bet · GD01LU26 · 1989-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet fyra motioner på detfastighetsrättsliga området. Motionerna berör frågor om ställföreträdare fördödsbo-och samägda jordbruksfastigheter, vilande lagfart, en översyn av arrendelagstiftningenoch utlänningars rätt att köpa fast egendom i . Utskottet avstyrker bifall till motionerna. Mot utskottetsställningstaganden har avlämnats tre reservationer, en (fp) omställföreträdare för dödsbo- och samägda jordbruksfastigheter, en (m, fp) omändringar i arrendelagstiftningen samt en (m) om utlänningars rätt att köpafast egendom i . 1989/90:L501 av m.fl. (fp) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Jo310 yrkas 1. att beslutar om sådan lagändring att ettdödsbo skall företrädas av en ställföreträdare, 2. att beslutar om sådan ändring av lagen om vissa samägda jordbruksfastigheter som föreslås i motionen. 1989/90:L502 av () vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om striktareregler för vilande lagfart. 1989/90:L503 av och (bådam) vari yrkas att begär att regeringen tillsätter en utredning meduppgift att föreslå ändringar i arrendelagstiftningen syftande till en bättrebalans mellan jordägare och arrendatorer. 1989/90:L504 av och (bådam) vari med hänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Bo535 yrkasatt begär att regeringen återkommer med förslag om att slopaförvärvstillstånd vid förvärv av fast egendom utanför militära skyddsområdenför medborgare i och i . 1 1989/90. 1989/90 LU26 Dödsbo-och samägda jordbruksfastigheter 1989/90:LU26 Regler om förvaltning av dödsbon finns i . Ettdödsbo är en juridisk person, som förvaltas och företräds utåt avdödsbodelägarna gemensamt. Har boutredningsman förordnats är det han som företräderboet. Dödsboet upplöses genom att egendomen fördelas mellan delägarna vid ettarvskifte. I princip har varje delägare rätt att få en lott i varje slag avegendom. Egendom som inte lämpligen kan delas eller skiljas skall dock ommöjligt tillskiftas en av delägarna. Om en fastighet vid skiftet delats så attflera dödsbodelägare fått andel i fastigheten innehar de den därefter medsamäganderätt. Bestämmelser om samäganderätt finns i lagen (1904:48 s. 1)om samäganderätt. Samäganderättslagen är dispositiv, dvs. reglerna ärtillämpliga endast i de fall delägarna sinsemellan inte avtalat om särskildavillkor. För förfogande över samägd egendom krävs liksom vid dödsboförvaltningatt delägarna är överens. Mot bakgrund av de praktiska olägenheter som visat siguppkomma på grund av att många jordbruksfastigheter ägs av dödsbon eller avflera personer med samäganderätt beslöt att särskildalagregler skulle införas om dödsboägda och samägda jordbruksfastigheter (prop.1988/89:9, LU12). De nya reglerna trädde i kraft . Genom ändringar i infördes sålunda enskyldighet för dödsbon som innehar jordbruksfastighet att avvecklafastighetsinnehavet senast efter utgången av det kalenderår då dödsfalletinträfede. Sker inte avveckling i rätt tid, kan dödsboet vid vite föreläggasatt fullgöra skyldigheten. Om det föreligger särskilda skäl, kan anstånd medavvecklingen medges. Anstånd kan förenas med villkor. I lagstiftningsärendetvidtogs även en ändring i delgivningslagen (1970:428) som syftade till attgöra det lättare för myndigheterna att delge dödsbon olika handlingar. antog vidare en lag (1989:31) om förvaltning avvissa samägda jordbruksfastigheter. Lagen gäller endast jordbruksfastighetersom ägs av minst tre personer gemensamt. För sådana samägda jordbruksfastigheterskall det finnas en ställföreträdare med uppgift att utåt företräda delägarna iangelägenheter som angår fastigheten och att inför delägarna svara för denlöpande förvaltningen. För beslut av delägarna i förvaltningsfrågor krävsvanlig majoritet. Detta gäller dock inte frågor som gäller försäljning,pantsättning eller upplåtelse av rättigheter i vissa fall. I dessa frågor krävssamstämmighet mellan delägarna. För att begränsa uppkomsten av samägande avjordbruksfastigheter genomfördes också vissa ändringar i jordförvärvslagen(1979:230). De nya bestämmelserna om dödsbons skyldighet att avvecklainnehav av jordbruksfastighet och om förvaltning av samägda jordbruksfastighetergäller också fastigheter som vid ikraftträdandetidpunkten innehades av dödsboneller med samäganderätt. För dödsbon gäller särskil- daövergångsregler som innebär att fastighetsinnehavet skall vara av- 1989/90:LU26 vecklatsenast efter ikraftträdandet, dvs. , såvida inteanstånd meddelats. Motiveringarna till yrkandena i motion L501 av LarsErnestam m.fl. (fp) finns i motion 1989/90:Jo310 om skogspolitiken.Motionärerna anser (yrkande 1) att flerägande av skogsmark utgör ett särskiltproblem bl.a. när det gäller dödsbon. När flera personer tillsammans äger skogblir det ofta en utdragen process att besluta om avverkning. Om delägarna äroense kan ingenting göras. Motionärerna anser därför att ett dödsbo där detingår fast egendom som är taxerad som jordbruksfastighet under awecklingstidenskall företrädas av en ställföreträdare. Vidare anser motionärerna (yrkande 2) att lagen omförvaltning av vissa samägda jordbruksfastigheter bör göras tillämplig redan dåtvå personer som inte är gifta med varandra eller sambor gemensamt äger enjordbruksfastighet. Motionärerna yrkar att lagstiftningen ändras i enlighet medyrkandena. I samband med regeringens i proposition 1988/89:9framlagda förslag om regler beträffande dödsboägda och samägdajordbruksfastigheter behandlade utskottet bl.a. två motionsyrkanden med sammasyfte som de nu aktuella. Beträffande frågan om ställföreträdare för dödsbonsom innehar jordbruksfastigheter framhöll utskottet i sitt av riksdagengodkända betänkande i ärendet (1988/89:LU12) att en skyldighet för dödsbon attinom en fyraårsperiod avveckla innehav av jordbruksfastigheter skulle kommaatt medföra att åtskilliga av de olägenheter som är förknippade meddödsboägandet undanröjs. Enligt utskottets mening framstod det därför inte sommotiverat att dödsbon förutom awecklingsskyldigheten skulle åläggas att ha enställföreträdare. Skyldigheten att avveckla fastighetsinnehavet lösteemellertid inte det problem vid dödsboägande av jordbruksfastigheter sombestår i att myndigheterna ofta har svårt att delge dödsboet. Om dödsboetföreträddes av en särskild ställföreträdare skulle, fortsatte utskottet, ävendenna olägenhet kunna undanröjas. Utskottet ansåg sig dock inte enbart avdelgivningsskäl böra förorda en så långtgående åtgärd som föreslogs avmotionärerna. Utskottet avstyrkte därför bifall till yrkandet om ställföreträdareför dödsbo. Enligt utskottets mening borde problemet med delgivning med dödsboni stället lösas på det sätt som föreslagits i propositionen, nämligen genom ensärskild reglering i delgivningslagen. När det gällde frågan om lagen om förvaltning av vissasamägda jordbruksfastigheter skulle bli tillämplig också då endast två personer ägde en fastighet anslöt sig lagutskottet till vad jordbruksutskottet anfört i yttrande över propositionen och de väckta motionerna. I sitt yttrande (1988/89:JoUly) till lagutskottet konstaterade jordbruksutskot- 3 tet att det enligt bakgrundsuppgifterna i propositionen finns drygt 1* 1989/90. 70 000samägda jordbruksfastigheter, varav omkring två tredjedelar ägs 1989/90:LU26 Vidare hänvisade jordbruksutskottet till undersökningar somredovisats i det till grund för propositionen liggande betänkandet (SOU1987:2) Dödsboägande och samägande av jordbruksfastighet m.m. Avundersökningarna framgick att det helt dominerande antalet tvåägdajordbruksfastigheter innehas av makar eller sambor. Enligt jordbruksutskottetsmening hade således det förslag om ändring av lagens tillämpningsområde somframförts i den då aktuella motionen en mycket begränsad räckvidd.Jordbruksutskottet påpekade att ett av motiven bakom förslaget i propositionenvar att de olägenheter skulle undanröjas som består i att myndigheterna harsvårt att få kontakt med delägarna i en samägd fastighet. Från dennautgångspunkt fanns det enligt jordbruksutskottet knappast behov av att utse enställföreträdare redan i de fall då två personer äger en fastighet. Med detanförda tillstyrkte jordbruksutskottet för sin del regeringens förslag och avstyrktemotionsyrkandena. Frågorna prövades åter med anledning av enmotion. I sitt av godkända betänkande (1988/89:LU18) fann utskottetinte anledning att frångå tidigare ställningstaganden. Enligt 20 kap. jordabalken (JB) gäller att den som medäganderätt förvärvat fast egendom är skyldig att söka inskrivning av förvärvet(lagfart) . Den som söker lagfart skall ge in fångeshandlingenoch övriga handlingar som fordras till styrkande av förvärvet tillinskrivningsmyndigheten. Myndigheten kontrollerar om formföreskrifterna för överlåtelsenhar iakttagits och i övrigt om förvärvet är giltigt. Om några hinder inte möterskall lagfart beviljas på förvärvet. I 20 kap. 6 § JB anges olika fall när enlagfartsansökan skall avslås. Det är här fråga om klara fall där exempelvisförvärvet är ogiltigt eller inte kan göras gällande. Om lagfart inte kan beviljas ochförutsättningarna för avslag på ansökningen inte heller är för handen gällerenligt 20 kap. 7 § JB att inskrivningsmyndigheten skall förklaralagfartsansökan vilande. Bland de i paragrafen angivna förutsättningarna förett sådan beslut kan nämnas att överlåtarens underskrift på köpehandlingen inteär bevittnad, att lagfart söks på grund av testamente, dom eller förrättningsom ännu inte vunnit laga kraft, att förvärvet avser en del av fastighet och ärberoende av fastighetsbildning t.ex. avstyckning eller att förvärvet ärberoende av en myndighets tillstånd. Ansökan som förklarats vilande skall enligt 19 kap. 11 §JB upptas till ny prövning så snart anledning därtill förekommer. Ansökningen får dock inte avslås utan att sökanden beretts tillfalle att yttra sig. I princip åligger det sökanden själv att vara verksam för att undanröja hinder som föranlett vilandeförklaringen och att hos inskrivningsmyn- . dighetenvisa att så skett. och pliktatt ta upp en vilandeförklarad ansökan till ny prövning så 1989/90:LU26 snart detfinns anledning till detta. Sökanden kan föreläggas att visa att hinder somföranlett vilandeförklaringen blivit undanröjt. En sådant föreläggande som kanförenas med vite kan ges dels i samband med vilandeförklaringen, dels som ettsärskilt beslut. I 20 kap. JB finns också bestämmelser omlagfartssammanträde. Detta institut öppnar möjlighet för den som innehar enfastighet att få lagfart när sådan möjlighet inte står honom till buds genomatt i vanlig ordning ansöka om lagfart med företeende av fångeshandlingen. Kanden som påstår sig ha förvärvat fast egendom inte förete sin fångeshandlingeller är hans fångeshandling bristfållig, skall inskrivningsmyndighetennämligen på hans begäran utsätta lagfartssammanträde. Sammanträde får ocksåsättas ut på begäran av den vars rätt till lagfart är beroende av att lagfartbeviljas även för en föregående ägares förvärv. Lagfartssammanträde har tillsyfte att utreda äganderätten till fastigheten i fråga. Enligt lagen (1971:1037) om äganderättsutredning ochlegalisering får äganderättsutredning ske beträffande enstaka fastighet, om densom gör anspråk på fastigheten inte kan få lagfart på grund av oklarhet omeller brist i föregående ägares åtkomst. Förordnande om äganderättsutredningmeddelas av , eller i vissa fall av fastighetsbildningsmyndigheten,efter samråd med bl.a. inskrivningsmyndigheten. Motionären framhåller att det ofta förekommerexempel på fall där lagfartsansökan varit vilande mycket länge, ibland fleradecennier, vilket är olyckligt ur rättssäkerhetssynpunkt. Motionären efterlyserdärför striktare och mera entydiga regler för hur vilande lagfarter skallutsläckas eller fullföljas. Enligt motionären borde en period vara enlämplig tidsgräns. I motionen begärs tillkännagivande om vad som anförts. Arrende föreligger när någon upplåter jord till nyttjandemot ersättning. Upplåtelse kan ske i form av jordbruksarrende, bostadsarrende,anläggningsarrende eller lägenhetsarrende. Regler om dessa arrendeformer finnsi 711 kap. jordabalken (JB). Jordbruksarrende är enligt JB antingen gårdsarrende ellersidoarrende. Gårdsarrende föreligger när arrendet omfattar bostad förarrenda-torn. Övriga jordbruksarrenden är sidoarrenden. Genom införandet av JB, som trädde i kraft den 1 januari1972, tillskapades en enhetlig lagstiftning för alla jordbruksarrenden. JB innebar också bl.a. att jordägaren och arrendatorn fick en i förhållan de till äldre lagstiftning ökad avtalsfrihet i ekonomiska frågor. Ett av syftena härmed var att man skulle tillgodose jordbrukspolitiska effekti- 5 vitetsmål.Samtidigt som avtalsfriheten ökade fick jordbruksarrenda- 1989/90:LU26torn i flera avseenden en bättre ställning, bl.a. när det gällde besittningsskyddet. Reglerna om jordbruksarrende har efter tillkomsten av JBförändrats i åtskilliga avseenden. Genom en reform (prop. 1978/79:183,bet. LU 23) ändrades bl.a. JB.s regler om arrendatorns besittningsskydd närjordägaren själv vill överta arrendestället. Också bestämmelserna om hurarrendeavgiften skall bestämmas fick en ny utformning som innebar att störrehänsyn än tidigare skulle tas till arrendeställets avkastningsförmåga.Ytterligare ändringar i reglerna om jordbruksarrenden genomfördes (prop. 1983/84:136, bet. LU 35), då jordägaren ålades en principiell skyldighetgöra sådana investeringar på arrendestället som påfordras av en myndighet.Vidare utvidgades arrendatorns rätt att överlåta arrenderätten, ocharrendatorn fick också i andra avseenden en stärkt ställning. Genom lagstiftning (prop. 1983/84:136, bet. LU1984/85:35) fick bl.a. jordbruksarrendatorn rätt att före andra förvärvaarrendestället när jordägaren avser att överlåta det. Närmare bestämmelserhärom finns i lagen (1985:658) om arrendatorers rätt att förvärva arrendestället. JB ger jordbruksarrendatorer med undantag för innehavareav kortvariga sidoarrenden besittningsskydd på i princip samma sätt somhyresgäster och innehavare av bostadsarrenden. Det innebär att jordbruksarrendatorerutom i vissa särskilt angivna fall har rätt till förlängning av arrendeavtaletnär jordägaren säger upp avtalet. Närmare bestämmelser härom finns i 9 kap. 8 §JB. Rätt till förlängning föreligger inte om arrenderätten är förverkad ellerarrendatorn enligt 8 kap. 14 § JB underlåter att ställa säkerhet för sinaförpliktelser eller arrendatorn i annat fall åsidosatt sina förpliktelser isådan mån att avtalet inte skäligen bör förlängas. Undantag frånbesittningsskyddet görs vidare i bl.a. det fallet att jordägaren gör sannoliktatt han själv, hans make eller avkomling skall bruka arrendestället och detinte är obilligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör. I 9 kap. 31 § JB finns bestämmelser om överlåtelse avrätten till jordbruksarrende. Arrendatorn får i princip inte överlåtaarrenderätten utan jordägarens samtycke. Är arrendeavtalet slutet för en visstid som inte understiger , får dock arrendatorn, om inte annat avtalats,överlåta arrenderätten till annan med vilken jordägaren skäligen kan nöjas.Vidare gäller beträffande arrenden att arrendatorn, även om någotannat avtalats, får överlåta arrenderätten om den avser ett utvecklat ellerutvecklingsbart lantbruksföretag, till sin make eller avkomling, omarrendenämnden tillåter det. I motion L503 av och (bådam) framhålls att av den svenska åkerjorden är arrenderad och över hälftenav alla jordbruksföretag är beroende av arrende i någon form. Arrendeupplåtelserna har svarat för mycket av dynamiken i det i övrigt hårt reglerade svenska jordbruket. Genom arrendeavtal har 1989/90:LU26 företagenkunnat omstruktureras och växa. Genom arrende öppnas möjligheter att etableranya jordbruksföretag även för dem som inte har tillräckligt kapital för attköpa egen gård. De ändringar i arrendelagstiftningen som har beslutats undersenare år har enligt motionärernas mening medfört att balansen mellan avtalsslutandeparter allvarligt har rubbats. Samtliga ändringar har enligt motionärernainneburit en förstärkning av arrendatorns ställning. Arrendatorns starkabesittningsskydd, överlåtelserätt till nästa generation, förköpsrätt,friköpsrätt m.m. har fått till följd en påtaglig tveksamhet och i många fall endirekt ovilja bland främst privata jordägare att arrendera ut. Utvecklingen harockså enligt motionärerna inneburit att samarbetet mellan jordägare och brukaretagit andra former i syfte att kringgå lagstiftningen. Utvecklingen är skadligbåde för parterna, för jordbruksnäringen och därmed för samhället som helhet.När nu en avreglering av svenskt jordbruk är förestående bör ocksåarrendelagstiftningen vara utformad på ett sådant sätt att marknadskrafternadär får ett ökat spelrum. Arrendelagstiftningen bör enligt motionärernas meningbli föremål för en allmän översyn som bör syfta till att åstadkomma ett störreinslag av avtalsfrihet på arrendemarknaden och bygga på samma principer somgäller för andra företagare. Fråga om en allmän översyn av arrendelagstiftningenbehandlades av utskottet med anledning av en motion med samma syftesom den nu aktuella. Motionen remissbehandlades varvid förslaget i huvudsaktillstyrktes av domänverket, kammarkollegiet och ,medan övriga remissinstanser, arrendenämnden i , () och jordbruksar-rendatorers förbund, ansåg att det inte förelågskäl för någon utredning. I sitt av godkända betänkande (1989/90:LU6)hänvisade utskottet till att jordägaren och jordbruksarrendatorn genom införan det av jordabalken fick en i förhållande till äldre rätt ökad avtalsfrihet i ekonomiska frågor. Avsikten var bl.a. att man därmed skulle tillgodo se jordbrukspolitiska effektivitetsmål. som avtalsfriheten öka de fick jordbruksarrendatorerna en starkare ställning. Enligt utskottets mening var det självfallet angeläget att arrendelagstiftningen även stod i samklang med jordbrukspolitiska målsättningar. Ut skottet höll det för troligt att en avreglering av jordbruket liksom andra förändringar för jordbruksnäringen som kan uppkomma till följd av bl.a. vårt framtida samarbete med EG kan nödvändiggöra en översyn av arrendelagstiftningen. Utskottet ansåg emellertid att frågan om en sådan översyn var för tidigt väckt. Först i ett längre tidsperspektiv kan det bedömas vilka ändringar som erfordras. Motion ärerna hade inte heller kunnat precisera inriktningen på det begärda utredningsarbetet. Med det anförda avstyrkte utskottet bifall till motio- _ Utlänningarsrätt att köpa fast egendom i /90:LU26 En lagfåst kontroll av utländskt inflytande över mark ochnaturtillgångar har funnits i . En mer ingående regleringtillkom dock först med lag om vissa inskränkningar i rätten attförvärva fast egendom m.m. Det grundläggande syftet med lagen var att bevaraSveriges naturtillgångar i inhemsk ägo och att trygga vår självbestämmanderättpå det ekonomiska området. Genom lagstiftning skärptes bestämmelsernaom utländska medborgares möjligheter att förvärva fritidsfastigheter. lag i de delar den avsåg kontroll överutländska förvärv av fast egendom och gruvrättigheter ersattes den 1 januari1983 av lagen (1982:618) om utländska förvärv av fast egendom m.m. Den nyalagen innebar att bestämmelserna moderniserades och förenklades. Sakligt settinfördes emellertid endast smärre ändringar i förhållande till lag. Enligt gällande bestämmelser får andra utländskamedborgare än de som är gifta med svenska medborgare förvärva fast egendom häri landet endast efter särskilt tillstånd (förvärvstillstånd). Också för andrarättssubjekt i lagen benämnda kontrollsubjekt föreligger tillståndsplikt.Detta gäller bl.a. utländska bolag, svenska aktiebolag som inte harutlänningsförbehåll i bolagsordningen, svenska handelsbolag, om någon av bolagsmännenär kontrollsubjekt, och med vissa undantag svenska ekonomiska föreningarvars verksamhet regleras av lagen (1987:667) om ekonomiska föreningar,bostadsrättslagen (1971:479), lagen (1975:417) om sambruksföreningar elleräldre lagstiftning som motsvarar lagen om ekonomiska föreningar eller bostadsrättslagen.Genom lagstiftning utökades kretsen tillståndspliktiga med svenskastiftelser och svenska bostadsrättsföreningar som har till huvudsakligt ändamålatt upplåta fritidsbostäder åt medlemmar. Tillstånd krävs inte bara för förvärv av fast egendom utanockså för förvärv av tomträtt och bostadsarrende. Förutsättningarna för förvärvstillstånd regleras i 1 kap.811 §§ i den nya lagen. Bestämmelserna har samma principiella innebörd som debestämmelser som infördes genom reform. Bestämmelserna innebär attförvärvstillstånd i princip skall meddelas om hinder inte möter med hänsyn tilllandets försvar eller säkerhet, egendomens lämplighet för avsett ändamål ellerandra allmänna intressen eller med hänsyn till förvärvarens förhållanden. Ifråga om förvärv av fastighet som är taxerad som jordbruksfastighet skall enprövning ske enligt bestämmelserna i jordförvärvslagen (1979:230). För sådanaområden av landet där det råder stor efterfrågan på fritidsbostäder gällerdärutöver en särskild bestämmelse. Enligt denna skall förvärvstillstånd vägrasom förvärvet avser en fritidsfastighet som är belägen inom ett område därefterfrågan på fritidsfastigheter är så betydande att på grund därav risk föreliggerför en stegring av fastighetsvärdena. Kravet på förvärvstill- 1989/90:LU26 ståndgäller dock inte om förvärvaren tidigare varit svensk medborgare eller på annatsätt har en särskild anknytning till . Frågor om förvärvstillstånd prövas av och ivissa fall av regeringen. Motiveringen till yrkandet i motion L504 av (båda m) finns i motion 1989/90:Bo535. Motionärernakritiserar nuvarande bestämmelser inom fastighetsrätten som innebärinskränkningar i utlänningars rätt att köpa fast egendom i Sverige.Motionärerna menar att det med hänsyn till utvecklingen av EG:s inre marknad ärnödvändigt för och för folk att delta i denna storslagnautveckling och att öppna för folk. Många av EG:s 320 miljonermänniskor bor i länder där det saknas landsbygd. Det är en dröm för dem att fåleva i och vandra genom urskog och haglandskap. Motionärerna ser det därför somen storslagen möjlighet för jordbruksbefolkning att få öppna sittägande till fritids- och permanentboende européer. Motionärerna yrkar attriksdagen begär att regeringen återkommer med förslag om att slopaforvärvstillstånd vid förvärv av fast egendom utanför militära skyddsområdenför medborgare i och i . Frågan om en skärpning av reglerna för utländska förvärvav fritidsfastigheter har behandlats av åtskilliga gånger undersenare år med anledning av motioner (LU 1975:27, 1981/82:1, 1983/84:13,1985/86:12 och 1985/86:17), vilka avslagit på lagutskottetshemställan. Frågan om lättnader i tillståndsplikten för nordiskamedborgare prövades av med anledning av en motion.Utskottet hänvisade därvid i sitt av godkända betänkande (LU1985/86:17) till att frågan aktualiserats inom i olikasammanhang. Bl.a. hade social- och miljöutskott då nyligenbehandlat frågan med anledning av ett medlemsförslag om utvidgade rättigheterför nordiska medborgare vid flyttning eller resa inom . I sitt betänkandeöver förslaget hade social- och miljöutskottet föreslagit att Nordiska rådetrekommenderar att bl.a. utreda möjligheterna att genordbor möjlighet att fritt förvärva fast egendom för bostadsändamål i helaNorden. Enligt utskottets mening borde ställningstagande tillbetänkandet avvaktas. Skulle bifalla betänkandet förutsatte utskottetatt en sådan översyn som begärdes i motionen kommer till stånd. Någonriksdagens åtgärd med anledning av motionen ansågs inte erforderlig. har sedermera rekommenderat Nordiskaministerrå det att utreda möjligheterna att ge nordbor möjlighet att fritt förvärva 9 fast egendom förbostadsändamål i hela (rekommendation nr 1989/90:LU26 10/1986 angående nordbors rättigheter). Rekommendationen är under behandling iNordiska ministerrådet. Ibetänkandet behandlar utskottet fyra motioner på det fastighetsrättsligaområdet.