bet · GD01UU19 · 1989-12-31 00:00:00 — 1989/90:U14 av m.fl. (mp) vari yrkas attfullt diplomatiskt erkännande till omgående bör utfardas. Litauerna har sedan urminnes tider bebott ett område somungeSrli-gen motsvarar deras nuvarande. De omnämns av den romerske historikernTacitus som framgångsrika jordbrukare, och av senare skildrare som t.ex. Adamav prisas de för sin goda sammanhållning. till fördede ursprungligen hedniska litauiska kungarna ett framgångsrikt försvar mot detyska riddarordnarnas erövringsförsök. Som ett led i kampen mot riddarordnarnautvidgade sitt rike mot söder och öster genom egna erövringarav olika ryska furstendömen. var en dominerandemakt i . närmade sig alltmer , och1569 ingicks en union med detta land. Därmed kom att dela öde iform av uppdelningarna , och fram tillförsta världskriget var en del av det ryska imperiet. Efter det blev liksom Estlandoch en självständig stat och medlem av . Genom denuppdelning i intressesfärer mellan och som skedde i dehemliga protokollen till 1939 kom liksom detvå andra baltiska republikerna att föras till den sovjetiska intressesSren. Ar1940 blev de tre länderna under tvångsmässiga former, dvs. genom militärockupation och därpå följande annektering, införlivade med Sovjetunionen.Genom det tyska angreppet på hamnade 1 1989/90. 1989/90 UU19 under tyskockupation, vilken varade till de tyska truppernas reträtt 1989/90:UU19 1944, dåde sovjetiska styrkorna återvände. och formellt harLitauen haft ställning som sovjetisk delrepublik. Det nationella medvetandet i har trots hårtförtryck förmått leva vidare, och har de bl.a. tagitsig uttryck i de s.k. Helsingforskommittéernas arbete till försvar för demänskliga rättigheterna. Den sovjetiska omdaningspolitiken i slutet av1980-talet har gjort det möjligt för dessa strömningar att snabbt åter göra siggällande i form av folkfronter och politiska partier. Demokratiseringen harinneburit en stor politisk seger för de krafter i som burit upp dennationella pånyttfödelsen. I kom folkfronten snabbt efter sittbildande att dominera det politiska livet. I de val till ett nytt litauiskt parlament som hölls ifebruari och mars vann Sajudis' kandidater en kvalificerad majoritet. Viddet nyvalda parlamentets första sammanträde förklaradesLitauen återigen vara en självständig stat, vars suveräna makt utövas genomparlamentet, kallat Högsta Rådet. I den konflikt som därmed uppstått mellan ochMoskva åberopar parterna skilda argument. , tillvilken den sovjetiska annekteringen i sista hand gått tillbaka, har förklaratsvara olaglig och ogiltig såväl av det litauiska parlamentet som av densovjetiska folk kongressen. Det litauiska parlamentet har även förklaratinkorporerandet i av de tre republikerna olagligt och ogiltigt.Därmed, menar man på litauisk sida, har den sovjetiska ockupationen inteavbrutit Republiken existens, utan denna har de jure fortsatt obrutenunder sovjetisk ockupation. konstitution har förklarats vara återgällande tillsammans med en ny provisorisk grundlag. Från sida har den kommission som tillsatts av densovjetiska folkkongressen visserligen karaktäriserat Molotov-Ribbentrop-paktensom ogiltig. Därav följer emellertid inte, enligt kommissionens majoritetsuppfattning,att de beslut som de under ockupationsmaktens tvång nyvalda baltiskafolkförsamlingarna fattade om inträde i varogiltiga. De baltiska republikernas ställning som delrepubliker i Sovjetunionenbetraktas tvärtom av som ett i laglig ordning etablerat faktum. Ställningen som delrepublik kan enligt synförändras i enlighet med den rätt som den sovjetiska författningen gerdelrepublikerna att utträda ur unionen. Tills har denna rätt varithelt illusorisk, och frånvaron av bestämmelser för hur ett utträde i praktikenskulle gå till har därför inte uppfattats som något problem. Den litauiska har dock inteåberopat den rätt som den sovjetiska konstitutionen ger till utträde urunionen, eftersom det litauiska parlamentet anser att aldrig varit enlaglig del av . Den litauiska antogs baranågra dagar innan Folkkongressen i genom lagstiftningetablerade regler för hur en delrepubliks utträde ur unionen skall Bl.a. föreskriver den nya lagen obligatorisk 1989/90:UUl9folkomröstning, såväl i delrepubliken som helhet som även separat i sådanaområden som har en annan befolkningsmajoritet än republiken som helhet. För attkravet på utträde skall anses godkänt i folkomröstningen krävs enligt den nyalagen en majoritet om två tredjedelar av de röstberättigade i delrepubliken. Inom efter ett folkomröstningsbeslut om utträdeskall enligt lagen Högsta sända resultatet samt desynpunkter som framförts från intresserade parter på remiss till samtligadelrepubliker, autonoma republiker och andra självstyrande områden iSovjetunionen. Dessas bedömningar av konsekvenserna för egen del av detföreslagna utträdet ur unionen skall sedan ingå i det underlag somSovjetunionens högsta lagstiftande organ. Folkkongressen, har att ta ställningtill när frågan slutligen prövas. Folkkongressen skall också fastställa enövergångsperiod , under vilken förhandlingar skall föras ochen lång rad övergångsproblem lösas. skall också ställningen avgöras förde områden som har en annan befolkningsmajoritet än republiken som helhet medhänsyn tagen till resultaten i de separata folkomröstningarna där. Underövergångsperiodens sista år kan därtill ytterligare en folkomröstning hållas,antingen efter beslut av parlamentet eller på initiativ av minst en tiondel avde röstberättigade medborgarna. Skulle en sådan folkomröstning hållas, måsteenligt den nya lagen beslutet om utträde ånyo bekräftas av två tredjedelar avde röstberättigade. I annat fall avbryts processen och beslutet om utträdekommer att anses upphävt. som gått efter den litauiskasjälvständighetsförklaringen har utsatt den nya ledningen iVilnius för starka påtryckningar, bl.a. i form av övertagande av vissa byggnaderi republiken, militära styrkedemonstrationer samt framför allt sedan den 17april kännbara ekonomiska sanktioner, i praktiken en ekonomisk blockad. Det litauiska parlamentet vände sig omgående eftersjälvständighetsförklaringen med en appell om solidaritet och stöd tillvärldens nationer. Någon handling som innebar ett aktivt erkännande av Litauenssjälvständighet eller av den litauiska regeringen har såvitt bekant ännu ejföretagits av något land. Det stöd i allmänna termer för sak som inledningsvisuttalades från västländernas sida präglades närmast av försiktighet och av enönskan att värna om de utsikter till resultat som föreligger iöstvästsamarbetet liksom av en önskan att inte genom förhastade handlingarytterligare försvåra president möjligheter att drivaomdaningspolitiken vidare. Kommentarerna i väst har mestadels gått ut på att medanLitauen självklart har rätt till fullt förverkligande av den självständighet som flertalet västländer anser de jure fortfarande existerar, måste de praktis ka formerna härför fastställas genom en dialog med . Också från länder som och har förståelse och stöd för 3 Litauensrätt till självbestämmande och självständighet uttalats, med 1989/90:UU19 tilläggetatt parterna förhoppningsvis kan lösa skillnaderna i ståndpunkter genomförhandlingar. beslut att tillgripa ekonomiska sanktionerföranledde en viss skärpning av omvärldens reaktioner. president antyddeinledningsvis möjligheten av ekonomiska motåtgärder mot frånamerikansk sida. Det amerikanska beslut som fattades efter attsanktioner inletts gick emellertid ut på att tills vidare avvakta beträffandemotåtgärder. I ett uttalande av EGs utrikesministrar uttrycks bekymmer överdet sovjetiska agerandet. uppmanar EG båda parter att avstå frånåtgärder som kan försvåra en förhandlingslösning. president ochVästtysklands förbundskansler har därtill senare i ett gemensamt brev uppmanatden litauiske presidenten att for uppskjuta konsekvenserna av de beslutsom det litauiska parlamentet fattat för att därigenom underlätta en dialog medMoskva. Den amerikanska presidenten har uttalat sitt stöd för en sådan linje.Brevet har mötts med försiktigt positiva kommentarer från berörda parters sida. Under konflikten med har den litauiskapremiärministern besökt , och Västeuropa.Medan denna reseverksamhet inte givit några konkreta resultat ierkännandefrågan har den likväl bidragit till att ge något av ensärställning i det internationella umgänget. Erkännande av stater och rätten till självbestämmande Den litauiska självständighetsdeklarationen aktualiserarfrån folkrättslig synpunkt två olika frågeställningar. Dels gäller det folkensrätt till självbestämmande, dels principer och praxis för erkännande av stater. tillämpar beträffande erkännande av stater de s.k.universali-tets- och effektivitetsprinciperna. Universalitetsprincipen innebär att vi erkänner allastater som uppfyller de folkrättsliga kriterierna för en stat. Det är treolika förutsättningar som måste vara uppfyllda. Staten skall inneha ettterritorium, och på territoriet skall finnas en befolkning. Den tredjeförutsättningen är att det skall finnas en regering som utövar effektivkontroll över territoriet ifråga. Det innebär krav på en viss inre stabilitetoch på förmåga att hävda självständighet utåt. Det är vid prövningen av detta krav på kontroll someffektivitetsprincipen får sin betydelse. Den innebär att prövningen endasttar hänsyn till faktiskt existerande förhållanden. Samtliga tre kriterier äralltså av objektiv natur. Prövningen tar inte hänsyn till huruvida vi hyser politisksympati eller önskar markera stöd för den nya staten. Andra länder kombinerar ibland i sin erkännandepolitik defolk rättsliga kriterierna med politiska överväganden. Resultatet kan bli ställningstaganden i syfte att åstadkomma ett önskat resultat, t.ex. ett snabbt erkännande i syfte att förbättra framtidsutsikterna för en ny . Ettsådant förfarande tillämpas ej av . Den redovisade prövningen är av generell natur och kaninte leda 1989/90:UU19 till entydiga slutsatser i det konkreta falletbeträffande lämplig tidpunkt för ett erkännande. I några undantagsfall hardärtill speciella omständigheter påverkat val av tidpunkt för svenskterkännande. Det gäller beträffande Vietnamfrågan, då utskottet och år1968 avstyrkte förslag om erkännande av Demokratiska Republiken bl.a.med hänvisning till att ett svenskt erkännande i dåvarande ömtåliga läge skullekunna misstolkas och vålla svårigheter. 1968 hänvisade utskottet även till attett erkännande skulle kunna försvåra en eventuell svensk kontaktförmedlingmellan parterna. Ett annat fall där speciella omständigheter påverkattidpunkten för ett svenskt erkännande är Tysklandsfrågan. Utskottet avstyrkte1971 liksom vid tidigare tillfällen förslag om erkännande av DDR med hänvisningtill att förhandlingar mellan stormakterna och dialogen mellan de två tyskaparterna befann sig i ett ömtåligt skede, och att initiativ från andra staterssida skulle kunna verka störande eller försvåra överenskommelser (1971/72:UU3). Ett tredje fall gäller , i vilket utskottet ansåg attett svenskt erkännande sannolikt skulle fa en negativ inverkan på Sverigesställning som en av den internationella fyramedlemmar och även försvåra kommissionens arbete. Ett specialfall av en helt annan karaktär utgörs slutligenav beslut i samband med utropandet av självständighet i november1975. Det stora flertalet av världens länder fann då att de ej kunde erkänna någonav de tre i landet verksamma befrielserörelserna som , eftersom de låg i öppen konflikt med varandra, och ingen av demutövade effektiv kontroll över territorium. Landet var tvärtomuppslitet av inre strider. Att folk trots detta vunnit sinsjälvständighet gentemot den forna portugisiska kolonialmakten var emellertidovedersägligt. Därför valde , liksom många andra länder, att i ettsärskilt uttalande välkomna som självständig nation men föredrog attvänta med ett diplomatiskt erkännande av staten till dess att depolitiska förhållandena stabiliserats. Begreppet nation är folkrättsligtbetydligt mindre väldefinierat än begreppet stat, och det kom här tillanvändning i en mycket speciell situation som skulle kunna karaktäriseras somett temporärt suveränitetsvakuum, dvs. vid tiden efter det att den tidigarekolonialmakten dragits bort men innan någon samlad centralmakt hunnitetableras. Effektivitetsprincipen för erkännande av stater innebärsåledes att vi erkänner faktiska omständigheter utan påverkan av sympatier eller andra politiska ställningstaganden. Ett undantag som gjorts från denna regel har gällt , där det svenska ställningstagandet grundades på det internationella statssamfundets önskan att förhindra framväxten av en effektivt fungerande stat. Ett annat undantag gäller , men i detta fall gäller det inte landets självständighet som sådan utan dess krav på att ensamt betraktas som den enda företrädaren för . I detta fall har liksom det internationella samfundet i stort som 5 bekanttagit ställning till förmån för . Frånfolkrättslig synpunkt kan inte alltid den lämpligaste tidpunkten 1989/90:UU19 för etterkännande i det konkreta fallet fastställas med någon större precision. Detmåste i sista hand bli en bedömning av när effektiv kontroll kan ansesföreligga. Ett tillämpande av effektivitetsprincipen medför att man gärnaavvaktar tills de faktiska förhållandena framstår som helt klara. Följaktligenkan effektivitetsprincipen i vissa fall därmed leda till ett senare erkännandeän vad som blir fallet om erkännande används för att uttrycka politiskt stöd. Folkrätten omfattar i detta avseende endast en klartformulerad princip, nämligen att ett erkännande ej far komma så tidigt att detutgör en folkrättsstridig inblandning i en annan stats inre angelägenheter(s.k. premature recognition). Fiågan om vad som utgör inblandning i en annan stats inreangelägenheter berör det andra folkrättsliga spörsmål som aktualiseras av denlitauiska frihetskampen, nämligen folkens rätt till självbestämmande. Principen om folkens rätt till självbestämmande slås fasti FNs stadga och även i senare FN-deklarationer. I dessa dokument finns ocksåstadsfäst principen om oberoende staters rätt till territoriell integritet ochpolitisk enhet. Rätten till självbestämmande är således i folkrättsligtsammanhang ej absolut utan måste ses i förhållande till andra principer. Detta förhållande återspeglas även i slutakten frånESK-konferensen i , det s.k. Helsingforsdokumentet från 1975.Folkens rätt till självbestämmande befasts som en av de tio inledandeprinciperna för relationerna mellan de deltagande staterna. I bekräftelsen avdenna självbestämmandeprincip hänvisas emellertid också till staternas rätttill territoriell integritet. Även rätten till territoriell integritet stadSstssom en separat princip, vilken inkluderar rätten till politisk enhet. I Helsingforsdokumentets avsnitt om principerna förförhållandet mellan deltagarstaterna sägs avslutningsvis att de uppräknadeprinciperna är av samma grundläggande betydelse, och att de därför måstetillämpas fullt ut på ett likvärdigt sätt, varvid varje princip måste tolkas iljuset av de andra. Helsingforsdokumentet har karaktären av en politiskkompromiss som söker tillgodose motsatta och delvis oförenliga ståndpunkter ivissa centrala frågor. Utrymme för skilda tolkningar har därför varit självaförutsättningen för att enighet om ett slutdokument skulle kunna nås. Däravföljer, som konstateras i själva dokumentet, att det inte går att bryta ut enenskild princip och tillskriva den generell giltighet utan hänsynstagande tillhelheten. Beträffande dokumentet som helhet är emellertid denandemening som ligger till grund för samtliga principer att frågor och konflikter mellan deltagarstaterna skall lösas med fredliga medel, genom förhand- . lingar och utan tillgripande av våld. Förbud mot bruk av eller hot om våld finns nedlagt som en av de tio principerna. Detta förbud ges något av en särställning genom att det förstärks med ett konstaterande att inga skäl kan åberopas för rättfårdigande av hot om eller bruk av våld. Det är i samma anda som Helsingforsdokumentet i den första inledan- 6 de principen om staters suveräna likställdhet behandlar frågan om 1989/90:UU19 gränsändringar. Gränser kan ändras i enlighet med internationellrätt, med fredliga medel och genom överenskommelse. Från erkännandesynpunkt intar en särställningsåtillvida att flertalet västländer ej erkänt införlivande av debaltiska republikerna. Några västländer upprätthåller förbindelser med företrädareför de tidigare självständiga baltiska staternas regeringar, vilka de frånjuridisk synpunkt alltså ej anser ha upphört att existera. Denna hållning har emellertid inte hindrat flertaletvästländer från att ingå avtal med , vilka på olika sätt ocksåberör de baltiska republikerna, utan att därvid något förbehåll om de baltiskarepublikernas status gjorts. Vid antagandet av Helsingforsdokumentet år 1975gjorde endast ett fåtal länder något uttryckligt förbehåll av denna karaktär. Det icke-erkännande av de baltiska republikernasinförlivande med som många västländer hävdar har alltså intehindrat dem från att behandla införlivandet som en realitet. Icke-erkännande avLitauens införlivande i har inte heller medfört att västländernaetablerat diplomatiska förbindelser med den nya litauiska regeringen. Enprövning av förutsättningarna härför sker såvitt man kan bedöma på sedvanligtsätt, dvs. oberoende av vilket ställningstagande som en gång gjorts till densovjetiska annekteringen av Republiken . De kommentarer som förekommit iväst med anledning av ekonomiska blockad har inte heller medförtnågon förändring i sak beträffande erkännandet av den litauiska regeringen. Depraktiska skillnaderna i erkännandefrågan mellan flertalet västländers linjeoch den svenska hållningen skall därför ej överdrivas. Den vidtog, som utskottet tidigarekonstaterat, olika åtgärder som innebar ett erkännandeav de baltiska staternas införlivande med (1988/89:UU21). Dettaerkännande skall enligt utskottet bl.a. ses mot bakgrund av den effektivasovjetiska kontroll som existerade i , även om denföregåtts av en folkrättsstridig militär ockupation och därpå en tvångsmässigannektering. I den kritik som senare riktats mot samlingsregeringenshandlande framförs argumentet att det svenska agerandet borde ha tagit störrehänsyn till de utmanande brott mot folkrätten som det sovjetiska införlivandetbyggde på. Utskottet vill inte avvisa detta argument med hänsyn till dencentrala plats som kravet på respekt för folkrätten intar i svenskutrikespolitik. Å andra sidan kan en historisk bedömning av det svenskaagerandet knappast göras utan att hänsyn tas tillsamlingsregeringens uppgift att värna vitala svenska intressen i , dåalla folkrättsliga grundsatser redan brutits genom de väpnade angreppen på treav våra nordiska broderfolk. Strävan att hålla utanför kriget fördesunder den aktuella tiden mot den mörkabakgrunden av som dominerande 1989/90:UU19 faktor inorra , där dittills ensamt undgått att dras in i kriget.Utskottets bedömning är den att medan man från moraliska utgångspunkterförvisso kan beklaga samlingsregeringens åtgärder, måste de ses i ljuset av denhistoriska situation som då rådde och mot bakgrund av de intressen vilka detvar samlingsregeringens plikt att i första hand värna. Utskottet utesluter dockinte att framtida studier och historieforskning kan komma att kunna tillföraytterligare perspektiv och underlag för tolkningar i denna fråga. Det bör dockframhållas att de svenska åtgärderna endast utgick från faktisktrådande förhållanden och inte innebar något politiskt godtagande avinförlivandet. Yrkandet i motion U14 (mp) om att regeringen omgående bördiplomatiskt erkänna måste bedömas enligt de kritier som Sverigetraditionellt tillämpar. Att har ett territorium och ett folk kan inteifrågasättas. Att det finns en regering står också klart. Denna regering hartill yttermera visso valts efter demokratiska allmänna val till ett nyttlitauiskt parlament. Det står klart att parlamentet och regeringen utgör delegitima företrädarna för folk och att strävan att förverkligaLitauens självständighet i form av en oberoende stat också åtnjuter stöd av enmycket stor majoritet av det litauiska folket. Händelseutvecklingen efter självständighetsförklaringenden visar emellertid enligt utskottets uppfattning att den litauiskaregeringen ännu inte har den effektiva kontroll över sitt litauiskaterritorium som en tillämpning av gängse kriterier kräver. Genom militära ochekonomiska hot och påtryckningar har den sovjetiska kontrollen över viktigafunktioner i också demonstrerats. Frågan om självständighet kan endast lösas genomdialog och förhandlingar, med fredliga medel utan otillbörliga hot och påtryckningar.Utskottet ansluter sig till statsministerns uttalande efter utrikesnämndenshörande att denna typ av åtgärder bara kan leda till att lägetytterligare förvärras. Påtryckningar och hot, antingen de är av militär ellerekonomisk natur, strider också mot andemeningen och bestämmelserna iHelsingforsdokumentet. Ingen tjänar på fortsatt konfrontationspolitik.Tvångsåtgärderna måste ge vika för förhandlingar och överenskommelser mellanparterna. Endast på så sätt kan motsättningarna övervinnas och det litauiskafolkets rätt till självbestämmande förverkligas. Av det anförda framgår emellertid att samtliga kriterierför ett svenskt erkännande av ännu ej kan anses uppfyllda. Det ankommeremellertid på regeringen att efter hörande av utrikesnämnden avgöra om och närett erkännande av en stat skall ske. Utskottet avstyrker därför motion U14 (mp). hållning i erkännandefrågan bygger, som ovanredovisats, på objektivakriterier och uttrycker därför inget politiskt ställningstagande till enpågående process. Det finns emellertid i det nu aktuella fallet 8 enligtutskottets uppfattning i på alla nivåer en stark sympati förLitauens strävan att förverkliga sin rätt till självständighet i form av 1989/90:UU19 Utskottet vill också uttala sitt stöd för rätt tillsjälvständighet i enlighet med Helsingforsdokumentets anda. Attsjälvständigheten måste förverkligas på fredligt sätt och genom överenskommelsesåsom förutsätts i Helsingforsdokumentet är enligt utskottets mening ensjälvklarhet. finns det mycket som kan göra för attvidga kontakterna med och stödet till . En redogörelse för det avregeringen planerade stödet till inom ramen för östsamarbetet harredovisats av utskottet i ett tidigare betänkande (1989/90:UU16). Utöver dettasamarbete vill utskottet särskilt betona vikten av utbyggda personligakontakter på alla nivåer mellan och . Det är därför enligtutskottets uppfattning djupt beklagligt att ett antal riksdagsledamöter,representerande flera av partier, liksom en stor svenskkulturdelegation, ledd av kabinettssekreteraren, vägrats visering tillLitauen. Dylika fall av visumvägran måste anses strida mot andan iESK-processen och främjar inte ett ökat utbyte mellan ochSovjetunionen. Utskottet ansluter sig till statsministerns konstaterande efterutrikesnämndens hörande att det sovjetiska agerandet redan harorsakat störningar i det svensksovjetiska samarbetet. Utskottet välkomnar den inbjudan till det litauiskaparlamentet som talman utfärdat. Ett parlamentariskt utbytemellan och ligger i alla parters intresse. Regeringen bör enligt utskottets mening även överväga påvilka andra sätt i det uppkomna läget skulle kunna stödja . beträffande diplomatbkt erkännande av Litauenatt avslår motion 1989/90:U14. Närvarande: (). (), StureEricson (s), (), (), (),(), Axel (), (), Karl-fjöranBiörsmark (fp), (), (vpk), Per Giihrion(mp), (), (), fijfjrnc (m; och ArneMellqvist (s). Per () anser deb att utskottets yttrande som på s. 7 börjar med"Från erkännandesynpunkt" och på s. 9 slutar med "mening ensjälvklarhet." bort ha följande lydelse: utropade sig som självständig stat den 11 mars1990. Enligt den litauiska är det inte frågan omupprättande av någon ny stat, utan om ett återupptagande av en redanexisterande självständighet som varit tillfålligt undertryckt på grund aysovjetisk ockupation. roll är speciell eftersom den svenska regeringen1940, i motsats till de flesta övriga demokratier, erkände den sovjetiska ockupationenav de baltiska republikerna.