bet · GD01LU14 · 1989-12-31 00:00:00 — Det allmännas skadeståndsansvar m.m. I betänkandet behandlar utskottet fem motioner om detallmännas skadeståndsansvar för fel som begås i samband med myndighetsutövning.Två av motionerna tar dessutom upp frågan om de statliga affårsverkensskadeståndsskyldighet i kontraktsförhållanden. Utskottet avstyrker samtliga motionsyrkanden. Motställningstagandet reserverar sig ledamöterna från m, fp, c och mp. 1989/90:L203 yrkande 2 av m.fl. (m) vari medhänvisning till vad som anföris i motion 1989/90:K206 yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ökad rätt tillskadestånd från det allmänna vid felaktig myndighetsutövning. 1989/90:L601 av m.fl. (m) vari med hänvisningtill vad som anförts i motion 1989/90:Sk802 yrkas att hos regeringenbegär förslag om skadeståndsregler vid myndighetsutövning i enlighet med vad imotionen anförts. 1989/90:L604 av m.fl. (fpi) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Ju803 yrkas 1. att riksdagenhos regeringen begär att utredningen som tillsatts med uppgift att göra enöversyn av det allmännas ansvar vid myndighetsutövning m.m. får vidgadedirektiv i enlighet med vad i motionen anförts, 2. att riksdagenbeslutar alt 3 kap. 3 § skadeståndslagen skall ha följande lydelse: Skadeersättning utgår även i annat fall än som avses i 2 §i den mån den skadelidandes möjligheter att försörja sig allvarligt haräventyrats genom skadan eller ersättningsbehovet annars, med hänsyn till hansekonomiska villkor och omständigheterna i övrigt, framstår som särskiltangeläget. 1989/90:L605 av m.fl. (fp) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:K215 yrkas att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om det offentligasansvar för fel begångna mot enskild. 1 1989/90. 1989/90:L607av m.fl. (c, m, fp) vari yrkas att 1989/90:LU14 ger regeringentill känna vad i motionen anförts angående behovet av provisoriska regler iskadeståndslagen. Genom införandet av skadeståndslagen (1972:207) vidgadesarbetsgivarens skyldighet att ersätta skada som hans arbetstagare vållar i tjänsten.Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL) skall den som har arbetstagare i sintjänst ersätta person- eller sakskada som arbetstagaren vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Arbetsgivaren svarar också för ren förmögenhetsskada ide fall då arbetstagaren vållat skadan genom brott. Med ren förmögenhetsskadaavses enligt SkL (1 kap. 2 §) sådan ekonomisk skada som uppkommer utan sambandmed att någon lider person- eller sakskada. Den vidgade skadeståndsskyldigheten för arbetsgivareomfattar inte endast enskilda arbetsgivare utan också det allmänna. När t.ex.staten bedriver ekonomisk verksamhet svarar staten på samma sätt som enskildaarbetsgivare för arbetstagarnas fel och försummelser. Sålunda är reglerna i 3kap. 1 § SkL som gäller för enskilda arbetsgivare tillämpliga. Innefattarverksamheten myndighetsutövning sträcker sig statens och kommunernas ansvarlängre än andra arbetsgivares. Sålunda svarar det allmänna inte bara förperson- och sakskada utan också för ren förmögenhetsskada när fel ellerförsummelse begåtts vid myndighetsutövning (3 kap. 2 § SkL). fannsvissa särskilda begränsningar av det allmännas skadeståndsansvar i 3 kap. 35§§ SkL. Dessa begränsningsregler är inte längregällande. SkL gäller om annat inte är föreskrivet. Vid sidan av SkLfinns vissa specialregler som ålägger det allmänna ett längre gåendeskadeståndsansvar. Dels är det fråga om regler som gäller oavsett om en skadauppstått vid myndighetsutövning eller ej, t.ex. skadeståndsreglerna imiljöskadelagen och datalagen. Dels finns det regler som ålägger det allmännaett ansvar för fel (i objektiv mening) som begåtts vid myndighetsutövning. Somexempel härpå kan nämnas lagen (1974:515) om ersättning vidfrihetsinskränkning. Ett annat exempel på regler om längre gåendeskadeståndsansvar för staten för fel som begåtts vid myndighetsutövning utgörsav vissa bestämmelser i jordabalken om fel begångna inom inskrivningsväsendet.I fråga om felaktiga beslut om betalningssäkring har genom lagstiftning somträtt i kraft införts förbättrade möjligheter tillersättning för den som lider ren förmögenhetsskada till följd av sådana beslut(prop. 1989/90:3, SkU När staten driver affårsmässig verksamhet och därmed kanjämställas med en privat näringsidkare gäller i princip samma allmänna civilrättsligaregler i rättsförhållandet mellan staten och en enskild person som irättsförhållanden mellan näringsidkare eller mellan näringsidkare och konsumenter. Vid avtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregel attdröjsmålsskador och andra förmögenhetsskador i prin- 1989/90:LU14 cip skallersättas fullt ut. Finns det särskilda regler för vissa rättsområden träder dei stället för de allmänna civilrättsliga principerna. SkL:s bestämmelser ärtillämpliga endast om inte annat är föreskrivet i författning eller föranledsav avtal eller i övrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkorsom rör rättsförhållandet mellan myndigheter och enskilda kan ha karaktären avavtal mellan resp. myndighet och den enskilde och/eller vara reglerade iförfattningar, vilket innebär att staten ensidigt bestämt dessa villkor. mån villkoren har avtalskaraktär kan dessa prövas med stöd av civilrättsligoch näringsrättslig lagstiftning. Den civilrättsliga regleringen tar i förstahand sikte på enskilda fall och ger anvisningar för lösning av konkreta tvistermedan den näringsrättsliga lagstiftningen främst skyddar konsumentkollektivetsom sådant och möjliggör en sanering av marknaden för framtiden. Regeringen,eller myndighet efter regeringens bemyndigande, kan utfårda författningar sominnehåller villkor för den verksamhet som myndigheten bedriver. I den månföreskrifterna i en sådan författning saknar avtalskaraktär och sålunda är avoffentligrättslig art torde det inte vara möjligt att tillämpa vare sigcivilrättslig eller näringsrättslig lagstiftning vid en tvist mellanmyndigheten och den enskilde i frågor som regleras i dessa föreskrifter. Ipropositionen med förslag till generalklausul på förmögenhetsrättens områdeanförde departementschefen (prop. 1975/76:81 s. 113 f.) att 36 § avtalslagenbör vara tillämplig på bestämmelser som rör förhållanden mellan offentligamyndigheter och enskilda, i den mån bestämmelserna har avtalskaraktär, meninte på de bestämmelser som ingår i författningar utan att ha karaktär avavtal. Inomkommunikationsområdet bedriver statliga verk, som regel i monopolställning,verksamhet som omfattas av särskilda skadeståndsregler och sålunda inte avSkL:s bestämmelser eller av allmänna civil rättsliga regler. Dessa särskildaskadeståndsregler gäller för , postverket och . Fören närmare redogörelse för reglerna hänvisas till utskottets betänkande1988/89;LU2. Motiveringentill motion L203 yrkande 2 av m.fl. (m) återfinns i motion K206angående ökad rättssäkerhet m.m. I motionen tas upp frågan om inriktningen avdet utredningsarbete som en av regeringen tillkallad utredning meduppgift att se över reglerna om det allmännas skadeståndsansvar har att utföra.Enligt motionärernä~böt utredningen bedrivas med inriktning på att vanligaskadeståndsrättsliga grundsatser skall gälla också vid verksamhet som detallmänna bedriver. Utredningen bör vidare överväga om det är möjligt att införaett skadeståndsansvar för det allmänna oberoende av vållande (strikt ansvar).Dessutom måste, fortsätter motionärerna, ut- redningen överväga ivilken utsträckning enskilda skall få gottgörelse 1989/90:LUl4 för skada som har singrund i oriktiga råd och upplysningar från myndigheter utan att det foreliggernågot direkt samband med myndighetsutövning. En annan uppgift för utredningenbör vara att överväga om ersättning skall kunna utgå för den kränkning som denskadelidande utsatts för även om han inte kan styrka att han åsamkats någondirekt ekonomisk skada. Slutligen finns det enligt motionärerna anledning förutredningen att överväga under vilka villkor bl.a. beträffandeskadeståndsskyldighet den statliga affårsverksamheten skall verka.Motionärerna hävdar att det saknas skäl att tillerkänna denna verksamhet, somofta bedrivs av företag i monopolställning, gynnsammare villkor än vad somgäller för jämförbara enskilda näringsidkare. Motionärerna yrkar (yrkande 2)att det anförda ges regeringen till känna. Imotiveringen till motion L601 av m.fl. (m), som återfinns i motionSk802 om rättssäkerheten vid beskattning, anförs att i den mån någon drabbas avfrihetsberövande, husrannsakan eller betalningssäkring som visar sig saknalaglig grund, staten måste ikläda sig skyldighet att utge skadestånd med såstort belopp att full kostnadskompensation erhålls. Enligt motionärerna måstehänsyn också tas till den goodwill-försämring som kan bli följden av en negativmediabevakning. Motionärerna begär att regeringen framlägger förslag omskadeståndsregler i enlighet med vad de sålunda anfört. Motiveringentill motion L604 av m.fl. (fjj) finns i den av samma motionärer väckta motionen Ju803 om stärkt rättssäker het. Motionärerna framhåller att det finns stora brister i det allmännas ansvar för den offentliga verksamheten. Vad särskilt gäller det allmän nas skadeståndsrättsliga ansvar tar motionärerna upp två frågor i anslutning till regeringens beslut att tillkalla en utredning för att se över reglerna om det allmännas skadeståndsansvar. Dels kommer enligt motionärerna en sådan utredning att ta i anspråk, i följd varav provisoriska regler måste införas genast så att nya skadeståndsrättsliga skandaler undviks. Efter mönster av brottsskadela gen bör därför en skadeståndsrättslig säkerhetsventil tillskapas. En sådan ventil bör utformas så att den kan tillämpas om den skadelidan des ersättningsbehov med hänsyn till dennes ekonomiska villkor och omständigheterna i övrigt framstår som särskilt angeläget. Dels har, hävdar motionärerna vidare, utredningen i fråga givits alltför snäva direktiv. Sålunda skall utredningen inte studera frågan om culpa- ansvaret bör överges, dvs. om det allmänna bör svara oberoende av vårdslöshet eller försummelse. Motionärerna kritiserar också det för hållandet att utredningen inte fått i uppgift att se över statens skade ståndsansvar i affårsmässig verksamhet. Enligt motionärerna bör det i skadeståndshänseende råda likställighet mellan staten när den driver affärsverksamhet och enskilda näringsidkare, och de anser att det är klart otillfredsställande att det för staten i egenskap av avtalspart finns undantag från eljest gällande rättsgrundsatser. Eftersom en privat nä ringsidkare är skadeståndsskyldig vid fel eller dröjsmål bör detsamma 4 gälla också staten när den idkar näring. Med hänvisning till det anförda begär motionärernaatt utredningen om det allmännas skade- 1989/90:LU14 ståndsansvar fårvidgade direktiv i enlighet med vad som anförts i motionen (yrkande 1) samt atten skadeståndsrättslig säkerhetsventil av angiven beskaffenhet införs i SkL(yrkande 2). Motiveringentill motion L605 av m.fl. (fp) återfinns i motion K215angående folkstyret. I sistnämnda motion framhålls att det för moralen isamhället är viktigt att den enskilde individen upplever att även myndigheterkan kontrolleras och att enskilda tjänstemän kan ställas till svars om de harbegått fel. Det är emellertid inte bara omfattningen av offentliga tjänstemänsstraffansvar som därvid är av betydelse utan också den enskilde medborgarensmöjlighet att få skadestånd om någon offentlig tjänsteman orsakat skada. Enligtmotionärerna är det angeläget att utredningen om det allmännasskadeståndsansvar skyndsamt fullgör sitt uppdrag och att regeringen därefterlägger fram ett samlat lagstiftningsförslag om det offentligas ansvar.Motionärerna yrkar att det anförda ges regeringen till känna. Imotion L607 av m.fl. (c, m, fp) anförs att resultatet av det påbörjade översynsarbetet beträffande det allmännas skade ståndsansvar inte torde föreligga förrän . I två särskilda avseenden är emellertid reformbehovet enligt motionärerna så starkt att omedelbara åtgärder erfordras. Det gäller dels det allmän nas skadeståndsansvar vid åtgärder som är av mycket allvarlig karaktär för den enskilde, dels rekvisitet "vid myndighetsutövning" i 3 kap. 2§ SkL. Vad först gäller för den enskilde allvarliga myndighetsingripan den påtalar motionärerna att det i vissa fall finns regler om strikt ansvar, t.ex. vid felaktiga beslut om frihetsberövanden eller betalnings säkring. I andra fall av felaktiga ingripanden, som kan drabba den enskilde väl så hårt, gäller däremot enbart reglerna i SkL. Det innebär att den skadelidande blir helt utan ersättning för skador som han åsamkas till följd av myndigheternas felaktiga handlande. Även om felet senare tillrättas kan negativa följdverkningar kvarstå i form av personligt lidande, negativ publicitet, ryktesspridning och minskad möjlighet att utöva yrkes- eller näringsverksamhet. Det anför da leder enligt motionärerna fram till att vid allvarliga myndighetsin gripanden skadeståndsbedömningen bör ske utan hänsyn till om fel eller försummelse har förekommit på myndighetens sida. Den närmare analysen av i vilka fall ett strikt ansvar skall gripa in är en uppgift som ankommer på den tillsatta utredningen. I avvaktan på dess resultat behövs emellertid en säkerhetsventil i lagstiftningen så att skadestånd kan medges i de allvarliga fallen. En sådan säkerhetsventil kan anting en formuleras som en allmän regel om strikt skadeståndsansvar vid allvarliga myndighetsåtgärder eller ingå i en mer generell billighetsre gel om skadestånd vid myndighetsutövning. Alternativt kan, menar motionärerna, kommittén snabbutreda frågan. Vad härefter gäller rek visitet "vid myndighetsutövning" i 3 kap. 2 § SkL hävdar motionärer na med utgångspunkt från rättsfallet NJA 1987 s. 535, det s.k. Trifoliumfallet att den restriktiva tolkningen av begreppet i fråga 5 lett till rättsförlusterför enskilda. För att undvika uppkomsten av nya liknande rättsförlusterunder den tid arbetet med översynen av det 1989/90:LU14 allmännasskadeståndsansvar pågår bör därför reglerna ändras provisoriskt, t.ex. så attuttrycket "vid myndighetsutövning" byts ut mot "i samband medmyndighetsutövning". Motionärerna yrkar att regeringen ges till känna vadi motionen anförts om behovet av provisoriska regler i skadeståndslagen. Medanledning av en begäran från har regeringen tillkallat enkommitté (Ju 1989:03) med uppgift att göra en översyn av reglerna om detallmännas skadeståndsansvar. Enligt direktiven (dir. 1989:52) för kommittén,som har parlamentarisk sammansättning, är kommitténs huvuduppgift att göra enförutsättningslös och allsidig analys av i vilken utsträckning det allmänna börsvara för skador som uppkommer för enskilda i samband med myndighetsutövning.Kommittén bör därvid undersöka bl.a. om det allmännas ansvar enligtskadeståndslagen för fel eller försummelser vid myndighetsutövning bör vidgasså att det inte krävs ett lika nära samband med myndighetsutövningen som förnärvarande. Vidare bör kommittén undersöka om det på vissa särskildarättsområden bör införas ett strikt skadeståndsansvar för det allmänna isamband med myndighetsutövning. En annan uppgift för kommittén anges vara attundersöka om ersättning som det allmänna skall betala till enskilda på grund avskador som uppkommit i samband med myndighetsutövning bör bestämmas underhänsynstagande till andra omständigheter än sådana som har rent ekonomiskbetydelse. I direktiven anförs att det utöver de särskilt angjvna uppgifternafinns åtskilliga andra frågor om det allmännas skadeståndsansvar som behöverprövas och att utredningen bör vara oförhindrad att ta upp sådana frågor ochlägga fram de förslag som utredningen finner påkallade. Utredningsarbetet skallvara avslutat före utgången av . Regeringenhar vidare tillkallat en särskild utredare med uppdrag att se över formerna förpostverkets och reglering av sina rättsförhållanden med enskilda.Enligt direktiven för utredaren (dir. 1989:18) bör rättsförhållandena i de fallde kan anses vara av privaträttslig art om möjligt regleras på annat sätt ängenom föreskrifter. I direktiven anges vidare att resultatet av utredarensarbete sedan kan läggas till grund för en motsvarande översyn för de övrigaaffårsverken. Utredaren beräknas avge sitt betänkande . Frågorom det allmännas skadeståndsansvar har åtskilliga gångeraktualiserats i . var spörsmålen föremål för behandlingvid två tillfållen, dels med anledning av motioner, dels underhösten med anledning av en regerings- proposition i ämnet. Viddet förstnämnda behandlingstillfållet förelåg 1989/90:LU14 en påjustitieministerns uppdrag utarbetad promemoria (Ds 1989:12), vari framhöllsatt en viss reformering av skadeståndslagens regler om statens och kommunernasskadeståndsansvar var motiverad, bl.a. med hänsyn till de erfarenheter somvunnits sedan reglernas tillkomst . De förslag till förändringar iregelsystemet som lämnades i promemorian innebar i huvudsak dels att dengrundläggande ansvarsregeln i 3 kap. 2 § SkL skulle ändras så attskadeståndsansvar skulle kunna inträda redan när fel eller försummelse begåttsi samband med myndighetsutövning, dels att de särskilda bestämmelser i 3 kap.35 §§ SkL som begränsade statens och kommunernas ansvar skulle upphävas. Isitt av godkända betänkande 1988/89:LU31 framhöll lagutskottet attförslagen i departementspromemorian i viss mån tillgodosåg den kritik motgällande ordning som framförts i motionerna och kommit till uttryck i denallmänna debatten och underströk betydelsen av att en proposition på grundvalav promemorian förelades . Även om ettgenomförande av de i promemorian framlagda förslagen skulle komma att innebärabetydande förbättringar fanns det enligt utskottets mening skäl att övervägavad som i ett längre tidsperspektiv ytterligare kan göras för att ge denenskilde möjligheter att få ersättning för skador som orsakas på grund av feloch försummelser i samband med myndighetsutövning. Det lagstiftningsarbete somvid tillfållet pågick inom på grundval av förslagen ipromemorian borde därför, enligt utskottet, ses som en första etapp på vägenmot en mera genomgripande översyn av bestämmelserna om det allmännasskadeståndsansvar i syfte att bringa regelsystemet i överensstämmelse med vadsom av allmänheten uppfattas som rimligt och rättvist. En sådan översyn tordeenligt vad utskottet anförde kräva en förutsättningslös och allsidig analys avi vilken utsträckning det allmänna bör svara för skador som uppkommer förenskilda i samband med myndighetsutövning. Översynen borde därför genomförasunder parlamentarisk medverkan. Vad utskottet sålunda anförde gav riksdagenmed anledning av motionerna som sin mening regeringen till känna. Vad särskiltgällde krav som framförts i motionerna om en skärpning av statensskadeståndsansvar i affårsmässig verksamhet underströk utskottet i betänkandetatt en skärpning av ansvaret är förenat med stora svårigheter och kan leda tillbetydande kostnadsökningar för allmänheten i form av exempelvis högreportoavgifter och dyrare järnvägsresor. En bättre lösning ansåg utskottet varaatt man inom ramen för nuvarande ansvarighetsregler försöker förbättramöjligheterna för enskilda att erhålla ersättning för sina skador, ochutskottet påpekade att vissa sådana förbättringar hade genomförts undermedverkan av . Enligt utskottet var dock konsumentverketsmöjligheter att påverka innehållet i ansvarighetsvillkor begränsade så längevillkoren regleras i en författning. På bl.a. anförda skäl avstyrkte utskottetbifall till motionerna såvitt gällde statens ansvar i affårsmässig verksamhet. På grundval av den ovanredovisade departementspromemorian lade 7 regeringen hösten 1989fram en proposition om ändrade regler för det allmiännasansvar enligt skadeståndslagen (prop. 1989/90:42). Proposi- 1989/90:LU14 tioneninnehöll i huvudsak förslag om upphävande av de särskilda regler i 3 kap. 35§§ SkL som begränsade det allmännas skadeståndsansvar. Vidare förulskickades ipropositionen att den av begärda utredningen skulle tillsättas meduppdrag att överväga hur det allmännas skadeståndsansvar bör vara utformat pålängre sikt. Någon ändring i enlighet med promemorieförslaget föreslogs däremotinte när det gällde huvudbestämmelsen i 3 kap. 2 § SkL. I propositionenuttalades att skadeståndsansvaret dock bör omfatta även vissa fall somhar ett mindre nära samband med myndighetsutövning samt att den parlamentarisktsammansatta kommittén borde få i uppgift att överväga hur ett sådant vidgatansvar närmare skall utformas. I motioner som väcktes med anledning avpropositionen riktades kritik mot propositionen i två avseenden. I en motion(fp) med liknande syfte som de nu förevarande motionerna L604 yrkande 2 ochL607 framfördes således krav på införandet av en skadeståndsrättsligsäkerhetsventil som skulle gälla i avvaktan på resultatet av en meragenomgripande översyn av skadeståndsreglerna. I tre motioner (två m, en c)gjordes gällande alt det förestående översynsarbetet givits en alltförbegränsad inriktning, främst därigenom att det inte omfattade vare sig fråganom det allmänna borde åläggas ett strikt skadeståndsansvar utan inskränkningtill vissa särskilda rättsområden eller spörsmålet om en skärpning av statensskadeståndsansvar i affårsmässig verksamhet. I sitt av godkända betänkande 1989/90:LU10tillstyrkte lagutskottet förslagen i propositionen. När det gälldemotionskravet på införande av provisoriska regler i skadeståndslagenkonstaterade utskottet att regeringen tillmötesgått önskemål genomatt på grundval av den ovan nämnda promemorian föreslå ändringar avskadeståndsreglerna i 3 kap. SkL samt att regeringen också beslutat tillkallaen utredning med uppdrag att se över frågor om det allmännas skadeståndsansvar.Den omständigheten att en utvidgning av skadeståndsansvaret enligt 3 kap. 2 §SkL skulle övervägas ytterligare i samband med utredningsarbetet och att någotförslag till ändring av det lagrummet därför inte framlagts i propositionenutgjorde, enligt utskottet, inte skäl att införa någon form avskadeståndsrättslig säkerhetsventil. Utskottet avstyrkte därför bifall tillmotionen i fråga. När det sedan gällde inriktningen av översynsarbetet ansågutskottet att de av regeringen beslutade direktiven för utredningen av det allmännas skadeståndsansvar i samband med myndighetsutövning låg helt i linje med vad utskottet uttalade i saken . Vad som anförts i de tre då aktuella motionerna gav inte utskottet anledning att ompröva sin tidigare inställning till inriktningen av översynsarbetet. I sammanhanget anmärkte utskottet att direktiven inte hindrar kommit tén från att ta upp också de synpunkter som framförts i motionerna, om kommittén så önskar. Något förnyat tillkännagivande om utred ningsarbetets bedrivande var således, enligt utskottets mening, inte motiverat. Utskottet var inte heller berett att frångå sitt tidigare ställ ningstagande till spörsmålet om statens skadeståndsansvar i affårsmässig 8 verksamhet. Sålunda vidhöll utskottet sin uppfattning att en förbättring av enskildas möjligheter attfå ersättning för sina skador bör åstadkom- 1989/90:LUl4 mas inom ramen förnuvarande ansvarighetsregler. Utskottet såg därför med tillfredsställelse attregeringen tillkallat en särskild utredare med uppdrag att se över formerna förpostverkets och reglering av sina rättsförhållanden med enskilda.Med hänvisning till det anförda avstyrkte utskottet bifall även till de trenyssnämnda motionerna. Ibetänkandet behandlar utskottet fem motioner om det allmännas skadeståndsansvarför fel som begås i samband med myndighetsutövning. Två av motionerna tardessutom upp frågor om de statliga affärsverkens skadeståndsskyldighet ikontraktsförhållanden. Statenoch kommunerna är ansvariga för fel och försummelser av sina arbetstagare påsamma sätt som privata arbetsgivare, när verksamheten kan jämställas medenskild verksamhet. Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL) är arbetsgivareansvarig för person- och sakskada som arbetstagare vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten. Arbetsgivaren svarar också för ren, förmögenhetsskada ide fall då arbetstagaren vållat skadan genom brott.