bet · GD01LU14 · 1989-12-31 00:00:00 — Vidmyndighetsutövning sträcker sig statens och kommunernas ansvar längre än andraarbetsgivares. Sålunda svarar det allmänna inte bara för person- och sakskadautan också för ren förmögenhetsskada när fel eller försummelse begåtts av desstjänstemän (3 kap. 2 § SkL). Denna långtgående skadeståndsskyldighet vartidigare underkastad vissa särskilda begränsningar i SkL. Dessabegränsningsregler är inte längre gällande. Närstaten driver affärsmässig verksamhet och därmed kan jämställas med en privatnäringsidkare gäller i princip samma allmänna civilrättsliga regler irättsförhållandet mellan staten och en enskild person som i rättsförhållandetmellan näringsidkare eller mellan näringsidkare och konsumenter. Vidavtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregel att dröjsmålsskador ochandra förmögenhetsskador i princip skall ersättas fullt ut. Fini« detsärskilda regler för vissa rättsområden träder de i stället för de allmännacivilrättsliga principerna. SkL:s bestämmelser är tillämpliga endast om inteannat är föreskrivet i författning eller föranleds av avtal eller i övrigtföljer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Medanledning av en begäran från har regeringen tillkallat enkommitté (Ju 1989:03) med uppgift att göra en översyn av reglerna om detallmännas skadeståndsansvar. Kommittén har enligt sina direktiv (dir. 1989:52)till huvuduppgift att göra en förutsättningslös och allsidig analys av i vilkenutsträckning det allmänna bör svara för skador som uppkommer för enskilda isamband med myndighetsutövning. Kommittén bör därvid undersöka bl.a. om detallmännas ansvar enligt skadeståndslagen för fel eller försummelser vidmyndighetsutövning bör vidgas så att det inte krävs ett lika nära samband medmyndighetsutövningen som . kommittén undersöka om detpå vissa särskilda rättsområden bör 1989/90:LU14 införas ett striktskadeståndsansvar för det allmänna i samband med myndighetsutövning. En annanuppgift för kommittén anges vara att undersöka om ersättning som det allmännaskall betala till enskilda på grund av skador som uppkommit i samband medmyndighetsutövning bör bestämmas under hänsynstagande till andra omständigheterän sådana som har rent ekonomisk betydelse. I direktiven anförs att det utöverde särskilt angivna uppgifterna finns åtskilliga andra frågor om det allmännasskadeståndsansvar som behöver prövas och att utredningen bör vara oförhindradatt ta upp sådana frågor och lägga fram de förslag som utredningen finnerpåkallade. Utredningsarbetet skall vara avslutat före utgången av . Fråganom inriktningen m.m. av det förestående utredningsarbetet rörande det allmännasskadeståndsansvar tas upp i motion L203 yrkande 2 av m.fl. (m) samti motionerna L604 (yrkande 1) och L605, båda av m.fl. (fp).Mot bakgrund av de brister som finns i de nuvarande reglerna om myndigheternasansvar hävdar motionärerna att utredningen har givits allför snäva direktiv.Enligt motionärerna borde det bl.a. ha klart framgått av direktiven att utredningsarbetetäven skall omfatta frågan om införandet av ett strikt ansvar för det allmännaoberoende av vållande liksom spörsmålet om statens skadeståndsansvar iaffärsmässig verksamhet. Utredningen bör således ges vidgade direktiv, vilketbör ges regeringen till känna. Imotiveringen till motion L601 av m.fl. (m) anförs att i den månnågon drabbas av frihetsberövande, husrannsakan eller betalningssäkring somvisar sig sakna laglig grund, staten måste ikläda sig skyldighet att utgeskadestånd med så stort belopp att full kostnadskompensation erhålls. Enligtmotionärerna måste hänsyn också tas till den goodwill-försämring som kan bliföljden av en negativ mediabevakning. Motionärerna begär att regeringenframlägger förslag om skadeståndsregler i enlighet med vad de sålunda anfört. Iovannämnda motion L604 (yrkande 2) av m.fl. (fp) framhålls att utredningen om det allmännas skadeståndsansvar kommer att ta i anspråk som det finns ett behov av att undvika nya skadeståndsrättsliga skandaler. En skade ståndsrättslig säkerhetsventil bör därför införas genast och utformas så att den kan tillämpas om den skadelidandes ersättningsbehov med hänsyn till dennes ekonomiska villkor och omständigheterna i övrigt framstår som särskilt angeläget. Också i motion L607 av m.fl. (c, m, fp) anförs att reformbehovet är så starkt att omedelbara åtgärder måste vidtagas. I annat fall finns det enligt motionärerna risk för att enskilda blir helt utan ersättning även då de drabbas hårt av allvarliga fel eller försummelser på myndigheternas sida. Vidare kan skadeersättning komma att utebli också i angelägna fall till följd av den inskränkning som ryms i det i SkL förekommande begreppet "vid myndighetsutövning". Provisoriska regler om rätt till ersättning bör därför enligt motionärerna genast införas med sikte på dessa situatio ner. Alternativt kan, menar motionärerna, den parlamentariska kom- 10 mitten snabbutreda frågan. Utskotteterinrar om att motioner med samma syfte som de nu 1989/90:LU14 aktuellaprövades av i samband med behandlingen av regeringensförslag i proposition 1989/90:42 att de särskilda begränsningarna i detallmännas ansvar enligt skadeståndslagen skulle slopas. I sitt av riksdagengodkända betänkande 1989/90:LU10 tillstyrkte lagutskottet propositionen ochavstyrkte motionsyrkandena. Utskottet konstaterade därvid att regeringen genompropositionen tillmötesgått av tidigare framfördaönskemål, och att de beslutade utredningsdirektiven låg helt i linje med vadutskottet då uttalat i saken (bet. 1988/89:LU31). Vad som anförts i motionernagav inte utskottet anledning att ompröva sin tidigare inställning till inriktningenav utredningsarbetet. I sammanhanget anmärkte utskottet att direktiven är såutformade att de inte hindrar kommittén från att ta upp också de synpunkter somframförts i motionerna om kommittén så önskar. Något förnyat tillkännagivandeom utredningsarbetets bedrivande var således inte motiverat. Utskottet varheller inte berett att frångå sin tidigare inställning till frågan om statensskadeståndsansvar i affårsmässig verksamhet, nämligen att en förbättring avenskildas möjligheter att få ersättning för sina skador bör åstadkommas inomramen för nuvarande ansvarighetsregler. I det sammanhanget uttalade utskottetsin tillfredsställelse med att regeringen tillkallat en särskild utredare () med uppdrag att se över formerna för postverkets och televerketsreglering av sina rättsförhållanden med enskilda. mening saknas anledning för att nu sedan knappt tremånader förflutit från det frågorna senast behandlades ompröva sitt tidigareställningstagande till de i motionerna aktualiserade spörsmålen. Utskottetavstyrker följaktligen bifall till motionerna L203 yrkande 2, L601, L604, L605och L607. att avslår motionerna 1989/90:L203 yrkande 2, 1989/90:L601,1989/90:L604, 1989/90:L605 och 1989/90:L607. I (m, fp, c, mp) Stockholmden På lagutskottets vägnar Närvarande:Rolf (), (), (). (), (), (), (), (),(), der (s), (),(), (), Efisa- 1989/90:LU14 beth (vpk),(), () och (). RolfDahlberg (m), (), (), (), EwyMöller (m), (), () och (fjj)anser debatt den del av utskottets yttrande som på s. 11 börjar med "" och slutar med "och L607" bort ha följande lydelse: Utskottetsställningstagande var inte enhälligt. Sålunda framfördesskiljaktiga meningar i två till betänkandet fogade reservationer (båda m, fp,c och mp). av reservationerna anslöt sig reservanterna till uppfattningen att denparlamentariska utredningen om det allmännas skadeståndsansvar bör få vidareramar än vad som angivits i kommittédirektiven. Utredningsuppdraget bordesåledes enligt reservanternas åsikt även omfatta dels frågan huruvida det finnsanledning att upprätthålla den generella culpa-regeln när det gäller detallmännas skadeståndsansvar, dels frågan om statens skadeståndsansvar iaffårsmässig verksamhet. Ireservationen redovisades utförligt motiven för reservanternas ställ ningstagande. Enligt dem fanns starka skäl att överväga vad som i ett längre tidsperspektiv kan göras för att ge den enskilde ökade möjlighe ter att få ersättning för skador som orsakas på grund av fel och försummelser i myndighetsverksamhet (jfr 1 kap. 9 § regeringsfor men). De ändringar i SkL som vid tillfållet hade att ta ställning till med anledning av regeringens proposition i ämnet fick därför enligt reservanternas mening karaktär av provisorium i avvak tan på en mera genomgripande översyn av bestämmelserna om det allmännas skadeståndsansvar i syfte att bringa regelsystemet i överens stämmelse med vad som av allmänheten uppfattas som rimligt och rättvist. En sådan översyn, framhöll reservanterna, torde kräva en förutsättningslös och allsidig analys av i vilken utsträckning det all männa bör svara för skador som uppkommer för enskilda i myndig hetsverksamhet. Översynen borde därför genomföras under bred parla mentarisk medverkan. En utgångspunkt för översynsarbetet borde vara att någon allmän översyn av skadeståndsrätten inte är motiverad. Det innebär, fortsatte reservanterna, i princip att vanliga skadeståndsrättsli ga grundsatser bör gälla också vid verksamhet inom ifrågakomna område. Inom ramen för det nuvarande skadeståndsrättsliga regelsyste met borde det emellertid kunna övervägas olika förbättringar, och reservanterna ville peka på några tänkbara lösningar som kunde förtjä na ett närmare studium. Det borde sålunda övervägas i vad mån det är möjligt att skärpa reglerna så att det allmänna får ansvara för skador vid oriktigt handlande som uppkommer för enskilda även i fall då någon oaktsamhet inte föreligger (strikt ansvar). Ettalternativ kan vara, påpekade reservanterna, att införa en om- 1989/90:LU14vänd bevisbörda så att det allmänna för att undgå skadeståndsskyldighet måstestyrka att vållande inte föreligger (presumtionsansvar). Väljs detta alternativkunde det vidare övervägas huruvida inte det allmänna på vissa särskildarättsområden bör svara oberoende av vållande. Reservanterna hänvisade i detsammanhanget till att utskottet, då frågor om det allmännas skadeståndsansvar tidigarebehandlats i , framhållit att det finns rättsområden som företersådana särdrag att strikt ansvar kan vara motiverat. Som exempel kunde nämnasområden där det allmännas verksamhet innefattar betungande ingrepp i enskildasförhållanden. Ett steg i den riktningen hade redan tagits på det område som rörbetalningssäkring för skatter och avgifter. En närmare kartläggning av påvilka ytterligare rättsområden ett skärpt skadeståndsansvar kan ifrågakommaframstod enligt reservanternas mening som motiverad. En ytterligare fråga var ivilken utsträckning enskilda skall få gottgörelse för skada som har sin grund ioriktiga råd och upplysningar från myndigheter utan direkt samband medmyndighetsutövning. Med hänsyn till att det vid förmögenhetsskador ofta ärsvårt för den enskilde att visa storleken av den skada som tillfogats honomkunde det slutligen övervägas om inte ersättningen kan bestämmas underhänsynstagande till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomiskbetydelse. Sådana skadeståndsregler är, förklarade reservanterna, inte någonnyhet i svensk rätt utan har funnits inom arbetsrätten och harrelativt införts på immaterialrättens område. På dessa rättsområdenhar befunnits motiverat att ersättning kan utgå för den kränkning som denskadelidande utsatts för även om han inte kan styrka att han åsamkats någondirekt ekonomisk skada. Ireservationen uttalades vidare att det i skadeståndshänseende bör rådalikställighet mellan staten då den driver affårsverksamhet och enskildanäringsidkare. Det var enligt reservanternas mening klart otillfredsställandeatt det för staten i egenskap av avtalspart i detta hänseende finns undanlagfrån rättsgrundsatser som eljest gäller enligt vår rättsordning. En sådanrättsgrundsats, fortsatte reservanterna, är allas likhet inför lagen, vilket idetta sammanhang innebär att allmänt erkända rättsprinciper skall gälla ävenstaten som avtalspart i vanliga civilrättsliga relationer. Reservanterna villedärvidlag hänvisa till att en näringsidkare enligt såväl köplagen somkonsumenttjänstlagen är skadeståndsskyldig gentemot konsument som tillfogasskada på grund av fel eller dröjsmål, såvida inte näringsidkaren visar attskadan inte berott på försummelse. Staten borde enligt reservanternas mening isin egenskap av avtalspart omfattas av tillämpningen av nämnda lagar på sammasätt som gäller för alla andra rättssubjekt. Reservanternahänvisade vidare till att det i reservationer (m, fp, c, mp) som fogats till utskottets betänkanden i ämnet (senast bet. 1988/89:LU31) framhållits att det är angeläget att åtgärder vidtas för att åstadkomma likställighet i skadeståndshänseende mellan statlig och enskild affårsverksamhet. Den invändning som utskottsma- 13 joriteten därvid framfört,att sådant skadeståndsansvar kan föranleda något högre priser ellertaxa, kunde enligt reservanterna så mycket 1989/90:LU14 mindre godkännas somdetta slag av invändning ej erkänns av rättsordningen i andra sammanhang. Ettavskaffande av de särskilda friskriv-ningsregler på området som gäller förstatlig affirsverksamhet borde dock inte genomföras utan att frågan förstutreds, något som emellertid med fördel borde kunna ske i samband med denparlamentariska utredningen om det allmännas skadeståndsansvar vidmyndighetsutövning. Sammanfattningsvisförordades i reservationen att frågan om det allmännas skadeståndsansvar förfel eller försummelser i myndighetsverksamhet blir föremål för utredning, vidvilken frågan om culpa-ansvaret liksom ämnets andra aspekter förutsättningslöstoch omsorgsfullt bör belysas ävensom att spörsmålet om statensskadeståndsskyldighet i affårsmässig verksamhet utreddes i parlamentariskordning. Utskottetkan för sin del ansluta sig till vad som anfördes i den ovanåtergivna reservationen rörande inriktningen av det föreståendeöversynsarbetet. Ställningstagandet ligger också helt i linje med denuppfattning i frågan som framförts i de nu aktuella motionerna. Utskottetnödgcis emellertid konstatera att de av regeringen föröversynsarbetet (se ovan s. 9 f.) genom att utelämna i sammanhanget väsentligaskadeståndsrättsliga spörsmål innefattar sådana inskränkningar i utredningensmandat att de inte synes ge möjlighet till en helt förutsättningslös ochallomfattande översyn av det allmännas skadeståndsansvar. För att garantera enöversyn av det slaget hade det således bort uttryckligen anges i direktiven atten central uppgift för utredningen är att analysera och överväga frågan om detallmänna bör ha ett ansvar oberoende av vållande och utan inskränkning tillvissa särskilda rättsområden. Vidarehade enligt utskottets mening direktiven bort uppmärksamma frågan om statensansvar vid affårsmässig verksamhet. Visserligen har regeringen nyligentillkallat en särskild utredare med uppdrag att se över formerna förpostverkets och reglering av sina rättsförhållanden med enskilda.Problemet med de statliga affirsdrivan-de verkens skadeståndsansvar äremellertid av sådan betydelse och har ett sådant samband med frågan om statensskadeståndsansvar i övrigt att en fullständig och från alla synpunktertillfredsställande utredning av frågan förutsätter att den upptas som endeluppgift i direktiven för den förestående översynen av det allmännasskadeståndsansvar. Att så inte har skett måste anses innebära en allvarligbrist i utredningsdirektiven. Medhänvisning till det anförda anser utskottet att bör göra ett förnyattillkännagivande om inriktningen av översynen av det allmännasskadeståndsansvar. bör därvid med bifall till motionerna som sinmening ge regeringen till känna vad utskottet anfört i saken. andra av de båda ovannämnda reservationerna till utskottets betänkande anmäldes avvikande uppfattning i frågan om införandet av en skadeståndsrättslig säkerhetsventil. konstaterade attregeringens förslag om slopandet av vissa regler i 3 kap. SkLsom begränsar skadeståndsansvaret vid myndighetsutövning i 1989/90:LU14 viss måntillmötesgick de önskemål som framfört i saken . Enligtreservanterna utgjorde det i propositionen framlagda lagförslaget i och försig ett steg i rätt riktning. Förslaget innebar emellertid inte att det i 3kap. 2 § SkL använda uttrycket "vid myndighetsutövning" skulleersättas med begreppet "i samband med myndighetsutövning". Dennafråga avsågs i stället bli föremål för ytterligare överväganden inom ramen förden förestående utredningen om det allmännas skadeståndsansvar. Mot bakgrundhärav ansåg reservanterna att de föreslagna lagändringarna kommer att fåalltför begränsad effekt och att de på intet sätt kan fylla funktionen attundvika sådana uppenbara orättvisor som med nuvarande skadeståndsbestämmelserej sällan inträffar. Reservanterna ansåg att det inte är rimligt att nyaorättvisor av det slaget skall tillåtas uppkomma under den relativt långa tidsom återstår till dess det det förestående översynsarbetet leder till en igrunden annorlunda lagstiftning på området. Utskottet delar den uppfattning som kom till uttryck ireservanternas yttrande. Följaktligen finner utskottet att provisoriska regleromedelbart måste införas i syfte att tillförsäkra ersättning åt enskilda somskadas till följd av felaktigt handlande från det allmännas sida i sådana hitintills blott alltför ofta inträffade fall då utebliven ersättning skulleframstå som stötande för den allmänna rättskänslan. Så kan, såsom framhålls imotionerna L604 och L607, ske genom införande av en skadeståndsrättsligsäkerhetsventil. Den skall kunna tillämpas om den skadelidandesersättningsbehov med hänsyn till dennes ekonomiska villkor ochomständigheterna i övrigt framstår som särskilt angeläget. Enligt utskottetsmening kommer en sådan delreform att kunna fånga upp de mest angelägnaskadefallen i avvaktan på den kommande skadeståndsrättsliga nyordningen. deb att utskottets hemställan bort ha följande lydelse; att med bifall till motionerna 1989/90:L203yrkande 2, 1989/90:L601, 1989/90:L604, 1989/90:L605 och 1989/90:L607 dels somsin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört om vidgade direktivför kommittén (Ju 1989:03) med uppdrag att se över reglerna om det allmännasskadeståndsansvar, dels antar följande Lag omändring i skadeståndslagen (1972:207) Härigenom föreskrivs att i 3 kap.skadeståndslagen (1972:207) skall införas en ny paragraf, 3 §, av nedan angivnalydelse. Nuvarande lydebe Utskotteti förslag 1989/90:LUl4 Skadeersättningutgår även i annat fall än som avses i 2 § i den män den skadelidandesmöjligheter att försörja sig allvarligt har åven-tyrab genom skatian ellerersättningsbehovet annars, med hänsyn till hans ekonombka villkor ochomständigheterna i övrigt, framstår som särskilt angeläget. Dennalag träder i kraft . gotab 96111, 1990 "