bet · GD01JuU9 · 1989-12-31 00:00:00 — I detta betänkande behandlar utskottet ett antalmotionsyrkanden i olika kriminalvårdsfrågor från den allmänna motionstiden iår. Frågorna gäller bl.a. utvärdering av kriminalvårdsreformen, särbehandlingav vissa långtidsdömda och stramare permissionsbestämmelser. Med anledning av en motion förordar utskottet en ordningmed lekmannainsyn på häktena. Övriga motionsyrkanden avstyrks. Flerareservationer har fogats till betänkandet. 1988/89:Ju501 av m.fl. (fp) vari yrkas I. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en genomgripande utvärdering av kriminalvårdsreform inom ramen för en parlamentarisk utredning, 8. att riksdagenbeslutar om sådan ändring i tillämpliga lagar att förutsättningarna ökar attsärbehandla intagna dömda till Sngelse i lägst , 9. att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om krav påskötsamhet vid permissioner, att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om behovet av en förstärkning av psykiatrin inom kriminalvården. l988/89:Ju504 av och (båda m)vari yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad som imotionen sägs om ökad yrkesutbildning för interner på Sngelserna. 1988/89:Ju506 av m.fl. (s) variyrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionenanförts om en utvärdering av olika slags placeringar utom anstalt enligt 34 §lagen om kriminalvård i anstalt. 1988/89:JuSll av m.fl. (s) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts ominförande av medborgarvittnen vid häkten och en försöksverksamhet vidKronobergshäktet i . 1 1989/90. 1989/90 JuU9 1988/89:Ju513 av HansGöran och (båda s) l989/90:JuU9 1. att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om att förslag bör framläggasom avkortning av strafftiden för vissa fångar, 2. att som sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om en utvärdering avpermissionsreglerna vid fångvårdsanstalterna. 1988/89:Ju701av () vari yrkas att hos regeringen begär utredningmed syfte att förkorta häktningstiderna på sätt som i motionen angivits. 1988/89:Ju805av m.fl. (m) vari yrkas 10. att som sin meningger regeringen till känna vad som i motionen anförts om särbehandling avintagna i kriminalvårdsanstalt, 11. att som sin meningger regeringen till känna vad som i motionen anförts om permissioner tillintagna i kriminalvårdsahstalt, 13. att som sin meningger regeringen till känna vad som i motionen anförts om bevakning avfångelsedömda, 14. att som sin meningger regeringen till känna vad som i motionen anförts om rehabilitering av dömdabrottslingar. 1988/89:Ju808av m.fl. (c) vari yrkas 17. att som sinmening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts omvårdplatser på behandlingshem och i familjehem 32. att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts ominsatser för gruppen extremt brottsaktiva. Idetta betänkande behandlar utskottet flera motioner som väcktes under denallmänna motionstiden och som har anknytning till kriminalvården. Engenomgripande reform av kriminalvården och dess organisation beslutades åren1973 och 1974 (prop. 1973:1, bil. 4 s. 76-164, bet. JuU 15, rskr. 152 och prop.1974:20, bet. JuU 2, rskr. Kriminalvårdslagstiftningen vilar i alltväsentligt på de principer som lades till grund för denna reform. Dessaprinciper går ut på att, så långt det är möjligt med hänsyn till kravet påsamhällsskydd och differentiering, främja de intagnas samhällsanpassning ochmotverka de skadliga följderna av fangelsestraffet. Utvärderingav kriminalvårdsreformen l989/90:JuU9 I motion JuSOl (yrkande 1) begärs att en parlamentariskutredning tillsätts med uppgift att utvärdera kriminalvårdsreform.Enligt motionärerna är tiden nu mogen för en utvärdering av denna reform.Utredningen bör överväga dels om de hittillsvarande målen för kriminalvårdenoch medlen härför fortfarande bör gälla, dels huruvida närhetsprincipen, dvs.regeln att intagna skall placeras på anstalt nära hemorten, skall ha sammastyrande effekt vid placeringen som . Vidare bör utredningen övervägamöjligheterna att i större utsträckning differentiera klientelet med hänsynframför allt till missbrukssituationen. Under förra uttalade utskottet i samband medmotionsönskemål om vilka principer som skall ligga till grund förkriminalvården att det inte kunde komma i fråga att frångå de principer somlades fast , och vilka bl.a. går ut på att den intagnes anpassning isamhället skall främjas. Tvärtom fanns det enligt utskottets uppfattning skälatt understryka att grunderna för den kommande kriminalvårdspolitiken liggerfast (JuU 1987/88:43, rskr. 1 samband med en interpellationsdebatt i kammaren (sesnabbprotokoll 1988/89:51, s. 2 ff) har justitieministern underhänvisning till den översyn av kriminalvårdens innehåll och verksamhetsformersom pågår inom ej sett det som angeläget att tillsätta enparlamentarisk kommission för att se över kriminalvårdsreformen. Den översyn ju.stitieministern hänvisar till är ett led idet arbete som är ett resultat av verksamhetsplanering.Översynen bedrivs av en arbetsgrupp inom i samarbete medkriminalvårdsstyrelsen. I en första etapp avser översynen krimalvården ianstalt. Inom ramen för denna görs bl.a. en analys av de försöksverksamhetersom pågår. Seminarium har hållits bl.a. rörande insatserna förnarkotikamissbrukare i anstalt och insatser för män dömda för kvinnomisshandeloch sexualbrott. Vidare har ett seminarium hållits om behovet av psykiatrisksjukvård för intagna på kriminalvårdsanstalterna. Översynen, som i ett första skede koncentrerats tillverkställigheten i anstalt med särskild uppmärksamhet på narkolikasituationen, har bl.a. resulterat i ett uppdrag till beträffande lokala handlingsplaner vid kriminalvårdsanstalterna. Uppdraget går ut på att inom ramen för den verksamhetsplanering som styrelsen bedriver och anslagsframställning skall ta initiativ så att samtliga kriminalvårdsanstalter upprättar och genomför handlingsplaner för verksamhetens innehåll enligt vissa av regeringen uppdragna riktlinjer. Enligt riktlinjerna bör en utgångspunkt vara att 3 verksamhetenutformas så att vård- och tillsynspersonalen kan ges mer 1* 1989/90. meningsfulla arbetsuppgifter och större ansvar för arbetet med de 1989/90:JuU9 intagna.Strävan bör, enligt riktlinjerna, vara att varje anstalt utformar mål ochmetoder anpassade till anstaltens särskilda förutsättningar såsom klientel,byggnadstekniska förutsättningar, säkerhetskrav, utbud av olika aktiviteter påorten och andra lokala förutsättningar. På anstalter med en hög andelnarkotikamissbrukare bör inriktningen vara att lokala handlingsplaner motnarkotika upprättas och genomförs. I ett första skede bör de slutnalokalanstalterna i storstadsregionerna prioriteras. Samverkansformerna mellananstalten och narkomanvård bör ägnas särskild uppmärksamhetnär handlingsplanerna utarbetas. Som utskottet anförde kan det inte komma i frågaatt överge grundläggande principer för kriminalvården. Ambitionenmåste alltjämt vara att så långt det är möjligt underlätta de dömdas anpassningi samhället. Denna grundtanke är en förutsättning för en human och meningsfullkriminalvård, vilket det också, som påpekas i motionen, rått politisk enighetom . Att behålla dessa principer innebär emellertid inte att mansamtidigt skulle vara avskuren från möjligheterna att förbättra innehållet iverkställigheten. Tvärtom är det, som justitieministern anför i åretsbudgetproposition (prop. 1988/89:100, bil. 4, s. 34), angeläget att detfortlöpande sker en utveckling av behandlingsmetoderna och arbetsformerna iövrigt inom kriminalvården. Detta sker bl.a. genom försöksverksamheter avolika slag. Erfarenheterna av sådan försöksverksamhet tyder på att det kan varamöjligt att nå bättre resultat med utvecklade eller nya metoder. Den översyn avkriminalvårdens verksamhetsformer och innehåll som pågår inomregeringskansliet är, enligt utskottets uppfattning, mot denna bakgrund mycketvärdefull. Översynsarbetet utgör också en garanti för att kriminalvården, som enligtutskottets uppfattning alltjämt skall vila principer, samtidigtsvarar mot dagens krav. Detta har bl.a. kommit till uttryck i uppdraget tillkriminalvårdsstyrelsen om utarbetandet av lokala handlingsplaner. Mot bakgrundav det anförda finns det enligt utskottets mening ingen anledning för riksdagenatt initiera tillsättandet av en parlamentarisk utredning med uppgift att seöver kriminalvårdslagen. Utskottet avstyrker således bifall till motion JuSOl ihär behandlad del. Särbehandling av vissa långtidsdömda m.m. I ett flertal motioner tas upp frågan om särbehandling avvissa långtids dömda. I motionerna JuSOl (yrkande 8), Ju805 (yrkande 10) och Ju808 (yrkande 32) begärs en regeländring som innebär att bestämmel sen i 7 § tredje stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) ändras så att särbehandling kan ske av intagen i kriminalvårds- 4 anstaltsom dömts till fangelse i lägst oavsett brottsligbetens karaktär.Enligt motionärerna har en person som har erhållit ett så 1989/90:JuU9 långtSngelsestraff normalt sett gjort sig skyldig till mycket svår brottslighet, ochallmänhetens skyddsintresse bör här sättas i första rummet. I motion JuS13(yrkande 1) begärs ett tillkännagivande om att förslag om regler bör framläggasom avkortning av anstaltstiden för en intagen, som till följd av särbehandling,utvisning och andra jämförbara omständigheter har haft särskild nackdel ochpåfrestning av fangelsetiden. Motionärerna hänvisar till dansk rätt där maninfört en generell regel om tidigare frigivning för utländska medborgare medbeslut om utvisning. Bestämmelser om hur kriminalvården i anstalt skallanordnas finns i KvaL. Lagen skiljer mellan riksanstalter och lokalanstalter.Riksanstalt och lokalanstalt, liksom även avdelning av anstalt, kan varaantingen öppen eller sluten. Dessutom finns s.k. specialavdelningar, dvs.slutna avdelningar med särskild övervakning och begränsad gemensamhet mellan deintagna. Principerna för placeringen av de dömda anges i 6, 7, 8 och 20 a §§KvaL. Vid val mellan riks- och lokalanstalt är huvudregeln att den som undergårfangelse i högst placeras i lokalanstalt och den som undergår fangelseför placeras i riksanstalt. Personer som från början placeras iriksanstalt skall emellertid kunna föras över till lokalanstalt när det behövsför en ändamålsenlig förberedelse av frigivningen. Vid valet mellan öppen och sluten anstalt gäller somhuvudregel att en intagen skall placeras i öppen anstalt, om inte annanplacering är påkallad med hänsyn till rymningsfara eller av andra säkerhetsskäleller av behandlingsskäl. För vissa intagna som dömts till längre Sngelsestrafffinns emellertid en särskild regel i 7 § tredje stycket KvaL. Den bestämmelsen,som fått sin nuvarande lydelse genom lagstiftning som trädde i kraft den 1 juli1988 (prop. 1987/88:130, bet. JuU 43, rskr. 361), innebär att en inlagen somundergår fångelse i lägst eller dömts till Sngelse i lägst förgrovt narkotikabrott eller grov varusmuggling som avser narkoti-, ka eller förförsök, förberedelse, stämpling eller medverkan till brott som angetts skallplaceras i sluten anstalt, om det med hänsyn till arten av hans brottsligheteller annars kan befaras alt han är särskilt benägen att avvika eller fortsättaen brottslig verksamhet av allvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalthar avslutats. Sådan placering skall jämlikt 6 § ärde stycket KvaL ske i slutenriksanstalt och därvid företrädesvis i sådan anstalt eller avdelning av anstaltsom är särskilt lämpad att tillgodose kraven på hög säkerhet. För en intagen som avses i den aktuella bestämmelsengäller också särskilda begränsningar i fråga om permissioner och andra formerav vistelse utanför anstalt (11 § andra stycket, 14 § tredje stycket, 32 §tredje stycket och 34 § tredje stycket KvaL). Prövning av om placering i sluten anstalt skall ske medstöd av 7 § tredje stycket KvaL skall ske så snart verkställighet påbörjas eller annars så snart det finns anledning till det. Ett beslut om sådan 1989/90:JuU9 placeringskall omprövas när det finns anledning till det, dock alltid inom sex månaderfrån föregående prövning. 1 samband med att 7 § tredje stycket KvaL fick sinnuvarande lydelse behandlade utskottet flera motioner med krav på att möjlighetentill särbehandling enligt bestämmelsen skulle ta sikte på samtliga intagna somundergick Sngelse i lägst oavsett brottslighetens karaktär (JuU1987/88:43, s. 11). Utskottet, som avstyrkte bifall till motionerna,underströk det viktiga i att kunna motverka narkotikakriminaliteten ochförekomsten av narkotika på anstalterna. Mot bakgrund härav borde enligtutskottets uppfattning kravet på Sngelse i lägst för särbehandling avgrova narkotikabrottslingar, vilket även gällt tidigare, behållas. När detsedan gällde frågan om utvidgning av bestämmelsen till att omfatta även brottav annat slag instämde utskottet i departementschefens uttalande att gränsenborde sättas högre. Möjligheterna till särbehandling i fråga om placering i ochvistelse utom anstalt borde nämligen koncentreras till särskilt allvarligbrottslighet och till fall där behovet erfarenhetsmässigt är störst. Gränsen påSngelse i lägst var, mot bakgrund av förekomsten av långtidsdömda ianstalterna och vilka strafftider och vilka brott de dömts för, enligtutskottets uppfattning väl avvägd. Emellertid uttalade utskottet att ettönskemål bör vara att det införs en så enhetlig reglering som möjligtsåvitt gäller samtliga långtidsdömda. Utskottet hänvisade här till attjustitieministern också förutskickat att den nuvarande avgränsningensjälvfallet får omprövas om de överväganden som pågår inomjustitiedepartementet med anledning av fångelsestraffkommitténs förslag ombl.a. villkorlig frigivning och ändrade straEfekalor ger anledning lill det. Till grund för den nämnda lagändringen beträffande 7§ tredje stycket KvaL låg en utredning som redovisats i promemorian (Ds Ju 1987:17) Långtidsdömda inom kriminalvården Vissa verkställighets frågor. I promemorian (s. ISO fO diskuteras frågan om tidigareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning för vissa långtidsdömda utländs ka medborgare som på grund av utvisning inte fått tillstånd till utevistelser i samma utsträckning som andra intagna. Utredningen konstaterar att främst icke nordiska medborgare kan med hänsyn till främlingskap, isolering, språkskillnader, olika religiös och kulturell bakgrund finna sin straffverkställighet betydligt strängare än vad gäller svenska långtidsdömda. Utredningen redovisar att det inom kriminalvården har ägnats stor uppmärksamhet åt dessa problem, således placeras t.ex. sådana intagna i en anstalt, som ger dem möjlig het att tala sitt eget språk med intagna. Till grund för det löpande anstaltsarbetet finns särskilda anvisningar, som utSrdats av kriminal vårdsstyrelsen . Tankegångarna i anvisningarna ligger fortfaran de till grund för behandlingsarbetet, även om de formellt upphört att gälla . Anvisningarna innehåller regler i en rad skilda avseenden, bl.a. i fråga om tolkservice, översättning, undervisning, fritidsverksamhet, biblioteksverksamhet, kontaktverksamhet och andlig 6 vård.Vidare fanns en arbetsgrupp med företrädare för statens invand- rarverkoch som fortlöpande skall arbeta för att 1989/90:JuU9finna former för att underlätta verkställigheten för utländska intagna.Utredningen ansåg att frågan om en eventuell tidigare villkorlig frigivningför en utländsk intagen borde övervägas i samband med beredningen avSngelsestrafEkommitténs betänkande (SOU 1986:1315) Påföljder för brott, variföreslås ändrade regler för villkorlig frigivning. Utredningen ställde sig docktveksam till tanken att införa en särregel om villkorlig frigivning avutländska intagna efter danskt mönster, som medger utländsk intagen, som skallförvisas, villkorlig frigivning då sju tolftedelar av straffet verkställts(normalt sker villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden).Utredningen hänvisade här till bestämmelser i utlänningslagen enligt vilkadomstolen vid bestämmandet av påföljd skall beakta det men den dömde åsamkasgenom beslutet om utvisning (numera 29 kap. 5 § fjärde punkten ).Motsvarande bestämmelse saknades enligt utredningen i dansk rätt. Sammanfattningsvisansåg utredningen att någon särregel om villkorlig frigivning för utländskamedborgare inte borde införas. Vid remissbehandlingen av promemorian föreslogombudsmannen mot etnisk diskriminering att det borde öppnas en möjlighet ilagen att efter en individuell prövning avkorta anstaltstiden för en utlänning,som till följd av beslut om utvisning och eventuellt andra omständigheter, somsammanhänger med att han inte är svensk, kan antas ha haft särskild nackdel avfangelsetiden. Liknande synpunkter framfördes av statens invandrarverk. Bl.a.kriminalvårdsstyrelsen ansåg att några sådana regler inte borde införas. I propositionen (1987/88:130, s. 17) anfördedepartementschefen att frågan om tidigareläggning av villkorlig frigivning förutländska medborgare borde tas upp till behandling i samband med behandlingenav förslag angående institutet villkorlig frigivning. Utskottet behandlade under /85 (JuU1984/85:36, s. 7 ff) en motion vari efterlystes ansträngningar för att lindrasituationen för intagna utländska medborgare .som dömts tillutvisning. Motionärerna framhöll särskilt att dessa intagna i regel inte Srpermissioner och därför sällan kan träffa anhöriga och vidare påtalades bl.a.deras svårigheter att få kontakter inom anstalterna. Inledningsvis noterade utskottet att de aktuella problemenkoncentreras till ett trots allt relativt begränsat antal utländskamedborgare, med hemvist utomlands, som dömts till långa frihetsstraff för oftamycket grov brottslighet. Efter en redogörelse för de ansträngningar som görsinom kriminalvården för att lindra dessa intagnas svårigheter pekade utskottetpå möjligheterna till straffverkställighet i den dömdes hemland. Härvidlagunderströk utskottet sina tidigare uttalanden om värdet från humanitär synpunktav att en i dömd utlänning får möjlighet att avtjäna straffet i sitthemland. Utskottet hänvisade till konventionen om överförande av dömda personer(prop. 1983/84:197, bet. JuU 1984/85:1, rskr. Utskottetanförde sammanfattningsvis att det är av största vikt att de 7 svåraproblem som motionärerna aktualiserat i fortsättningen liksom hittillsbeaktas inom kriminalvården såväl i det löpande arbetet som 1989/90:JuU9 meralångsiktigt, t.ex. i budget- och utvecklingsarbetet. frågorskulle givetvis lösas i en anda av humanitet och generositet, och regelsystemetmåste ges en nyanserad tillämpning där principen om hänsyn till samhällsskyddet alltid måste vägas mot principen om likabehandlingoch mot humanitetens krav. att vidtaåtgärder i saken fanns emellertid inte. Såvitt gäller önskemålen i motionerna JuSOl (yrkande 8),Ju805 (yrkande 10) och Ju808 (yrkande 32) om en utvidgning av bestämmelsen i 7§ tredje stycket KvaL till att omfatta samtliga intagna som dömts till Sngelsei lägst oavsett brottslighetens karaktär vill utskottet, som tidigare,uttala att gränsen vid annan brottslighet än grov narkotikabrottslighet här börsättas högre. Möjligheterna lill särbehandling i fråga om placering i ochvistelse utom anstalt bör nämligen, som utskottet anförde , koncentrerastill särskilt allvarlig brottslighet och till fall där behoveterfarenhetsmässigt är störst. Behovet av att skärpa verkställighelsreglernamåste alltid vägas mot intresset av att upprätthålla de principer som präglarsvensk kriminalvård och som går ut på alt, så långt det är möjligt med hänsynlill kravet på samhällsskydd och differentiering, främja de intagnassamhällsanpassning och motverka de skadliga följderna av Sngelsestraffet. Viden avvägning mellan de motstående intressen som sålunda föreligger anserutskottet, som tidigare, att gränsen Sngelse i lägst i dessa sammanhangär väl avvägd. Utskottet vill emellertid upprepa att ett önskemål börvara att det införs en så enhetlig reglering som möjligt när det gällersamtliga långtidsdömda. Den nuvarande avgränsningen bör omprövas om deöverväganden som pågår inom med anledning avSngelsestraffkommitténs förslag om bl.a. villkorlig frigivning och ändradestraEfekalor ger anledning till det. Mot bakgrund av det anförda avstyrkerutskottet bifall till motionerna JuSOl, Ju80S och Ju808 i nu berörda delar. När det sedan gäller yrkandet i motion JuS13 (yrkande 1)om avkortning av strafftiden efter individuell prövning för en sådan intagensom till följd av särbehandling, utvisning och andra jämförbara omständigheterhar haft särskild nackdel och påfrestning av fangelsetiden vill utskottethänvisa till departementschefens uttalande (prop. 1987/88:130 s. 17).Där sägs att det kan finnas anledning alt återkomma lill frågan omtidigareläggning av tidpunkten för villkorlig frigivning för utländskamedborgare i anslutning till behandlingen av förslagangående institutet villkorlig frigivning. Detta arbete pågår ijustitiedepartementet. Någon anledning för att nu ta ställning ifrågan finns därför inte. Utskottet vill emellertid, liksom tidigare,understryka att det är av största vikt att de problem beträffande utländskaintagna som aktualiseras i motionen i fortsättningen liksom beaktasinom kriminalvården både i det löpande arbetet och mera långsiktigt, t.ex. ibudget- Arbetet bör bedrivas i en anda av humanitet 1989/90:JuU9 Som utskottet anförde (JuU 1984/85:36, s. 7 ff) måsteregelsystemet ges en nyanserad tillämpning där principen om hänsyn till samhällsskyddet alltid måste vägas mot principen om likabehandlingoch mot humanitetens krav. tillmotion Ju513 i nu behandlad del. I flera motioner tas upp frågor om permissioner inomkriminalvården. I motion JuSOl (yrkande 9) begärs ett tillkännagivande om attbeslut om permissioner skall vara beroende av dels hur de intagna skötttidigare permissioner, dels hur de uppför sig . Exempelvisbör, enligt motionärerna, den som påträffas med att missbruka narkotika underanstaltstiden inte beviljas permission förrän efter en prövotid som bestäms ivarje enskilt fall. I motion Ju805 (yrkande 11) hemställs att reglerna ompermissioner stramas upp dels så att obevakade permissioner starkt begränsasför intagna som återfaller i brott, dels att permissioner för intagna sombegått allvarliga våldsbrott och narkotikabrott endast undantagsvis beviljas. Imotion Ju513 (yrkande 2) begärs en utvärdering av permissionsreglerna eftersomvissa rapporter, enligt motionärerna, tyder på att såväl permissionsreglernasom även tillämpningen av dem är alltför stränga. En intagen kan beviljas olika typer av permissioner.Enligt 32 § KvaL kan den intagne få tillstånd att lämna korttid, s.k. korttidspermission. Korttidspermission förekommer i två former medolika syften, nämligen som s.k. regelbunden permission (32 § första stycket)och som s.k. särskild permission (32 § andra stycket). Institutet regelbundenpermission innebär att permissioner normalt beviljas med någon eller någramånaders mellanrum så snart en intagen har beviljats sin första permission avsådant slag. Syftet med regelbundna permissioner är att underlätta den intagnesanpassning i samhället. För särskild permission skall finnas någon annananledning än att rent allmänt underlätta anpassningen i samhället. Utöverkorttidspermission finns möjligheter till frigivningspermission enligt 33 §KvaL. Den bestämmelsen avser dock endast intagna som enligt 26 kap. 7 § (BrB) skall friges först sedan två tredjedelar av strafftiden har avtjänats. Enintagen kan också beviljas frigångspermission (jfr 11 § KvaL). I kungörelsen (1974:248) med vissa föreskrifter rörandetillämpning en av lagen om kriminalvård i anstalt finns föreskrifter om vissa intagna bör erhålla korttidspermission. Således föreskrivs i 12 § andra stycket bl.a. att intagen som dömts till Sngelse i lägst endast om det finns särskilda skäl bör beviljas regelbunden korttidsper- 9 missioninnan han avtjänat av straffet. har utSrdat nyatillämpningsföre- 1989/90:JuU9 skrifter och allmänna råd i fråga ompermissioner (se KWFS 1989:1 och ARK 1989:1).