bet · GD01SoU24 · 1989-12-31 00:00:00 — I betänkandet 1988l89:SoU15 hänvisade utskottetinledningsvis till en undersökning som genomfört om hursjukvårdshuvudmännen tillämpar upptagningsområden för den öppna resp. slutnavården vilken pekat på att det finns en stor variation mellansjukvårdshuvudmännen, men att invånarna får allt större frihet att väljavårdcentral ocft/eller sjukhus. Utskottet gjorde i övrigt följande bedömning(s. 12 f.). Utskottet konstaterar att det för hälso- ochsjukvården gäller 26 en radolika krav, där respekten för patientens självbestämmande är Ettannat väsentligt krav är kontinuitet i vården. Det måste anses 1989/90:SoU24 självklartatt inte något av dessa krav på hälso- och sjukvården får försummas och attavvägningar måste göras när olika krav kommer i konflikt med varandra. När det gäller frågorna om självbestämmande och särskiltmöjligheterna att välja läkare har utskottet i det föregående kunnatkonstatera att upp emot hälften av sjukvårdshuvudmännen inte tillämpar striktaupptagningsområden utan tillåter invånarna att vända sig till densjukvårdsinrättning inom som de önskar. Utskottet vill dock uttalaatt det är angeläget att patienterna får kännedom om den möjlighet de har attvälja t.ex. vårdcentral. Därutöver hänvisade utskottet till att utskottet tidigareavstyrkt motionskrav på införandet av ett husläkarsystem. Utskottet ser positivt på förslaget att det för varjepatient skall utses en särskild patientansvarig legitimerad läkare. Hälso- ochsjukvården skall enligt 2 a § HSL främja goda kontakter mellan patienten ochhälso-och sjukvårdspersonalen. Utskottet har i olika sammanhang framhållit attkontinuiteten i vården måste förstärkas. Förslaget främjar enligt utskottetkontinuiteten. Förslaget om en patientsansvarig läkare kan också förväntasstärka patienternas ställning i vården. Det kan förväntas bli särskiltvärdefullt för patienter med långa vårdtider eller ofta återkommande vårdbehovoch för handikappade. I motion () sägs bl.a. att systemet medpatientansvarig läkare bör bygga på den befintliga organisationen och attavdelningsläkaren bör vara den som skall utses till patientansvarig läkare.Utskottet ser ingen motsättning mellan vad som anförs i propositionen och motioneni denna del. Naturligtvis skall de patientansvariga läkarna utses bland debefintliga specialistkompetenta läkarna, bland dem avdelningsläkarna.Förslaget i propositionen innebär inte i sig något krav på organisatoriskaförändringar av vårdarbetet. I motion So 18 (mp) framhålls att patientansvarig läkarebör utses men att dessa inte böra vara förbehållna endast vissa enheter. I motion 11 (c) framhålls också betydelsen av en närapatientkontakt även för andra personalkategorier. Utskottet instämmer i grundtanken att det är viktigt meden nära kontakt mellan patienter och personal. Att en lagreglering föreslåsendast för läkare hänger samman med att det är för denna personalkategori somkontinuiteten främst varit ett problem. Utskottet vill framhålla att sjukvårdshuvudmännennaturligtvis bör organisera vården på ett sådant sätt att även andrapersonalkategorier får kontinuitet i kontakterna med patienterna.Patientansvarig läkare skall enligt förslaget utses på sådana enheter som ledsav en chefeöverläkare. 1 propositionen sägs att om verksamheten medpatientsvarig läkare faller väl ut en utvidgning till andra enheter kanövervägas . 1 det sammanhanget blir det naturligt att ta upp frågan ommöjlighet bör införas att utse ävenandra yrkesutövare än läkare som patientansvariga. behov avett tillkännagivande till regeringen i denna fråga föreligger 1989/90:SoU24 Motionerna () yrkande 9 och Sol8 (mp) yrkande 4 i motsvarande delavstyrks. I motion Sol2 (m) yrkas avslag på förslaget omchefeöverläkare. Mot denna bakgrund anser motionärerna att det är överläkarensom bör utse den patientansvarige läkaren. I motion So 18 (mp) yrkas ocksåavslag på förslaget om det samlade ledningsansvaret. Motionärerna anser ändåatt patientansvarig läkare bör utses. I det föregående har utskottet ställt sigbakom förslaget om att ett samlat ledningsansvar skall införas och läggas påchefeöverläkaren. Utskottet anser i likhet med propositionen att det börankomma på chefeöverläkaren att utse patientansvarig läkare. Med det anfördaavstyrker utskottet motion Sol2 (m) yrkande 3. Utskottet avstyrker även motionSol8 (mp) i motsvarande del. I motion So 16 (fp) framhålls att patienterna måiste harätt att påverka valet av patientansvarig läkare och att det så långt det ärpraktiskt möjligt bör sörjas för att den patientansvarige läkaren harpatientens fulla förtroende. Uttalandena i propositionen överensstämmersåledes väl med grundtanken i motionen. Utskottet instämmer också i attkontakten mellan den läkare som utses att vara patientansvarig och patientenmåste vara god. Ett gott samarbete dem emellan är en förutsättning för en godvård. Utskottet har vid flera tillfållen tidigare framhållit betydelsen avvalfrihet och kontinuitet i vården. Att vården och behandlingen i störstamöjliga utsträckning måste ske i samråd med patienten följer av 2 a § HSL.Utskottet anser inte att det är möjligt att i lag ge patienten en ovillkorligrätt att själv välja patientansvarig läkare, men utskottet förutsätter attsjukvårdshuvudmannen och chefeöverläkaren så långt det är möjligt tillmötesgåren patients önskemål när det gäller patientansvarig läkare. Utskottet avstyrkermotion So 16 (fp) yrkande 1. Utskottet tillstyrker med det anförda regeringens förslagtill ny lydelse av 13 § HSL. antog styrebe enrekommenda tion till landstingen och medlemskommunerna att både som hem landsting och vårdlandsting medverka när en långtidssjuk patient öns kar somatisk eller psykiatrisk långtidsvård i ett främmande landsting och att fr.o.m. tillämpa riksavtalet med vissa ändringar. Dessa innebär att sjukvårdshuvudmännen åtar sig att ta emot långtidssjuka patienter inom såväl somatisk som psykiatriskt vård utan krav på remiss eller särskilda motiv för önskan att flytta. Inom långtidsvården blir utomlänspatienter likställda med inomlänspatien- ter. Rekommendationen innebär vidare att hemlandstinget behåller betalningsansvaret för patienten . Därefter anses vårdlands- 28 tinget somnytt hemlandsting med den följden att betalningsansvaret 1989/90:SoU24övergår till den nya landstingskommunen. Rekommendationen innehåller ocksåvissa övergångsbestämmelser. har ävenantagit en rekommendation som gäller psykiskt utvecklingsstörda. I denna ingåräven rekommendationer när det gäller de psykiskt utvecklingsstördas möjligheteratt flytta till annat landsting. Svenska kommunförbundets styrebe beslutade attrekommendera kommunerna följande att gälla fr.o.m. : -att positivt verka för att äldrepersoner och personer med handikapp ges möjlighet att erhålla bostad iservicehus med helinackordering eller servicebostad i annan kommun änhemkommunen samt att kommunen därvid ägnar särskild uppmärksamhet åt personermed anknytning till kommunen, -att både som hemkommun ochinflyttningskommun medverka och ge den hjälp som kan behövas när äldre personeroch personer med handikapp vill flytta från sin bostad i hemkommunen tillservicehus med helinackordering eller servicebostad i annan kommun (inflyttningskommun), -att slopa de hinder som kan finnasför flyttning från en kommun till en annan i dessa fall, t.ex. krav påmantalsskrivning eller kyrkoskrivning i kommunen som villkor för att kunnatilldelas bostad i med helinackordering eller servicebostad, -att krav på betalning kommunernaemellan med stöd av nya avtal eller överenskommelser för kostnader förplatser i med helinackordering eller servicebostad inte börförekomma i dessa ärenden. Rekommendationen innehåller även vissa övergångsregler. I äldredelegationens uppdrag har ingått att ange formerför hur äldre och handikappade personer som har behov av särskilda boende- ochvårdformer skall kunna flytta till annan kommun eller landstingskommun. Iäldredelegationens rapport (Ds 1989:27) finns ett särskilt avsnitt om utvidgadeflyttningsmöjligheter. Delegationen anser att man i första hand bör prövamöjligheten att genom centrala överenskommelser lösa frågan om rätt förenskilda att flytta till långvårdsplats i annan landstingskommun ellersärskild boendeform för service och omvårdnad i annan kommun. Eftersom det kanfinnas en viss risk för att rekommendationer inte visar sig vara tillräckligaanser delegationen det viktigt att utfallet av rekommendationerna följs upp.Äldredelegationen föreslår att ges i uppdrag att i samarbetemed kommunförbunden göra en sådan uppföljning. Propositionen 1989/90:SoU24 I proposition 1989/90:81 föreslås att det i 4 § hälso- ochsjukvårdslagen skall införas en bestämmelse som ger landstingskommun ellermotsvarande vidgad befogenhet att ta emot personer bosatta i annat landstingför vård. En sådan bestämmelse behövs för att en sjukvårdshuvudman skall ansesha befogenhet att kunna erbjuda utomlänspatienter vård och behandling på sammavillkor som inomlänspatienter. Den av utfårdaderekommendationen om utökade flyttningsmöjligheter kan då följas avsjukvårdshuvudmännen utan att det föreligger någon risk för att ett beslut omen överflyttning skall kunna ogiltigförklaras på grund av bristande lagstöd. Propositionen innehåller däremot inte något förslag om atträtten för den enskilde att flytta till särskild boendeform i annan kommunskall lagfåstas. Socialministern anför i propositionen att hon anser att de avLandstingsförbundet och kommunförbundet utfårdade rekommendationerna välsvarar mot de önskemål som uppställt vad gäller möjligheterna förenskilda att kunna flytta till långvårdsplats i annat landsting änhemlandstinget eller serviceboende i annan kommun än hemkommunen.Socialministern framhåller att det är synnerligen viktigt att det blir enallmän uppslutning kring rekommendationerna. Om det skulle visa sig attenskildas möjligheter att kunna flytta inte vidgas på avsett sätt anser hon attsärskild lagstiftning bör övervägas. Hon aviserar ett uppdrag tillsocialstyrelsen att följa upp rekommendationerna. Flera motioner innehåller krav på att en rätt för äldreoch handikappade att flytta till långvårdsplats i annat landsting eller tillservicehus i annan kommun redan nu bör skrivas in i lagen. Därutöver finnsyrkanden som går ut på att vidga de regler som gäller för utomlänspatienter. I motion 1989/90:Sol2 (m) hemställs dels att riksdagenskall besluta om utvidgade flyttningsmöjligheter för äldre och handikappade ibehov av m.m. i enlighet med vad som anförs i motionen (yrkande 4),dels att skall ändra 4 § HSL så att en vårdgaranti införs i enlighetmed vad som anförs i motionen, med syfte att garantera varje patient vård i godtid (yrkande 5). Motionärerna anser inte att det räcker med rekommendationerutan att rätten för äldre och handikappade att flytta bör skrivas in i lagen.Om det egna inte kan tillgodose invånarnas behov, skall invånarnakunna vända sig till något annat landsting eller till en enskild vårdgivare, iförsta hand inom landets gränser men som sista utväg även utomlands, för att fåsitt vårdbehov tillgodosett. Detta skall enligt motionärerna ske utanmerkostnader för patienten i fråga. Detta är också en väg att minskavårdköerna. I motion 1989/90:Sol6 (fp) anförs att det ärtillfredsställande att rekommendationer om rätten för äldre och handikappade att flytta 30 från kommunennu utfårdats av . likhetmed regeringen anser motionärerna att den praktiska tillämp- 1989/90:SoU24ningen av rekommendationerna måste följas noga. Om rekommendationerna inteföljs blir det nödvändigt med lagstiftning. När det gäller förslaget om ändringi HSL i syfte att underlätta behandling av utomlänspatienter tillstyrkermotionärerna förslaget men anser att nuvarande riksavtal inte ger tillräckligrörelsefrihet inom landet för personer i behov av sjukvård. Patienter som stårunder längre tids behandling måste ges vidgade möjligheter att vistas utomläns,t.ex. Motionärerna påpekar att en utveckling av sådanservice i första hand ankommer på sjukvårdshuvudmännen. Att undanröjasystembrister inom sjukvården är emellertid också ett ansvar förstatsmakterna. Regeringen bör därför ta de initiativ som kan vara erforderligai anslutning till den lagändring som beslutas. I motionen begärs etttillkännagivande om vad som anförts om utvidgade vårdmöjligheter förutomlänspatienter (yrkande 2). I motion 1989/90:Sol 1 (c) begärs ett tillkännagivande omvad som anförs i motionen om lagreglering av flyttningsmöjligheter (yrkande10). Motionärerna hänvisar till att man i olika sammanhang pläderat förpatientens valfrihet och att denna i hög grad går ut på en rätt att väljavårdform. Motionärerna anser att rättigheten, även om den är självklar, måstelagregleras. I motion 1989/90:Sol8 (mp) begärs tillkännagivanden tillregeringen om dels att enskilda skall få flytta från en långvårdsklinik till enannan i annat landsting samt att detta bör lösas på ett för patient ochhuvudmän acceptabelt sätt (yrkande 5), dels att landstingskommun medöverkapacitet skall kunna få sälja hälso- och sjukvård till annanlandstingskommun (yrkande 6). Utskottet har vid flera tillfållen behandlat frågor omgamlas rätt att flytta och få rätt till vård och omsorg i annan kommun ellerannat landsting. Här kan hänvisas till betänkandena SoU 1984/85:2, 1987/88:6och 1988/89;SoU6. Vid sin senaste behandling av frågan om gamla och sjukasflyttningsmöjligheter (1989/90:SoU13) erinrade utskottet om deuttalanden som utskottet tidigare gjort om att det måste tas krafttag för attlösa problemen när det gäller att göra det möjligt för gamla och handikappadeatt få flytta till en lämplig boende- eller vårdform i en annan kommun ellerannat landsting och att praktiska svårigheter som kan möta i detta arbete intefår hindra inititativ i frågan. Utskottet ansåg dock att Landstingsförbundetsoch kommunförbundets nya rekommendationer måste uppfattas så att landstingenoch kommunerna avser att aktivt medverka till att gamla får möjlighet attflytta till vård och omsorg i annan kommun eller annat landsting. Utskottetdelade äldredelegationens uppfattning att utfallet av rekommendationerna måsteföljas upp. Mot denna bakgrund ansåg utskottet det inte nödvändigt med någottillkännagivande från sida i frågan. följde utskottet(rskr. 1989/90:61). Utskottet har också behandlat frågan om vårdgaranti itidigare 1989/90:SoU24 sammanhang. I betänkandet SoU 1986/87:37 uttaladeutskottet (s. 7) att det i och för sig är mycket angeläget att åtgärder vidtaspå många håll för att råda bot på de långa väntetider som i vissa fall råderinom vården. Utskottet var dock inte berett att göra avsteg från den grundläggandeprincipen i hälso- och sjukvårdslagen att det är där patienten ärbosatt som skall svara för och tillhandahålla den vård som patienten behöver.Utskottet var inte berett att medverka till införandet av en allmän och lagSstregel för patienter att på det egna bekostnad få vård hos ett annatlandsting eller hos privat vårdgivare. Det då aktuella motionsyrkandetavstyrktes. I betänkandet SoU 1987/88:22 behandlade utskottet åter ettmotionsyrkande om vårdgaranti. Utskottet erinrade därvid om sitt tidigareuttalande. Utskottet uttalade vidare att det i och för sig är önskvärt att enpatient som inte i rimlig tid kan få vård inom det egna kanerbjudas möjlighet till vård inom ett annat landsting eller på annat sätt. Idet sammanhanget hänvisade utskottet till det avtal som träffats inom ramen förden då senaste Dagmarövererenskommelsen om ökad samverkan mellansjukvårdshuvudmännen beträffande vissa typer av operationer. Utskottet ansågdet dock inte aktuellt att generellt göra avsteg från den grundläggandeprincipen att det är där en patient är bosatt som i första handskall svara för och tillhandahålla den vård som patienten behöver. Därmedavstyrkte utskottet det då aktuella motionsyrkandet. I betänkandet 1988l89:SoU15 erinrade utskottet om detidigare uttalandena och fann inte skäl till något ändrat ställningstagande.Riksdagen följde utskottet (rskr. 1989/90:213). I propositionen föreslås inte någon lagstiftning om rättför enskilda att kunna flytta till långvårdsplats i annat landsting eller servicebostadi annan kommun. De rekommendationer som utfårdats av bör enligt propositionen kunna vara tillräckliga föratt tillgodose enskildas önskemål om att kunna flytta. Rekommendationerna skalldock enligt förslaget följas upp av . Ett uppdrag tillsocialstyrelsen om detta aviseras i propositionen. Om det skulle visa sig attlandsting och kommuner inte följer rekommendationena anses i propositionensärskild lagstiftning böra övervägas. De i propositionen gjorda uttalandenaöverensstämmer väl med vad utskottet anförde vid sin senaste behandling avfrågan , i betänkandet 1989/90:Sol3. Utskottet vidhåller sin tidigareuppfattning och är inte berett att nu ställa sig bakom de krav på omedelbarlagstiftning som finns i motionerna Sol2 (m) yrkande 4 och () yrkande 10.Motionsyrkandena avstyrks. I motion So 18 (mp) begärs att enskilda bör få flytta frånen långsvårdsklinik till en annan i ett annat landsting och att denna fråga måstelösas ekonomiskt. Utskottet hänvisar till de rekommendationer som utfårdats avde båda kommunförbunden. innehålleräven förslag om hur de ekonomiska relationerna skall lösas 1989/90:SoU24 mellanlandstingen resp. kommunerna. Förslaget att ändra 4 § HSL innebär att möjlighetöppnas för landstingen att följa rekommendationerna. Denna möjlighet finnsredan för kommunerna enligt socialtjänstlagen (1980:620). Motionen får ansestillgodosedd. Yrkande 5 i motion So 18 (mp) avstyrks därför. I samma motion hemställs också att landstingskommuner medöverkapacitet skall få sälja hälso- och sjukvård till andra landstingskommuner.Utskottet konstaterar att det inte föreligger några lagliga hinder förett landsting med överkapacitet att sälja vård till ett annat landsting. Ettsystem för att tillvarata överkapacitet inom särskilt belastade vårdområden därköer uppstått som ögonsjukvård, höftledski-rurgi m.m. har utarbetats inom ramenför överenskommelserna om ersättning från sjukförsäkringen tillsjukvårdshuvudmännen, de s.k. Dagmaröverenskommelserna. Även i detta avseendekan motion Sol8 (mp) anses tillgodosedd. Yrkande 6 i motionen avstyrks. Vad gäller kraven i motion Sol6 (fp) på utvidgade vårdmöjligheterför utomlänspatienter vill utskottet erinra om de möjligheter som redan finnsenligt det nuvarande riksavtalet. Hur servicen gentemot utomlänspatienter skallutvecklas är enligt utskottet en fråga för sjukvårdshuvudmännen. Avsikten meddet nu föreslagna tillägget till 4 § HSL är inte att ta ställning i frågan omen eventuell möjlighet för enskilda att kunna söka vård inom annat landstingutan endast att ge landstingen befogenhet att kunna följa den avLandstingsförbundet utfårdade rekommendationen. Med hänvisning till det anfördaavstyrker utskottet motion So 16 (fp) yrkande 2. I motion So 12 (m) yrkas att en vårdgaranti skall skrivasin i 4 § hälso- och sjukvårdslagen. Utskottet har vid åtskilliga tillfållenavslagit liknande motionsyrkanden. Utskottet finner inte nu något skäl tilländrat ställningstagande. Det finns dock anledning att erinra om de uttalandensom utskottet gjort bl.a. i detta betänkande om betydelsen av en ökad valfrihetför patienterna. Utskottet avstyrker motion So 12 (m) yrkande 5. Utskottet tillstyrker regeringens förslag till 4 § andrastycket HSL. Utskottet har i det föregående tillstyrkt att ett samlatledningsansvar skrivs in i 14 § första och andra styckena HSL med vissredaktionell ändring. Utskottet har föreslagit att 14 § tredje stycket upphävs.Vidare har utskottet tillstyrkt regeringens förslag till ändringar i 13 § HSLoch 4 § samma lag. I propositionen föreslås också en följdändring i 15 § HSLtill lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso-och sjukvårdenm.m. Utskottet har ingen erinran mot detta förslag. 1 propositionen föreslås också anta avregeringen framlag da förslag till ändringar i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV), transplantationslagen (1975:190), passlagen (1978:302), lagen (1985:12) om kontroll av berusningsmedel 33 påsjukhus, lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall och 3 1989/90. smittskyddslagen (1988:1472). lagar har de nuvarande 1989/90:SoU24 Lagändringarna innebär följdändringar till de föreslagnaändringarna i 14 §. HSL om ledningsansvaret i hälso- och sjukvården. Isamband:med behandlingen av frågan om det samlade ledningsansvaret harutskottet förordat att, sjukvårdshuvudmännen får bestämma vilka enheter somenligt 14 § första stycket HSL omfattas av ett samlat ledningsansvar, förchefeöverläkare. Utskottet har därvid förutsatt att sjukvårdshuvudrnäntien.beaktar de bestämmelser som finns i annan lagstiftning om uppgifter förledningsansvariga läkare. Viktiga uppgifter har av :patientsäkerhetsskäl ellerrättssäkerhetsskäl lagts på de ledningsansvariga läkarna i lagar sorn t.ex. LSPVoch transplantationslagen. Vidare sägs att bör meddela allmännaråd samt följa ,utyecklingen och, om det behövs, föreslå ändringar. Medhänvisning till det, anförda tillstyrker utskottet de ovan nämnda lagförslagen. Behörighetsregler för vissa yrkesgrupper inom hälso-ochsjukvården m.m. I motion 1989190:So426 av () hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omtitelskydd, remissrätt och sjukskrivningsrätt för legitimerade kiropraktorersamt initiativ till en integrering av dessa frågor i utredningen om en nordiskkiropraktonitbildning. Kiropraktorerna bör, anser motionären, även förfogaöver instrumenten sjukskrivning och remissrätt. Motionären anför vidare att dennu införda legitimationen för vissa kiropraktorer gjort att härmat sigförhållandena i och . Det är enligt inotionärén angeläget att engemensam nordisk hantering av hela kiropraktorfrågan kan komma till stånd.Sverige bör ta initiativet till en sådan. beslutade på förslag av regeringen(prop. 1988/89:96) om införandet av legitimation för gruppen Doctors of Chiropractic (1988/89;SoU23, rskr. 295, SFS 1988/89:407). Bestämmel ser härom finns numera i lagen (1984:542) om behörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m. (behörighetslagen). Förutsätt ning för legitimation är att sökanden har examen som Doctor of Chiropractic vid godkänd utländsk högskola eller annan utländsk utbildning. Som villkor för legitimation gäller dessutom att sökanden skall ha fullgjort praktisk tjänstgöring i svensk hälso- och sjukvård motsvarande héltidstjänstgöring. Vidare anges som villkor att sökanden har för yrket behövliga kunskaper i svenska författningar samt nödvändiga kunskaper i svenska, danska eller norska språket. Legitimation som kiropraktor får också meddelas den som visar att han på annat sätt än som ovan angetts har förvärvat motsvarande kompetens. Legitimation får dock inte meddelas om det föreligger sådana omständigheter att legitimationen skulle ha återkallats om , . Bestämmelsen finns i 5 § behörighetslagen. Genom etttillägg till 9 § andra punkten behörighetslagen har uppgjf- 1989/90:SoU24 ten att enkiropraktor är legitimerad fått straffrättsligt skydd. De nya bestämmelsernaträdde i kraft . Vid sin behandling av lagförslaget prövade utskottet ävenmotionsyrkanden om kiropraktorers rätt att utfärda sjukintyg med samma verkansom läkarintyg inom den allmänna försäkringen. I proposition 1988/89:96hänvisade föredragande statsrådet till alternativmedicin-kommittén och uttaladeatt han delade kommitténs uppfattning att frågan är för tidigt väckt.Socialförsäkringsutskottet, som av socialutskottet beretts tillfålle att yttrasig över propositionen och vissa motionsyrkanden, ansåg också att frågan omkiropraktorers rätt att utfårda sjukintyg var för tidigt väckt.Socialutskottet hade samma uppfattning och avstyrkte därför då aktuellamotionsyrkanden.