bet · GD01LU23 · 1989-12-31 00:00:00 — Motionärerna anser vidare att det är principielltoriktigt att staten skall få inträda som arvinge efter avlidna personer,särskilt som den egendom som tillfaller allmänna arvsfonden kan användas förändamål som kanske varit den avlidne mycket främmande. Med hänvisning till detanförda yrkar motionärerna att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om återinförande av arvsrätt för kusiner. I likhet med motionärerna anser utskottet att det ofta kanfinnas en nära samhörigliet kusiner emellan. Det torde emellertid enligt utskottetsmening vara förhållandevis sällsynt att en person helt saknar andra, närmareanhöriga än sina kusiner. Det kan därför med fog antas att en arvsrätt förkusiner i det helt övervägande antalet fall inte skulle ha någon betydelse.Under de decennier som som gått sedan arvsrätten för kusiner avskaffades år1928 har, såvitt utskottet har sig bekant, inte heller vid något tillfalletidigare framförts krav på att arvsrätten för kusiner skall återinföras. Vadsom däremot diskuterats är huruvida arvsrätten bör slopas också för andraarvingar i tredje arvsklassen (se bet. LU 1982/83:32 och prop. 1986/87:1). Medhänsyn till det anförda ifrågasätter utskottet huruvida det finns någotpåtagligt behov av en möjlighet för kusiner att få ärva. I sammanhanget börockså beaktas att i de fall allmänna arvsfonden är närmast till arv, fonden haren lagfåst möjlighet att helt eller delvis avstå arvet till förmån för en kusintill arvlåtaren. Härtill kommer att den som känner en stark samhörighet medsina kusiner och därför önskar att gynna dem framför andra har möjligheten attgenom testamente förordna om vem kvarlåtenskapen skall tillfalla. Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motion L413. Förverkande av rätt till arv m.m. Enligt 15 kap. 1 och 3 §§ ÄB har den .som genom brottsliggärning uppsåtligen bragt någon om livet eller medverkat till detta förverkatsin rätt till arv eller testamente efter den avlidne. görs dockför det fall gärningsmannen var eller handlade underinflytande av sådan psykisk sjukdom som avses i 30 kap. 6 § -, sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig ab- normitetav så djupgående natur, att den måste anses jämställd med 1989/90:LU23sinnessjukdom. I fråga om försäkringsersättning gäller enligt lagen (1927:77)om försäkringsavtal (FAL) liknande regler (18 och 19 §§). Bestämmelsernainnebär att den som uppsåtligen framkallat ett försäkringsfall inte har någonrätt till ersättning av försäkringsbolaget. Undantag görs dock för den som ärunder eller som handlat under inflytande av sådan psykisk sjukdom somangetts ovan. I motion L401 av () kritiserasförhållandet att den som uppsåtligen bragt annan om livet i vissa fall kan draekonomisk nytta av dödsfallet genom utfående av arv, testamentslott ochförsäkringsbelopp. Reglerna i 15 kap. ÄB och 19 § FAL bör därför enligtmotionären göras till föremål för översyn, varvid en lösning kan vara attinföra en regel om skälighetsprövning. Motionären erinrar om att riksdagentidigare hos regeringen begärt en översyn av ifrågavarande bestämmelser. Hanriktar kritik mot att någon sådan översyn ännu inte kommit till stånd och begäratt arbetet härmed nu skall utföras med högsta förtur. I motionen yrkas att detanförda ges regeringen till känna. Som påpekas i motionen har frågan om översyn av reglernaom förverkande av rätt till arv m.m. tidigare aktualiserats i . Ett motionsyrkande härom behandlades sålunda i samband med införan det av , och utskottet framhöll därvid att det kan framstå som stötande för det allmänna rättsmedvetandet att den som uppsåtligen bragt en annan person om livet skall kunna dra ekono misk nytta av dödsfallet genom utfående av arv, testamentslott och försäkringsersättning. Det var vidare enligt utskottet svårt att upprätt hålla en enhetlig praxis vid avgörande av frågor rörande tillämpningen av undantagsreglerna i ÄB och FAL. Utskottet erinrade om att gär ningsmannens rätt till arv är beroende av om han eller hon enligt bestämmelserna i bedöms ha sådan psykisk sjukdom som kan föranleda att överlämnande till särskild vård kan ådömas som påföljd. Av socialberedningens betänkande (SOU 1984:64) Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten framgick att denna bedömning ofta medför svåra gränsdragningsproblem och att såväl domstolarnas som den me dicinska expertisens bedömningar av likartade fall varierar på ett sätt som enligt beredningen inte kan accepteras från rättssäkerhetssyn punkt. Det fanns således enligt utskottets mening skäl som talar för att reglerna i ÄB och FAL om förverkande av rätt till arv m.m. bör ändras. Det borde dock inte komma i fråga att de psykiskt sjuka helt skulle uteslutas från möjligheten att få ut arv och försäkringsersätt ningar. I vissa fall, fortsatte utskottet, kan nämligen arten av sjukdo men vara sådan att gärningsmannen inte bör gå helt förlustig sin rätt. Detta gällde exempelvis när den avlidnes beteende varit en bidragande orsak till sjukdomen hos gärningsmannen. I andra fall kunde det framstå som befogat att eventuella bröstarvingar fick tillgodogöra sig försäkringsersättningen i gärningsmannens ställe. En lösning av frågan som därför kunde övervägas var införande av en regel om skälighets prövning. På grund av det anförda förordade utskottet att en översyn 35 avreglerna i 15 kap. ÄB och 18 och 19 §§ FAL borde komma till 1989/90:LU23 anfört gav som sin mening regeringen till känna (rskr.1986/87:159). I regeringens skrivelse 1987/88:75 med redogörelse förbehandlingen av skrivelser till regeringen har angivits attriksdagens nyssnämnda skrivelse 1986/87:159 anmälts i regeringen och föranlettutfårdande av ÄktB m.fl. författningar samt att skrivelsen är slutbehandlad. Spörsmålet har också berörts av försäkringsrättskommitténi betänkandet (SOU 1986:56) Personförsäkringslag. I betänkandet (se s. anför kommittén utan att lämna något förslag till lagändring attreglerna bör kunna ändras så att arv eller försäkringsersättning erhålls endasti den mån det är skäligt med hänsyn till omständigheterna. Enligt vad somupplysts från avser departementet att behandla frågan omändring av reglerna i 15 kap. ÄB samt 18 och 19 §§ FAL i samband med attställning tas till de förslag som lagts fram av försäkringsrättskommittén. Enlagrådsremiss på grundval av kommitténs förslag avses bli fårdigställd under år1991. Enligt utskottets mening är frågan om en ändring avreglerna i ÄB och FAL om förverkande av rätt till arv m.m. minst lika angelägeni dag som då spörsmålet prövades . Den av begärda översynenhar emellertid ännu inte kommit till stånd, och utskottet vill därför medskärpa understryka vikten av att spörsmålet nu möjligt tas upp tillprövning och att förslag till erforderliga lagändringar föreläggs riksdagen.Vad utskottet anfört bör , med anledning av motion L401, som sinmening ge regeringen till känna. Bodelning med anledning av makes död De nya arvsreglerna i ÄB, vilka trädde i kraft den 1januari 1988, innebär att i de fall den avlidne var gift, den efterlevande maken har en direkt rätt till arv före makarnas gemensamma bröstarvingar och den avlidnes arvingar i andra och tredje arvsklassen. Vad den efterle vande maken ärver innehar han eller hon med fri förfoganderätt, vilket innebär att maken inte får förfoga över egendomen genom testamente. Arvlåtarens bröstarvingar som inte är också den efterlevan de makens bröstarvingar har dock som regel rätt att genast få ut sin arvslott. Vid den först avlidne makens död skall enligt 9 kap. 5 § ÄktB bodelning ske mellan den efterlevande maken samt den avlidnes arvingar och testamentstagare. Sådan bodelning följer i huvudsak de regler som gäller för bodelning vid skilsmässa och som innebär att makarnas samlade nettoförmögenhet i form av giftorättsgods skall delas lika. Den avlidne makens andel utgör hans eller hennes kvarlåtenskap. Om en efterlevande make ärvt sin makes kvarlåtenskap helt eller delvis skall vid den efterlevandes död den egendom som då finns i boet fördelas mellan den först avlidnes efterarvingar och den efterlevandes egna arvingar och testamentstagare om sådana finns. Efterarvingarna har rätt till den procentuella andel av den sist avlidne makens behåll- , na totalatillgångar som motsvarar värdet av vad den maken erhöll i arv iförhållande till värdet av både makens andel av giftorättsgodset 1989/90:LU23 och makensenskilda egendom. Om bodelning inte förrättats vid den först avlidne makens dödfår en bodelning ske vid det senare dödsfallet för att det skall fastställashur mycket av de kvarvarande tillgångarna som den efterlevande ärvt och somskall gå vidare till den först avlidnes efterarvingar och hur mycket som skalltillfalla den efterlevandes egna arvingar och eventuella testamentstagare. fall makarna innehaft endast giftorättsgods och inte någon arvinge fått utsin arvslott vid den först avlidne makens död har efterarvingarna normalt rätttill hälften av den sist avlidnes tillgångar. I vissa fall kan emellertid boetefter den sist avlidne komma att fördelas på ett annat sätt än genomhälftendelning. Ett sådant fall är att den efterlevande maken genom gåva ellerdärmed jämförlig handling, utan tillbörlig hänsyn till den först avlidnesarvingar, orsakat väsentlig minskning av sin egendom. Vederlag skall då utgåtill efterarvingarna för den del av minskningen som belöper på deras andel avboet (3 kap. 3 § första stycket ÄB). Om emellertid tillgångarna i boet interäcker för att kompensera efterarvingarna, skall gåvan eller dess värdeåterbäras. En förutsättning är dock att den som mottog gåvan insåg eller bortinse att den lände efterarvingarna till förfång. För talan om återgång gälleren preskriptionstid räknat från det gåvan mottogs (3 kap. 3 § andrastycket ÄB). kan alltså talan om att gåvan skall återgå tillboet inte väckas. I motion L411 av och (bådas) anförs att en begäran om återgång av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB kan ske förstsedan man vid bodelning efter den sist avlidne maken konstaterat atttillgångarna i boet inte räcker till för att kompensera efterarvingarna förgåvan. Eftersom en bodelning inte kan göras under den efterlevandes livstid,innebär bestämmelserna i praktiken att talan om återgång kan föras endastbeträffande gåvor som den efterlevande maken bortgivit under sina senarelevnadsår. Enligt motionärerna kan bestämmelserna leda till stort men för efterarvingarna,och starka skäl talar enligt dem för en förlängning av den nuvarande femårigapreskriptionstiden. Motionärerna begär därför att en översyn av reglerna ompreskription vid sekundosuccession kommer till stånd i syfte att förbättraefterar-vingarnas ställning. I motion L421 av () anförs att en brist ide nya reglerna om makes arvsrätt är att den efterlevande maken inte givits möjlighet att framtvinga ett skifte med efterarvingarna. Enligt motionä ren borde en sådan möjlighet finnas, t.ex. i fall då äktenskapet varit barnlöst eller då den efterlevande önskar ingå nytt äktenskap. I sådana och andra fall kan den efterlevande vilja befria sig från den egendom som tillhört den avlidne, kanske såsom släktegendom, och som efterar vingarna har ett anspråk på. Motionären framhåller att familjelagssak kunniga i det betänkande som låg till grund för familjerättsreformen föreslog att den efterlevande skulle kunna påfordra ett skifte av boet för att på så sätt kunna till efterarvingarna överföra den avlidnes egendom. Enligt motionären föll den möjligheten bort under lagstift- 37 Motionären yrkar att reglerna i ÄB 1989/90:LU23 ändras såatt efterlevande make får rätt till förtida arvskifte efter den Med anledning av vad som anförs i motion L421 villutskottet erinra om att reglerna om makes arvsrätt fått en annan utformning iäktenskapsbalken än vad familjelagssakkunniga ursprungligen föreslog i sittbetänkande (SOU 1981:85) Äktenskapsbalk. Familjelagssakkunnigas förslag innebaratt efterlevande make skulle få sitta i oskiftat bo med rätt att disponera överhela kvarlåtenskapen. Bröstarvingarna efter den först avlidne maken skulleenligt förslaget ha rätt till efterarv men skulle ha möjlighet att i sambandmed bodelningen få ut sitt arv. Även den efterlevande maken skulle ha rätt attpåkalla att boet skiftades genast vid den avlidne makens död. Om boet skulledelas på grund av att bröstarvinge eller den efterlevande maken begärt det,skulle maken ärva en tredjedel av kvarlåtenskapen. Reglerna i äktenskapsbalkeninnebär däremot, som tidigare berörts, att den efterlevande maken givits endirekt rätt till arv före såväl de gemensamma bröstarvingarna som den avlidnesarvingar i andra och tredje arvsklassen. Någon rätt att sitta i oskiftat bo somfamiljelagssakkunniga föreslog har inte den efterlevande maken. Vid en bedömning av motionsyrkandet måste också beaktasatt en möjlighet till skifte av boet i enlighet med motionärens önskemålförutsätter att bodelning först kan komma till stånd. Enligt 9 kap. 5 § ÄktBskall, som tidigare berörts, när en make avlidit bodelning förrättas av denefterlevande maken och den avlidnes arvingar. Vid riksdagsbehandlingen avförslaget till ÄktB uttalade utskottet beträffande detta stadgande (se bet. LU1986/87:18 s. 33) att med arvingar avses endast de som har arvsrätt direktefter den döde. Efterarvingarna till den först avlidne maken, fortsatteutskottet, har inte rätt att delta i bodelningen. Deras rätt inträder först närden efterlevande dör. Med anledning av en motion aktualiserades ilagstiftningsärendet frågan huruvida den efterlevande maken i sin egenskap avbåde make och arvinge skulle kunna genomföra en bodelning. Utskottet påpekadeatt det med visst fog kunde hävdas att propositionen gav möjlighet för enefterlevande make att få till stånd en bodelning i de fall maken ensam ärdödsbodelägare. Utskottet tog emellertid avstånd från att ÄktB gavs en sådantolkning och framhöll att en efterlevande make som ensam är dödsbodelägareinte bör kunna sluta bodelningsavtal med sig själv. Skälet förställningstagandet var främst de möjligheter som de nya reglerna i ÄktB gavmakarna att dra in enskild egendom i bodelningen. Av hänsyn tillefterarvingarnas intressen borde dessa möjligheter inte kunna ensidigtutnyttjas av den efterlevande maken. Utskottet underströk också att detknappast torde stå i överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen attbodelningsavtal kan ingås av endast en person. I samband med regeringens förslag till äktenskapsbalkbehandlade utskottet (se bet. 1986/87:18 s. 31) en motion vari begärdes att bröstar vingarna skulle ha rätt att få ut sitt arv om den efterlevande maken 38 gifte om sig. På hemställan av utskottet avslog motionen. Som skälför ställningstagandet anförde utskottet att en regel med den /90:LU23 innebördsom förespråkats av motionärerna inte kunde inrymmas i ett system där makentillerkänns arvsrätt. Däremot var en sådan regel förenlig medfamiljelagssakkunnigas förslag att maken skulle få sitta i oskiftat bo mendetta förslag hade inte vunnit anslutning från utskottets sida. Enligt utskottets mening bygger också önskemålet i den nuaktuella motionen på den ordning som familjelagssakkunniga föreslog. En rättför efterlevande make att påkalla arvskifte kan emellertid lika litet som enmotsvarande rätt för bröstarvingarna förenas med de nuvarande reglerna om makesarvsrätt. Utskottet är inte berett att förorda några sådana ändringar avarvsreglerna som erfordras för att motionärens önskemål skall kunnatillgodoses. Inte heller finner utskottet att nu bör med avsteg frånvad som uttalades vid införandet av ÄktB öppna en möjlighet till bodelning i defall den efterlevande maken ärver hela kvarlåtenskapen. Det sagda innebär inte att utskottet helt skulle saknaförståelse för det problem som tagits upp av motionären. Utskottet vill därförerinra om de uttalanden rörande frivilliga överenskommelser som utskottetgjorde vid tillkomsten av ÄktB:s regler och som i väsentlig mån tillgodosersyftet med motionen. Utskottet framhöll sålunda att vad utskottet anfört ombodelningsreglerna inte hindrade att den efterlevande maken och den avlidnesefterarvingar träffade en frivillig överenskommelse om fördelningen avtillgångarna i boet för att härigenom skapa klarhet i egendomsfrågorna. Att ensådan uppgörelse kommer till stånd var enligt utskottets mening önskvärt medutgångspunkt i både den efterlevande makens och efterarvingarnas intressen. Enfrivillig överenskommelse om egendomsfördelningen kunde inte anses innefattanågon formenlig bodelning men borde kunna läggas till grund för den delning somskall ske vid den efterlevande makens frånfålle. Överenskommelsen torde, enligtvad lagutskottet uttalade, kunna jämställas med föravtal om bodelning och blibindande för dem som träffat den. Skulle vid den efterlevandes död kretsen avefterarvingar ha ändrats, t.ex. därför att en efterarvinge avlidit ochefterlämnat make eller bröstarvingar, talade goda skäl för att de nytillkomnaockså borde bli bundna. Enligt utskottet torde jämväl den efterlevande makensarvingar och universella testamentstagare bli bundna av föravtalet. En annansak var att det vid en framtida bodelning kan visa sig att en tillämpning avavtalet är oskälig mot någon av delägarna. I så fall borde avtalet enligtutskottet kunna jämkas med analog tillämpning av 12 kap. 3 § ÄktB eller i vartfall med stöd av 3 kap. avtalslagen. Av anförda skäl anser utskottet att motion L421 inte börföranleda någon vidare åtgärd, och utskottet avstyrker såledesbifall till motionen. När det sedan gäller yrkandet i motion L411 om en översynav preskriptionsregeln vid återgång av gåva enligt AB kan utskottet ha förståelse för synpunkten att en preskriptionstid i vissa fall kan te sig alltför kort med hänsyn till efterarvingarnas intressen. Utskottetvill emellertid stryka under att återgång av en gåva medför attgåvomottagaren blir skyldig att återlämna gåvan eller att 1989/90:LU23 utgeersättning för dess värde. För den som mottagit en gåva och kanske förbrukatden kan en återgång medföra ekonomiska svårigheter. Det är uppenbart attsärskilt hänsynen till den enskilde gåvomottagarens intressen sätter ganskasnäva gränser för möjligheterna att genom längre preskriptionstider förbättraefterarvingarnas ställning i förhållande till vad som redan gäller. Problemetär till sin karaktär på intet sätt begränsat till återgång av gåva enligt ÄButan motsvarande awägningssvårigheter återfinns i andra rättsliga sammanhang,t.ex. när det gäller tidsfristerna vid återvinning i konkurs. Vid en samladbedömning anser utskottet att det, i vart fall , inte finns skälatt företa en sådan översyn av preskriptionsregeln vid återgång av gåva enligtÄB som begärs i motionen. Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion L411. Vissa allmänna frågor om äktenskap m.m. I motion L405 av och (bådac) framhålls att det självfallet skall vara helt fritt för varje par att väljasamlevnadsform men att det är väsentligt att de ekonomiska konsekvenserna aväktenskap är sådana att det stora flertalet kan finna att äktenskapet är enlämplig och naturlig samlevnadsform. Enligt motionärerna framhålls det oftaatt flera regler för beskattning, bidrag, stöd m.m. är utformade så attäktenskapet missgynnas. Mot denna bakgrund anser motionärerna att det bör görasen fullständig kartläggning av de olika ekonomiska konsekvenserna av äktenskapjämfört med samboende och även jämfört med förhållandet för dem som avstårfrån direkt samboende samt att därefter bör föreläggas förslag tilllagändringar som erfordras för att diskrimineringen av äktenskapet skallupphöra. Motioner med samma syfte som den nu aktuella har prövatsav både i samband med införandet av (LU 1986/87:18) och vid två tillfållen därefter, (LU 1988/89:22). Utskottet har därvid framhållit att det i många fall kan vara svårt att utforma reglerna så att inte en samlevnadsform framstår som mera förmånlig i ett särskilt hänseende. Vissa speciella bestäm melser, exempelvis i skatte- och socialförsäkringslagstiftningen, kan uppfattas så att lagstiftningen prioriterar en samlevnadsform på bekost nad av en annan. Utskottet har understrukit att en sådan prioritering inte bör få förekomma. Att skillnad ändå görs i vissa fall mellan äktenskap och annan samlevnad har enligt vad utskottet anfört sin orsak i att äktenskap är ett lätt konstaterbart förhållande medan det är svårt att konstruera enkla och objektiva kriterier för när äktenskapslik nande samlevnad skall anses föreligga, vilka kan användas på olika samhällsområden och i skilda syften. Kriterier som kan utnyttjas i civilrättsliga sammanhang därför att parterna har motstridiga intressen kan vara mindre användbara i offentligrättslig lagstiftning på grund av att parterna kan ha ett gemensamt intresse av hur bedömningen Mot denangivna bakgrunden har utskottet inte funnit att en sådan 1989/90:LU23 kartläggningsom begärts i motionerna skulle kunna fylla någon annan funktion än att visaatt i vissa särskilda hänseenden äktenskap och andra samlevnadsformer rentfaktiskt behandlas olika. Ett tillrättaläggande av sådana brister ilagstiftningen som leder till att en samlevnadsform uppfattas som merprioriterad än en annan har utskottet ansett kunna göras i samband med enöversyn av reglerna i fråga och utan någon föregående kartläggning. Utskottethar förutsatt att så också sker. Enligt utskottets mening äger det anförda fortfarandegiltighet. Några bärande skäl för att den nu begärda kartläggningen skulletillgodose något verkligt behov kan utskottet således inte finna, ochmotionärerna har inte heller framfört några sådana skäl. Utskottet avstyrkerdärför bifall till motion L405. I motionerna L404 av m.fl. (vpk), L408 avAnita m.fl. (mp), L417 av m.fl. (fp) och L424 av YlvaJohansson m.fl. (vpk, s, fp, mp) hänvisas till att i Danmarknyligen antagit en lag om registrerat partnerskap, som är tillämplig då tvåpersoner av samma kön låtit registrera ett partnerskap mellan dem. I och medregistreringen blir de regler som gäller för makar tillämpliga i väsentligaavseenden, dock inte när det gäller vårdnad och adoption. Enligt motionärernabör en liknande lagstiftning införas också i . Motionärerna yrkar attriksdagen hos regeringen begär förslag till lagstiftning om registreratpartnerskap för homosexuella. Utskottet erinrar om att frågorna om införandet avbestämmelser som skulle ge homosexuella par rätt att ingå äktenskap och omtillskapandet av en särskild samlevnadsform vilken bygger på registreringingående övervägdes under förarbetena till tagen om homosexuella sambor (prop.1986/87:124, bet. LU28) och därvid avvisades. återkom frågan om dehomosexuellas samlevnadsförhållanden motionsvägen. I sitt av godkändabetänkande LU 1988/89:22 ställde sig utskottet då avvisande till tanken på ensärskild samlevnadsform för homosexuella, med motivering att några nyaomständigheter som borde föranleda ett ändrat ställningstagande inteframkommit. Som inledningsvis berörts infördes lagen omhomosexuella sambor. Lagstiftningen, som trädde i kraft , innebär bl.a. att reglerna i lagen om sambors gemensamma hem är tillämpliga också i homosexuella parförhållanden. I sitt av godkända betänkande i lagstiftningsärendet (se bet. LU 1986/87:28) framhöll utskottet att behovet av en lagreglering på området för homosexuella sambor gjorde sig gällande på motsvarande sätt som det gjort i fråga om de heterosexuella. Utskottet underströk också att en lagstiftning för de homosexuella rent allmänt sett skulle innebära en markering av samhällets syn på homosexuella parförhållanden som kunde bidra till att undanröja negativa attityder hos allmänheten och till att ändra . känslanhos rhånga homosexuella av att vara diskriminerade. Lagstift- 1989/90:LU23 ningen lågenligt utskottet också väl i linje med den inställning som kommit till uttrycki . Utskottet kan således konstatera att lagen om homosexuellasambor utgör ett betydelsefullt steg mot jämställdhet mellan heterosexuella ochhomosexuella parförhållanden.