bet · GD01JuU2 · 1989-12-31 00:00:00 — medel somskall användas endast mot gärningar som är klart skadliga eller farliga förenskilda eller för samhället, och för att utvidga det straffbara området skalldet krävas mycket starka skäl. Redan den av utskottet förordade sänkningeninnebär en kraftig utvidgning av det straffbara området, och en ytterligareutvidgning, som förordas i några av motionerna, skulle medföra att detkriminaliserade området utvidgades i en omfattning som inte är motiverad fråntrafiksäkerhetssynpunkt. En ytterligare utvidgning skulle också möta kraftigaerinringar med hänsyn till vikten av att rationellt utnyttja rättsväsendetsknappa resurser. I förlängningen ligger här också, som nämnts, enkrimi-nalpolitiskt sett allvarlig fara för upprätthållandet av den allmänna laglydnaden. Förslag som har framförts om en promillegräns, i vilkenskall ingå en marginal för analysfel, innebär att rättsordningen skulleacceptera att personer som i realiteten inte har haft en straffbar alkoholhaltkan komma att dömas för rattfylleri med de konsekvenser i olika hänseenden somdetta kan få för den dömde. En sådan ordning är inte ägnad att ge atlmänhetenrespekt och förtroende för lagstiftningen och rättssystemet i övrigt. Utskottets överväganden innebär att utskottet inte ställersig bakom de förslag om en lägre gräns än 0,2 %o som har framförts i några avmotionerna. De motionsyrkanden i vilka rent allmänt har förordats en lägregräns, eller en lägsta möjliga gräns med hänsyn till rättssäkerheten, ärtillgodosedda med utskottets ställningstagande. Enligt regeringens förslag skall trafiknykterhetsbrottendelas in i två grader. Normalgraden benämns rattfylleri och den grövre gradengrovt rattfylleri. När det gäller rattfylleri placeras promilleregeln såsomvarande det i praktiken vanligaste fallet i lagtexten före den nuvarandehuvudregeln om kliniskt rattfylleri. Denna senare regel skall vara tillämpligdels då det inte finns någon bevisning om blodalkoholhalten, dels då någon harfört ett fordon under påverkan av något annat medel än alkohol. Bestämmelsen om grovt rattfylleri föreslås bli utformad iöverensstämmelse med vad som normalt gäller för gradindelade brott. Dettainnebär att det i bestämmelsen anges vissa omständigheter som särskilt skallbeaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Förutom en alkoholhalt som haruppgått till minst 1,5 %o (eller per liter utandningsluft) nämnsi bestämmelsen annan avsevärd påverkan av alkohol eller något annat medel samtpåtaglig fara för trafiksäkerheten som omständigheter som skall beaktassärskilt. Också andra omständigheter kan emellertid kvalificera brottet somgrovt. Det är å andra sidan möjligt att brottet inte är att anse som grovttrots att någon av de omständigheter som nämns har förelegat. Straffskalornaför brotten föreslås bli för rattfylleri böter eller langel- se och för grovt rattfylleri fängelse i högst . I tremotioner (1989/90:Ju2. Ju3 och Ju5) förordas att gränsen /90:JuLI2 grovtrattfylleri sätts vid 1,0 %o i stället för vid 1,5 %o. Liknande yrkanden somtar sikte på nu gällande bestämmelser finns även i ett par andra motioner. I en motion (1989/90:Ju3) föreslås i syfte att framhållaatt alkohol är förbjudet i trafiken att föreskriften om kliniskt rattfylleriplaceras i inledningen av bestämmelsen om rattfylleri. Som nämns i propositionen har lagregleringen avtrafiknykterhetsbrotten inte förändrats på något grundläggande sätt sedanbörjan av . Detta har medfört att regleringen när det gäller såvälden sakliga uppbyggnaden som den lagtekniska konstruktionen numera framstårmera som en återspegling av olika tidigare delreformer än som en ändamålsenligansvarsbestämmelse. Sålunda tar den grundläggande regeln inte sikte på de ipraktiken helt dominerande fallen, dvs. överskridanden av promillegränserna.Huvudregeln nu gäller i stället kliniskt rattfylleri, där någon vid förande avett fordon har "varit så påverkad av starka drycker att det kan antas atthan icke på betryggande sätt kunnat föra fordonet". Straffskalan ärfängelse i högst eller, där omständigheterna är mildrande, böter, docklägst tjugofem dagsböter. I ett särskilt stycke sägs därefter att det skall dömastill samma straff, om föraren har varit påverkad på motsvarande sätt av någotannat berusningsmedel än alkohol. Efter dessa bestämmelser anges den första avpromillereglerna. Den avser fall då alkoholhalten i förarens blod under ellerefter färden har uppgått till minst 1,5 %o. Enligt lagtextens utformning är dethär emellertid inte fråga om något självständigt straffansvar. Där sägsnämligen att den förare som har haft en sådan alkoholhalt i blodet "skallanses ha varit så påverkad under färden" som sägs i huvudregeln. Först efter de nu redovisade bestämmelserna kommer denbestämmelse som allmänheten säkerligen uppfattar som huvudregeln, eftersomden anger den nedre gränsen för vilka gärningar som är straffbara. Enligt denbestämmelsen är det straffbart att föra ett fordon, om blodalkoholhalten undereller efter färden uppgick till 0,5 men inte 1,5 %o. Straffskalan är i dettafall böter, dock lägst tio dagsböter, eller fängelse i högst sex månader.Brottet har ingen egen beteckning men brukar kallas för rattonykterhet.Bestämmelsen är tillämplig endast om det inte är bevisat att föraren har varitså påverkad att det är fråga om rattfylleri. Enligt utskottets mening är det uppenbart att de nuredovisade reglerna är onödigt komplicerade till sin uppbyggnad och att de dessutom dåligt informerar om innehållet i trafiknykterhetslagstiftning- ens regler. Inte heller ger de en rättvisande bild av de olika bestämmel sernas betydelse i den praktiska tillämpningen. Det är därför angeläget att vid en ändring av trafiknykterhetslagstiftningen söka anpassa regler na efter nutida förhållanden och synsätt. Som föreslås i propositionen är det då naturligt att knyta an till den lagstiftningsteknik som 20 allmänttillämpas vid strafflagstiftning. I likhetmed justitieministern anser utskottet att trafiknykterhetslag- 1989/90:JuL'2 stiftningeni fortsättningen bör vara utformad så att den i första hand anger en brottstypför normalfallen och i andra hand en för de grova fallen avtrafiknykterhetsbrott. Straffskalan för den ordinära brottstypen bör omfattaböter eller fängelse . För den grova brottstypen bör endastfängelse ingå i straffskalan. Utskottet kan också ställa sig bakom de brottsbeteckningar rattfylleri och grovt rattfylleri som föreslås i propositionen. Det är enligt utskottets mening en naturlig utgångspunktvid lagstiftning inom straffrätten att främst ta sikte på de i praktikenviktigaste fallen. När det gäller trafiknykterhetsbrotten är det ingen tvekanom att dessa är promillefallen och att dessa därför bör tas in som enhuvudregel i regleringen. Men även om promillefallen i praktiken är den heltdominerande brottsformen krävs uppenbarligen också en särskild reglering somtar sikte på dels påverkan av andra medel än alkohol, dels påverkan av alkoholdär någon bevisning inte har kunnat säkras angående alkoholhalten. Utskottet kan ansluta sig till vad justitieministernhärvidlag anför om tillämpningen av regeln om kliniskt rattfylleri. Allmäntsett bör ansvar för kliniskt rattfylleri kunna komma i fråga så snart en förarehar varit så påverkad att han vid en objektiv bedömning framstår som olämpligsom förare. Vilka allmänna krav som kan ställas i det hänseendet bör avgörasmed beaktande av de grunder som ligger bakom avgränsningen av straffansvaretnär det gäller promillekörning. Justitieministern befarar att regeln omkliniskt rattfylleri även kommer att vara förenad med vissatillämpningsproblem, och det finns som utskottet ser det anledning att här tafasta på de synpunkter som lagrådet har framfört om den närmare tillämpningenav bestämmelsen om kliniskt rattfylleri. I en motion (1989/90:Ju3) föreslås att bestämmelsen omkliniskt rattfylleri med en delvis annan utformning bör fa en merframskjuten placering än vad som föreslås i propositionen. Syftet härmed ärenligt motionärerna att framhäva budskapet att alkohol inte skall användas isamband med bilkörning. Utskottet har ovan anfört att det är en riktigutgångspunkt att främst ta sikte på de i praktiken vanligaste fallen, dvs.promilleöverträdelserna, och att komplettera med bl.a. en bestämmelse omansvar vid kliniskt rattfylleri. Utskottet kan således inte ansluta sig tilldet i motionen framförda förslaget. Vad härefter gäller konstruktionen av det grövre brottet grovt rattfylleri vill utskottet till en början instämma i justitieministerns uppfattning att det inte kan komma i fråga att som en allmän inrikt ning ge böter ett vidgat användningsområde vid de allvarligare trafik nykterhetsbrotten. Tvärtom finns det anledning att i många fall se strängare än nu på dessa brott, särskilt i fall där alkoholhalten endast obetydligt har understigit 1,5 %o och det med hänsyn till trafikförhål landen eller andra omständigheter har förelegat en påtaglig fara för trafiksäkerheten. Beträffandeden närmare utformningen av bestämmelsen om grovt 1989/90:JuL'2 rattfyllerianser utskottet i likhet med vad som anförs i propositionen att bestämmelsenbör konstrueras på samma sätt som vid andra former av gradindelade brott. Dettainnebär att domstolen efter en samlad bedömning av omständigheterna har attavgöra vilken grad av brottet som föreligger i det konkreta fallet. I likhetmed vad som annars är normalt vid gradindelade brott bör det anges vilkaomständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet ärgrovt. Utskottet delar vidare justitieministerns uppfattning omvilka omständigheter som skall beaktas vid en sådan bedömning. I anslutningtill nuvarande ordning bör sålunda en alkoholhalt på 1,5 %o eller däröver varaen av dessa omständigheter. Vid sidan härav bör som försvårande anges attföraren har varit avsevärt påverkad av alkohol eller något annat medel. Dettarekvvsit tar främst sikte på fall där den misstänkte har varit påverkad avannat än alkohol eller när någon bevisning om blodalkoholhalten inteföreligger. Som ett ytterligare rekvisit bör i lagtexten anges att det särskiltskall beaktas om framförandet av fordonet har inneburit en påtaglig fara förtrafiksäkerheten. Härmed avses främst att föraren har kört vårdslöst eller haften särskilt ansvarsfull föraruppgift. Som har nämnts inledningsvis föreslås i ett par motioneratt gränsen för grovt rattfylleri bör gå vid 1,0 %o i stället för vid 1,5 %o.Vad som därvid i första hand åberopas är att en förare redan vid en blodalkoholhaltpå 1,0 %o normalt får anses utgöra en .sådan trafiksäkerhetsrisk att ansvarför det grövre brottet bör inträda. Utskottet kan för sin del inte ansluta sig till dennauppfattning. Visserligen innebär en blodalkoholhalt på 1,0 %o en betydande riskökning,men tillgängliga undersökningar kan enligt utskottets mening inte tas tillintäkt för att en blodalkoholhalt på 1,0 %o redan i sig skall innebära att detsom huvudregel skall vara fråga om ett grovt rattfylleri. För övrigt kommermed den konstruktion av det grova brottet som föreslås i propositionen ett inteobetydligt antal fall som bedöms som rattonykterhet att kunna bedömas somgrovt rattfylleri. Det kan t.ex. vara fråga om fall där föraren har haft enlägre alkoholhalt än 1,5 %o, men där framförandet har inneburit en påtagligfara för trafiksäkerheten. Med samma påföljdspraxis som skulle dettamedföra att majoriteten av dessa fall med de nya reglerna kan komma attbestraffas med fängelse i stället för med böter. Vidare vill utskottet framhålla att en sänkning av gränsenför grovt rattfylleri från 1,5 till 1,0 %o skulle få stora konsekvenser för de myndigheter som har hand om lagföring och straffverkställighet. Så lunda skulle det inte längre vara möjligt att i intervallet 1,01,5 %o använda strafföreläggande, eftersom fängelse kan följa på brottet. Detta skulle i sin tur medföra en betydande ökning av åklagarnas och domstolarnas arbetsbelastning. Den ökade användning av fängelse som en sådan sänkning medför skulle dessutom utöver ökade kostnader i domstolarna leda till ett påtagligt ökat behov av platser på kriminalvårdsanstalterna. Härtill vill utskottet framhålla att 22 en sådanutveckling också skulle gå emot uttalanden om att 1989/90;Jub'2 användningenav fängelsestraff bör begränsas så långt det är möjligt och att ytterligarealternativa påföljdsformer bör utvecklas. I en motion (1989/90:Ju4) yrkas att maximbtraffet förgrovt rattfylleri bestäms till fängelse i högst i stället för som föreslås i propositionen. Enligt motionärerna skulle därmed straffvärdetför det grova rattfylleribrottet bättre överensstämma med straffvärdet förandra, jämförbara brott. Eftersom grovt rattfylleri är ett brott som ytterstriktar sig mot den personliga integriteten menar motionärerna att brottet frånstraffvärdesynpunkt bör likställas med misshandel och framkallande av fara förannan. Utskottet delar inte den uppfattning som uttrycks imotionen. Ett straffmaximum på fängelse i högst innebär enligtutskottets mening att straffvärdet för det grövre brottet lik.som kommer att ligga på en väl avvägd, hög nivå. För de fall där det skulle kunnavara aktuellt med ett längre fängelsestraff än ett är torde detta för övrigtofta vara möjligt genom de bestämmelser som finns om överskridande avstraffmaximum när fråga är om att döma till ansvar för flera brott (se 26 kap. 2 § ). 1 en motion (1989/90:Ju6) förordas att påföljden för enöverträdebe i intervallet 0,30,5 %o skall vara penningböter med följd attordningsbot kan användas och att sådana överträdelser bör benämnasrattfylleriförseelse eller rattonykterhet. Utskottets uppfattning är som har nämnts ovan attstraffskalan för den lägre graden av rattfylleri bör överensstämma med den somför närvarande gäller för rattonykterhet, dvs. böter dock utan särskiltminimum eller fängelse . Motionärernas förslag innebär attöverträdelser i det aktuella intervallet skulle utgöra en ny typ avtrafiknykterhetsbrott med särskild påföljd och egen beteckning. Utskottet anseratt detta inte är lämpligt. Tiden lar visa om det finns något behov av enytterligare differentiering av trafiknykterhetsbrotten, och behovet av en sådanförändring kan lämpligen övervägas i samband med den utvärdering av de nyareglernas tillämpning som utskottet har förordat ovan. 1 en motion (1989/90:Ju5) yrkas att det skall vara frågaom rattfylLeri-förseebe i intervallet 0,00.3 %o. Yrkandet är en konsekvens av att det i motionen föreslåsatt den nedre straffbarhetsgränsen skall sättas vid 0,0 %o. Av skäl som harredovisats ovan kan utskottet inte ställa sig bakom yrkandet. I ett par motioner tas upp frågor om påföljdsvalet vidtrafiknykterhetsbrott. Den förhållandevis regelmässiga användningen i praxb avfängelse straff har som justitieministern framhåller lång hävd och har främst motiverats av intresset att upprätthålla en allmän laglydnad. Att praxis härvidlag har haft betydelse kan knappast heller betvivlas. har emellertid insikterna ökat om att det bakom den grövre trafiknyk- terhetsbrottsligheten i allmänhet finns personliga och sociala problem som är förknippade med ett alkoholberoende. Vidare råder numera 23 storenighet om att ett fängelsestraff inte är ägnat att påverka den dömde i ensådan riktning att man därigenom i nämnvärd grad kan l989/90:JuU2 motverkaåterfall eller hjälpa den dömde med hans grundläggande problem. Detta har i sintur lett till att domstolarna i en större omfattning än tidigare dömer tillicke frihetsberövande påföljder, främst skyddstillsyn i förening medföreskrifter om behandling. Som redovisas i propositionen skiftar emellertid praxisväsentligt mellan olika domstolar trots att det föreligger en rad vägledandeavgöranden från högsta domstolen. Oavsett orsakerna härtill är detotillfredsställande med en så växlande praxis på detta område. Enligt utskottets mening är det angeläget att ta till varade möjligheter som finns att försöka motverka fortsatt brottslighet ochdärmed trafikfarligt beteende genom behandling och andra former av stöd-ochhjälpåtgärder. Det torde också numera finnas ett brett stöd bland allmänhetenför en inriktning som innebär en ökad användning av sådana åtgärder. ser det saknas anledning att befara att den allmänna laglydnadenskulle påverkas negativt av en sådan ändrad inriktning. De nu framlagdaförslagen innebär i flera hänseenden en klart strängare inställning tilltrafiknykterhetsbrotten, och härtill kommer att den genomförda lagstiftningenhar gjort polisens övervakning och kontroll effektivare. Problemet är i första hand hur man på bästa sätt skallkunna motverka fortsatt brottslighet hos den förhållandevis lilla grupp somsvarar för de grövre trafiknykterhetsbrotten. Fängelsestraff har här inte visatsig vara något verksamt medel. I likhet med justitieministern anser utskottetatt det är bättre för trafiksäkerheten om påföljdssystemets många olikamöjligheter utnyttjas för att komma till rätta med den enskilde gärningsmannensgrundläggande problem. De nya principer för straffmätning och påföljdsval somträdde i kraft är allmänt tillämpliga och därför även när detgäller val av påföljd för rattfylleri. Detta innebär bl.a. att domstolen alltidskall fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigarepåföljd än fängelse. Som skäl för fängelse får domstolen utöverbrottslighetens straffvärde och art beakta att den tilltalade hargjort sig skyldig till brott. Straffvärdet för grovt rattfylleri är inte alltidså högt att detta i och för sig utesluter en inte frihetsberövande påföljd.Däremot står det klart att återfall i grovt rattfylleri måste anses vara ensådan omständighet som gör att annan påföljd än fängelse normalt är utesluten. Denfråga som i praktiken är svårast att avgöra är därför i vilken utsträckningrattfylleribrottens art måste anses vara sådan att brotten bör följas avfängelse även om det inte är fråga om en återfallssituation. Utskottet kan här instämma i justitieministernsuppfattning att en avgörande faktor här måste vara de risker för trafiksäkerheten som brottet har inneburit. Om gärningsmannen genom körsätt, den omfatt ning som körningen haft eller varit avsedd att ha, de trafikförhållan den som rådde vid körningen eller genom andra sådana omständighe ter har visat en uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanters säkerhet, måste detta anses tala starkt för fängelse. Om däremot några särskilda 24 omständigheterav det slag som berörts inte har förelegat, bör som 1989/90:JuU2 justitieministern uttalar normala principer för påföljdsval kunna tillämpas iväsentligt större utsträckning än vad som är fallet. Vid påföljdsvalet är som har nämnts inte endastbrottets art av betydelse. Att de vanliga reglerna för val av påföljd ärtillämpliga innebär att även omständigheter som i det enskilda fallet talar fören lindrigare påföljd än fängelse skall beaktas (se t.ex. 29 kap. 5 § och 30kap. 9 § ). Om en domstol har funnit att brottet i det enskilda falletinte bör föranleda fangelse,, står domstolens val i princip mellan villkorligdom och skyddstillsyn. Utskottet har inget att invända mot vad justitieministernhärvidlag anför om de närmare förutsättningarna för det inbördes valet mellandessa påföljder. I en motion (1989/90:Ju4) riktas kritik i några avseendenmot de principer för påföljdsvalet vid grovt rattfylleri som uttrycks i propositionen.För det första yrkas i motionen att skall ta avstånd från att detskall vara en avgörande faktor för utdömande av fängelsestraff attgärningsmannen har visat en uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanterssäkerhet. Enligt motionärerna är förare med en hög blodalkoholhalt typiskt settfarliga för sin omgivning, och det skall därför inte vara beroende avbevisningen i det enskilda fallet om fängelse skall kunna komma i fråga ellerej. Vidare uttalas i motionen att straffvärdet för grovt rattfylleri normalt ärså högt att det motiverar fängelse och att därför bör avvisa tankarnapå att skyddstillsyn skall användas i större utsträckning . Enligtmotionärerna kan vidare utbildning, vård och stöd, som en dömd person behöver,komma till stånd inte bara inom ramen för en skyddstillsyn utan även i sambandmed avtjänandet av ett fängelsestraff eller genom försorg. Som utskottet har anfört ovan finns det enligt utskottetsmening - inget att invända mot den i propositionen föreslagna ordningen att detvid val av påföljd med avseende på brottets art bör vara av avgörande betydelseatt gärningsmannen har visat en uppenbar likgiltighet för sina medtrafikanterssäkerhet. Visserligen innebär detta att det kommer att krävas bevisning förhur gärningsmannens körning har gått till, något som dock framstår somnaturligt eftersom det för ansvar för grovt rattfylleri skall vara fråga ommera utpräglade risker för trafiksäkerheten. För övrigt torde somjustitieministern framhåller det i propositionen förordade synsättet innebäraen väsentlig skärpning för många av de fall som bedöms som rattonykterhetmen som enligt förslaget i propositionen kommer att bedömas som grovtrattfylleri. Även vad gäller straffvärdet för grovt rattfylleri ochmöjligheterna att döma till annan påföljd än fängelse är utskottet som harframgått ovan av samma uppfattning som justitieministern. Straffvärdet förgrovt rattfylleri kan sålunda inte alltid anses vara så högt att det i sigmotiverar ett fängelsestraff. Och att med enbart en hänvisning till brottetsstraffvärde bestämma påföljden till fängelse för en person som har svåra alkoholproblem i stället för till skyddstillsyn eller 1989/90:JuU2 kontraktsvård skulle enligt utskottets mening strida även mot den praxis som harutvecklats inom ramen för den nuvarande ordningen. Sammanfattningsvis kan utskottet således inte ställa sigbakom den uppfattning om påföljdsvalet för grovt rattfylleri som kommer tilluttryck i motionen. 1 en annan motion (1989/90:Ju6) uttrycks farhågor för attregeringens förslag kommer att innebära en ökad användning av fängebe. Vad somåsyftas är uttalandet i propositionen att ett inte obetydligt antal fall som bedöms som rattonykterhet med förslaget kommer att bedömas som grovtrattfylleri. Enligt utskottets mening synes motionärerna något haöverbetonat betydelsen av det nämnda uttalandet. Dessutom innebär ju förslagetatt fall som bedöms som rattfylleri kommer att kunna bedömas som brott avden lägre graden, och vidare är för valet av påföljd uttalandet om attstraffvärdet för grovt rattfylleri inte alltid är så högt att det i sigmotiverar fängetse ägnat att minska användningen över huvud taget av fängelsesom påfötjd. I samma motion förordas att någon ändring inte bör ske inuvarande praxis i fråga om icke frihetsberövande påföljder vid rattfyllerioch att det även behövs förstärkningar när det gäller vård- och stödåtgärderför dömda trafiknykterhetsbrottslingar. Som har framgått ovan innebär förslaget i propositionenatt användningen av inte frihetsberövande påföljder bör öka väsentligt. Denoro som uttrycks i motionen är således enligt utskottets mening obefogad. Demöjligheter som finns att döma till kontraktsvård och som enligtuppgift används i allt större utsträckning innebär också att förutsättningarfinns att i det enskilda fallet finna en påföljd som tillgodoser den dömdesbehov av vård och stöd. 1 en annan motion (1988/89:Ju606) föreslås attskyddstillsyn i kombination med ett behandlingsprogram bör bli huvudregel vidrattfylleribrott. Med den inriktning som förslaget i propositionen har ökar som har nämnts möjligheterna att använda påföljder som inte innebärfrihetsberövande. Beträffande sådana särskilda rehabiliteringsprogram somomnämns i motionen har utskottet då frågan har varitaktuell i uttalat att det är angeläget att vid sidan av traditionellbehandling även försöka ta till vara de pedagogiska och andra effekter somutbildningsprogram av olika slag kan ge. Någon särskild lagstiftning krävs inteför att öppna möjligheter att förena skyddstillsyn med föreskrifter omdeltagande i sådan utbildning. Inom kriminalvården finns för övrigt redanutvecklade kurser och erfarenheter från området.