 s. 138) att det var sällsynt att den som obehörigen yppade en företagshemlighet genom offentliggörande i tryckt skrift gjorde detta för att tillgodose intresset av upplysning eller nyhetsförmedling. Sådana förfaranden borde därför enligt utredningen normalt anses falla utanför tryckfrihetsförordningen och kunna prövas i vanlig processuell ordning. Skulle emellertid ett dylikt offentliggörande klart ingå som ett led i information eller opinionsbildning borde det anses höra till tryckfrihets området och följaktligen inte föranleda ansvar. gjorde gällande (SOU 1975:49 s. 197) att offentliggörande av uppgifter som sker i ett ekonomiskt syfte faller utanför tryckfrihetsområdet och angav som exempel härpå illojal konkurrens bestående i att någon röjer arbetsgivarens yrkeshemligheter i avsikt att bereda sig eller annan fördel eller för att göra skada.Utredningen om skydd for företagshemligheter 1989/90:LLJ37 ansåg däremot attsaken var mera tveksam (se SOU 1983:52 s. 156). Bilaga 3 Utredningen hänvisadetill uttalanden i litteraturen av bl.a. , enligt vilka TF:sexklusivitetsregel borde medföra att yppande av yrkeshemligheter genom trycktskrift bara i undantagsfall kunde sanktioneras med straff och skadestånd.Grunden för denna ståndpunkt skulle ytterst vara TF:s syften att främja ettfritt meningsutbyte och en allsidig upplysning samt att det här gällde intebara enskildas ekonomiska intressen utan också sådana allmänna intressen somatt hälsovådliga produkter stoppas eller att förstöring av naturen hindras. HansG Axberger sammanfattar i sin (s. 53)rättsläget så, att från TF:s tillämpningsområde bör såvitt avserförmögenhetsbrott undantas endast handlingar med utpräglat ekonomiskt syfte.På motsvarande sätt framhåller (Tryckfrihetsrätt, 8:e uppl.,s. 38) att om en tryckt skrift utgör medel för en handling, som företas i rentekonomiskt syfte, handlingens brottslighet är att bedöma enligt allmänna regleräven om själva innehållet i skriften skulle utgöra ett väsentligt led ihandlingen. 3.3 Förbud mot censur EnligtI kap. 1 § TF innebär tryckfriheten en rättighet att, utan några av myndigheteller annat allmänt organ i förväg lagda hinder, utge skrifter och i 1 kap. 2 §TF sägs att någon förhandsgranskning av skrifter eller något förbud mottryckning ej må lorekomma. Censurförbudet innebär bl.a. att någonförhandsgranskning av manuskript e.d. inte får utföras av myndighet eller annatallmänt organ. Med annat allmänt organ menas statliga och kommunalainstitutioner med offentlig ställning, t.ex. de statliga affärsdrivande verken.Däremot är stats- eller kommunalägda bolag inte att anse som allmänna organunder förutsättning att deras verksamhet inte innefattar myndighetsutövning. Inteheller på annat sätt än genom censur får myndigheterna ingripa för att hejdayttranden innan de blivit offentligt uttalade. De får, som framgår av 1 kap. 2§ TF, inte hindra tryckning, utgivning eller spridning av en skrift på grund avdess innehåll. Förbudet riktar sig enbart mot myndighet eller annat allmäntorgan. eller organisationer är således oförhindrade att vägramedverka till en skrifts tryckning, utgivning eller spridning, även om vägranmotiveras av skriftens innehåll. Däremot är det inte tillåtet för exempelvispostverket, som är ett allmänt organ, att vägra distribuera en tidning på grundav att denna innehåller uppgifter av visst slag. 3.4 Närmare om anskaffarfriheten ITF infördes mot bakgrund av den s.k. IB-affären en särskild regel, enligt vilken envar skall äga rätt att anskaffa uppgifter och underrät telser i vad ämne som helst för att offentliggöra dem i tryckt skrift eller för att lämna meddelanden i publiceringssyfte (1 kap. 1 § fjärde stycket TF). Regeln är alltsåtillämplig bara om anskaffaren haft för avsikt att uppgif 1989/90:LU37 ternaskall publiceras i tryckt skrift, antingen av honom själv eller av Bilaga 3någon annan. Regeln ger skydd åt anskaffaren oavsett om publiceringen faktisktkommer till stånd eller inte. Vidinförandet av bestämmelsen om anskaffarfrihet i TF anförde departementschefen(prop. 1975/76:204 s. 98) att regelns betydelse låg i att det inte längre blevmöjligt att genom vanlig lagstiftning förbjuda inhämtande av viss informationför publicering. Bestämmelsen skulle också bidra till att klargöra rättsläget ivissa tveksamma fall. Sålunda skulle det för framtiden stå klart att publicisteller meddelare inte kunde avkrävas ansvar därför att han anstiftat annan attbryta sin tystnadsplikt och därigenom skaffat sig uppgifter som grund föroffentliggörande. Anskaffarfrihetenär emellertid inte obegränsad. Enligt 7 kap. 3 § TF gäller bl.a. att den somanskaffar uppgifter i publiceringssyfte och därigenom gör sig skyldig tillspioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift samt vissa andra brottmot rikets säkerhet kan fällas till ansvar härför i sedvanlig straffrättsligordning. Ettannat, väsentligt undantag från principen att anskaffaren går fri finns i 1kap. 9 § 3 TF. Där sägs att utan hinder av TF gäller vad i lag är stadgat omansvar och ersättningsskyldighet för det sätt på vilket uppgift ellerunderrättelse anskaffats. TF:s skydd för uppgiftsinhämtande i publiceringssyftegår alltså inte så långt att brotlsliga metoder som används viduppgiftsinhämtandet inte skulle kunna bestraffas. Om en uppgift anskaffas genomt.ex. inbrott kan anskaffaren i vanlig ordning åtalas och dömas för stöld ellerannat brottsligt tillvägagångssätt som gärningen i rent straff-rättsligthänseende innefattar. Iproposition 1975/76:204 (s. 131) ger departementschefen följande exempel påförfaranden som på grund av det nämnda undantaget från anskaffarskyddet skallbedömas och handläggas på vanligt sätt: gärningar som utgör brott motposthemligheten eller telehemligheten, intrång i förvar och olovlig avlyssningeller som innefattar inbrott, egenmäktigt förfarande, hemfridsbrott, olagatvång eller olaga hot samt mutbrott. Regelsystemettill skydd för anskaffande av uppgifter i publiceringssyfte torde mot bakgrundav det redovisade också kunna beskrivas på följande vis. Anskaffandet somsådant är alltid påföljdsfritt med undantag endast för vissa brott mot riketssäkerhet. Om någon inskränkning beträffande själva uppgiftsinhämtandet görs ivanlig lag blir inskränkningen utan verkan, vad gäller inhämtande som sker ipubliceringssyfte. Det är alltså inte möjligt att, vid sidan av TF, rentallmänt förbjuda anskaffande i publiceringssyfte av viss uppgift. I vanlig lagkan däremot införas sanktioner för tillvägagångssätt som kan tänkas blibegagnade såsom medel vid ett i och för sig tillåtligt uppgiftsanskaffande. 3.5 Närmare om meddelarfriheten I1 kap. 1 § tredje stycket TF fastslås meddelarfrihetens princip. Det skall stå envar fritt att meddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörande i tryckt skrift. För att meddelaren skall vara 80 skyddad måste uppgifternadock lämnas till någon som har med skriftens 1989/90: LU37 framställning attgöra, t. ex. en journalist eller en tidningsredaktion. Vida- Bilaga 3 re måsteuppgifterna pä samma sätt som när det gäller anskaffarfriheten lämnas ipubliceringssyfte. Men under förutsättning att meddelaren i detta syfte vändersig till rätt person t.ex. en författare, en utgivare, en tidningsredaktioneller en nyhetsbyrå går meddelaren som regel fri. Meddelarskyddet medför isådant fall att meddelaren inte riskerar någon påföljd även om uppgiftslämnandeteljest skulle vara brottsligt, exempelvis såsom brott mot tystnadsplikt,vårdslöshet med hemlig uppgift, förtal eller förolämpning. En annan konsekvensav meddelarfriheten är att det allmänna inte utan stöd av TF får förbjuda ellerpå annat sätt hindra vare sig sina tjänstemän eller privatpersoner att lämnameddelanden till pressen. Liksom beträffande anskaffarskyddet gäller att detär utan betydelse för meddelarfriheten huruvida någon publicering verkligensker. Begränsningari meddelarfriheten måste i princip ske genom föreskrifter i TF. För vissaundantagssituationer har också sådana begränsningar införts (7 kap. 3 § TF).Sålunda skall vid vissa grövre brott mot rikets säkerhet, oriktigt utlämnandeav hemlig handling som sker uppsåtligen och uppsåtligt åsidosättande avtystnadsplikt i fall som anges i särskild lag (16 kap. sekretesslagen) gällavad i lag är stadgat om ansvar för sådana brott. Reglerna innebär bl. a. attden som i strid mot sekretesslagen lämnar ut en allmän handling till pressenalltid kan dömas till ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 §brottsbalken. Om någon lämnar annat meddelande för publicering kan han åtalasoch dömas för detta brott endast om han genom att lämna ut meddelandetåsidosatt s. k. kvalificerad tystnadsplikt enligt 16 kap. sekretesslagen. Förbrott mot lagstadgad tystnadsplikt i annat fall går meddelaren däremot fri ochdetta oavsett om tystnadsplikten gäller offentliga funktionärer eller enskilda. 3.6 Meddelarfrihet och avtalad tystnadsplikt 1motsats till vad som obestridligen gäller beträffande förhållandet mellan å enasidan principen om meddelarfrihet och å andra sidan lagregler om tystnadsplikt nämligen att meddelarfriheten tar över om inte fall som avses i 7 kap. 3 § TFär för handen har det ansetts mera tveksamt huruvida mellan enskilda personerträffade avtal om ty.itnadsplikt generellt bryter meddelarfriheten.Skulle meddelarfriheten ha företräde även i sistnämnda situation, blirkonsekvensen att rätt till skadestånd inte föreligger vid åsidosättande avavtalad tystnadsplikt, om åsidosättandet består i att ett meddelande lämnats ipubliceringssyfte. Tystnadspliktför enskilda kan uppkomma genom att de avtalsvägen uttryckligen åtar sig att inte röja olika förhållanden vare sig till pressen eller annan. Sådana avtal kan träffas mellan exempelvis två företagare som samverkar i tekniska frågor eller mellan en arbetsgivare och hans anställ da. Tystnadsplikt kan emellertid också utgöra ett underförstått moment i ett avtalsförhållande mellan enskilda. Vad särskilt gäller anställningsför hållanden är situationen i allmänhet den, att arbetstagaren genom anställ ningsavtalet iklätt sig en allmän lojaliletsplikt mot arbetsgivaren. 6 1989/90. tetsplikten innebär attden anställde i princip är förhindrad att lämna ut /90:LU37 uppgiftersom kan skada arbetsgivaren. Gör han det ändå kan han bli Bilaga 3skadeståndsskyldig för avtalsbrott, även om tystnadsplikten inte är uttryckligtavtalad (jfr AD 1981 nr 124). TF:sövergripande sylte är att skydda den enskilde medborgarens fri-och rättighetergentemot staten. TF syftar däremot inte till att ge handlingsregler förenskilda till skydd för tryckfriheten. Det kan därför uppfattas somföljdriktigt att det nu berörda spörsmålet om hur avtalade tystnadspliktermellan enskilda förhåller sig till den grundlagsskyddade rätten att fritt lämnameddelanden inte är reglerat i TF. Avsaknadenav en rättslig reglering av de avtalade tystnadsplikternas ställning iförhållande till den generella meddelarfriheten kan i och för sig tas tillintäkt tor att meddelarfriheten kan avtalas bort. Den slutsatsen synes också iallmänhet ha dragits då frågan behandlats i'den rättsvetenskapliga litteraturen.Avvikande uppfattningar har emellertid framförts av och (juridiska handbok, 13:e uppl., s. 908) finner det sålundatveksamt om det är förenligt med exklusivitetsprincipen att en tystnadspliktgentemot enskild behandlas på annat sätt än en offentlig tystnadsplikt.A.xberger (a.a. s. 324) hävdar mera bestämt att skadestånd vid åsidosättande avavtalad tystnadsplikt inte kan dömas ut. Han kommer till denna slutsats efteratt ha konstaterat att rättsläget är oklart och att man vid det förhållandethar att utgå från TF:s ordalydelse som synes utesluta varje form av skadeståndnär stöd härför saknas i TF. Denuppfattning som i allmänhet kommit till uttryck i litteratur och ilagförarbeten är som nämnts att avtalade tystnadsplikter bryter meddelarskyddet.Eek. som ingående behandlat frågan, påpekar att det inte finns någon regel somhindrar att man avtalsvägen frånskriver sig sina rättigheter enligt TF ochhävdar att skadeståndspåföljd kan inträda vid kontraktsbrott utan att dettakolliderar med reglerna i TF (Nya tryckfrihetsförord ningen, s. 69 ff.). I proposition 1975/76: 105 Bil. 1 (s. 508) pklnXav lagrådetatt TF inte uttalar sig i frågan huruvida meddelarskyddet har motsvarandetillämpning när det är fråga om tystnadsplikt som vilar på kontraktsrättsliggrund samt framhåller att det dock antagits att civilrättens regler ger utrymmeför avtal som utesluter rätt att lämna vissa meddelanden till pressen och somger utrymme för sanktioner i händelse av brott mot dylikt avtal.Yltrandefriheisuiredningen (SOU 1983: 70, s. 159 ff.) kommer fram till atträttsläget är ovisst men menar att tystnadsplikter i avtalsförhållandensannolikt bryter meddelarfriheten. 1den proposition (prop. 1986/87; 151) som bygger på yttrandefrihetsutredningensbetänkande behandlas den nu berörda frågan utförligt. I propositionenframhålls till en början (s. 118) att utredningens slutsats om atttystnadsplikter i avtalsförhållanden sannolikt bryter meddelarfriheten intemött några invändningar under remissbehandlingen. Också departementschefenförklarar sig instämma i denna slutsats. Enligt hans mening kan man resonera påföljande vis. Eftersomreglerna om meddelarfrihet inte ger någon ledning, bör man undersöka vad som gäller när någon bryter mot en avtalad tystnadsplikt 2 genom att publicerauppgifter i en bok som han själv står som författare 1989/90:HJ37 till. Somutgångspunkt för en sådan undersökning bör enligt departements- Bilatja 3 chefentas I kap. 3 § TF, som anger att TF är exklusivt tillämplig vid missbruk avtryckfriheten. Visar undersökningen att det är fråga om missbruk avtryckfriheten i det angivna fallet, torde skadestånd inte kunna utdömas påkontraktsrättslig grund. Är det däremot inte ett sådant missbruk, kanskadestånd åläggas på grund av att fallet ligger utanför det område där TF ärexklusivt tillämplig. Begreppet "missbruk av tryckfriheten" bördärvid tolkas utifrån syftet med denna frihet. Man kan då konstatera att TFinte anses kunna ge handlingsregler för enskilda till skydd för tryckfrihetenutan bygger på principen att tryckfriheten skyddas bara gentemot det allmänna.Ur TF kan därför inte utläsas att grundlagen skulle hindra en enskild från attgenom avtal med en annan enskild inskränka sin rätt att yttra sig i trycktskrift så som han kan begränsa sin frihet att yttra sig i andra former. Som detheter i förarbetena till TF är principen att yttrandefriheten bör vara av sammaomfattning vare sig det är fråga om en framställnifig i tryckt skrift eller påannat sätt. Av det anförda kan anses följa att det inte utgör ett missbruk avtryckfriheten i TF:s mening när någon bryter mot en avtalad tystnadsplikt genomatt yttra sig i tryckt skrift. Men det skulle vara inkonsekvent och stridandemot TF:s utformning i övrigt om skadeståndspåföljd för brott mot en avtaladtystnadsplikt skulle kunna tillgripas mot den som står som författare till entryckt skrift men vara principiellt utesluten, om samma person i stället lämnaruppgifter för publicering i en skrift för vilken någon annan har dettryckfrihetsrättsliga ansvaret. Det förda resonemanget utgör enligtdepartementschefens uppfattning ett övervägande skäl för att avtaladetystnadsplikter generellt bryter meddelarfriheten. Riksdagenhar vid behandlingen av den berörda propositionen uttalat att det finns skälatt utvidga meddelarskyddet till att i princip gälla förhållandet även utanförden offentliga sektorn och begärt att frågan skall bli föremål för skyndsamutredning (KU 1987/88:36). Den i propositionen framförda uppfattningen attmeddelarskyddet kan avtalas bort i förhållandet mellan enskilda mötte därvidinte någon erinran. 1enlighet med vad sålunda begä;1 har regeringen den 20 oktober 1988utfärdat direktiv (dir. 1988: 57) för en kommitté som skall ha i uppgift attutreda frågan om meddelarfrihet i förhållandet mellan enskilda. Kommitténshuvuduppgift skall vara att föreslå en reglering som innebär att friheten attlämna meddelanden för publicering slås fast i grundlag även såvitt gällerförhållandet mellan enskilda. Kommittén bör emellertid söka avgränsatillämpningsområdet för en meddelarfrihet i förhållandet mellan enskilda så attden kommer att gälla endast hos de organ där den kan anses motiverad och inteomfatta varje relation mellan enskilda personer. Vidare bör kommittén bedömavilka undantag som bör finnas på meddelarfrihetens tillämpningsområde.Ytterligare en huvuduppgift för kommittén är att överväga hur ett välfungerande efterforskningsförbud riktat mot enskilda bör utformas.