bet · GD01JuU7 · 1989-12-31 00:00:00 — Vittnesplikt för psykologer, m.m. 1988/89:Ju420 av () vari yrkas att riksdagenhos regeringen begär att bestämmelsen om psykologs vittnesplikt utformas såatt det framgår att psykolog skall ha vittnesplikt i mål om barn och ungdom. 1988/89:Ju425 av () vari yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behov avåtgärder för att säkerställa att socialnämnden behandlas som likvärdig part idomstolarna. I motion Ju420 förordas en ordning som innebär att 36 kap.5 § andra stycket (RB) ändras så att psykolog undantas frånfrågeförbudet i mål om barn och ungdom. Motiveringen är att bestämmelsen dåkommer att korrespondera med 71 § fjärde stycket socialtjänstlagen (1980:620)där det stadgas skyldighet om uppgiftslämnande för myndigheter, vars verksamhetrör barn och ungdom. Tystnadsplikt och vittnesplikt enligt nuvarande ordning Det är en allmän medborgerlig skyldighet att inställa sigsom vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål. Vittnesplikten regleras i 36kap. 1 § RB. Som en grundsats gäller att tystnadsplikt får vika för vittnesplikt(se prop. 1979/80:2, s. 397 ff). Vittnesplikten har således i princip företräde framför entystnadsplikt som kan åvila ett vittne. I 36 kap. 5 § RB stadgas vissa undantagfrån denna huvudregel, I andra stycket föreskrivs att personer som tillhörvissa angivna yrkesgrupper inte får höras om något som de har blivitanförtrodda i sin yrkesutövning eller som de i samband därmed har erfarit, medmindre det är medgivet i lag, eller den, till vilkens förmån tystnadspliktengäller, samtycker därtill (frågeförbud). 1 1989/90. 1989/90 JuU7 kesgrupperdet här gäller är advokater, läkare, tandläkare, barnmor- l989/90:JuU7 skor,sjuksköterskor, psykologer, psykoterapeuter, kuratorer vid familjerådgivningsbyråsom drivs av kommun, landstingskommun, församling eller kyrklig samSllighet,eller deras biträden. Dock är annan än försvarare alltid skyldig att avgevittnesmål i mål om ansvar för brott för vilket inte är stadgat lindrigarestraff än Sngelse (fjärde stycket). Personer tillhörande de yrkeskategorier som anges i 36kap. 5 § andra stycket RB och som alltså omfattas av det där föreskrivnaförbudet mot vittnesförhör i vissa fall är underkastade tystnadsplikt enligtföreskrifter i skilda författningar. Regler om tystnadsplikt finns emellertidäven beträffande åtskilliga andra yrkesutövare. Sekretesslagen (1980:100) innehåller bestämmelser omtystnadsplikt i det allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmännahandlingar (sekretess). 1 lagen finns bestämmelser om sekretess som berör storadelar av den offentliga verksamheten; sekretess gäller i olika avseenden inomt.ex, försvaret, hälso- och sjukvården, , polisens verksamhetoch skatteförvaltningen. Sekretess inom andra områden där psykologer ärverksamma och som regleras i sekretesslagen är bl,a. skolans elevvårdandeverksamhet, myndighets personalsociala verksamhet och försvarsmaktenspersonalvård avseende värnpliktiga. Regler om tystnadsplikt i verksamhet som inte är allmänåterfinns i andra författningar. Regler om tystnadsplikt för hälso- ochsjukvårdspersonal i annan än allmän verksamhet finns i 6 § lagen (1980:11) omtillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. Med hälso- ochsjukvårdspersonal avses enligt lagen bl.a. alla som i egenskap av legitimeradeyrkesutövare meddelar vård åt patienter och även personal som biträder ensådan yrkesutövare i vården. Legitimation får enligt lagen (1984:542) ombehörighet att utöva yrke inom hälso- och sjukvården m.m, av socialstyrelsenmeddelas bl.a. barnmorska, läkare, psykolog, psykoterapeut, sjuksköterska ochtandläkare (2 §). Även andra personalkategorier, t.ex. apotekspersonal ochvårdpersonal vid vissa sjukvårdsinrättningar, omfattas emellertid under vissaförutsättningar av den i lagen om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalenm.fl. I allmänhet saknar det betydelse för sekretessen om enbefattningshavare fått kännedom om en viss uppgift i förtroende eller på annatsätt. Den förtroendesekretess som tidigare gällde för sjukvårdspersonal ochkuratorer har sålunda ingen motsvarighet vare sig i sekretesslagen eller annanförfattning som reglerar tystnadsplikt. Reglerna om tystnadsplikt för de yrkeskategorier som härnämns är 1989/90:JuU7 inte absoluta utan sekretessen gäller med ett s.k. omväntskaderekvisit, vilket innebär en presumtion för sekretess. Uppgifter får lämnasut bara om det är klart att ett utlämnande inte kan anses vara till men för denenskilde. I den privata verksamheten har man tänkt sig att samma skadeprövningskall ske fastän det där talas om att obehörigen röja en uppgift. Reglerna om tystnadsplikt är straffeanktionerade. Den sombryter mot en sådan regel kan enligt 20 kap. 3 § dömas för brottmot tystnadsplikt till böter eller Sngelse i högst . Straffbestämmelsenär emellertid subsidiär till andra föreskrifter som särskilt straffbeläggergärningar som innebär att hemliga uppgifter röjs eller utnyttjas, jfr 9 kap. 6§ RB och 39 § förvaltningsprocesslagen (1971:291). Reglerna i sekretesslagen om sekretess i det allmännasverksamhet gäller i princip också i förhållande till andra myndigheter. Fråndenna huvudprincip finns dock en rad undantag. Sålunda Sr en sekretessbe-lagduppgift röjas för en annan myndighet i de fall som anges i sekretesslagen elleri lag eller förordning till vilken sekretesslagen hänvisar. I 14 kap. sekretesslagen finns bestämmelser som avsergenerella begränsningar i sekretessen mellan olika myndigheter. enligt 14 kap. 2 § andra och tredje styckena en myndighet utan hinder avsekretess till polis eller åklagare lämna uppgifter som angår misstanke omallvarligare brott. I 14 kap. 1 § finns en generell bestämmelse som innebäratt en föreskrift i lag eller förordning om uppgiftsskyldighet skall tillämpasockså när sekretess gäller för de uppgifter som omfattas av skyldigheten. Föreskrifter om sådan uppgiftsskyldighet finns numera pååtskilliga håll i lagstiftningen. Ett exempel härpå erbjuder bestämmelserna omvittnesplikt i RB. Ett annat utgörs av den i motionen nämnda föreskriften i 71§ fjärde stycket socialtjänstlagen. Enligt denna föreskrift är myndigheter varsverksamhet berör barn och ungdom samt de som är anställda hos sådanamyndigheter skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara avbetydelse för utredning av en under-årigs behov av skydd. Uppgiftsskyldighetengäller även läkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor som inte haranställning i sådan verksamhet som sagts. En liknande föreskrift finns i 7§ lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall. För sekretesskydda-deuppgifter som t.ex. en läkare enligt den nämnda föreskriften isocialtjänstlagen lämnar till en socialnämnd gäller normalt sekretess också hosnämnden. Även hos en förvaltningsdomstol kan sekretess gälla för uppgifterna. 1* 1989/90. I samband med ett lagförslag om en ny lag med särskildabestämmel- l989/90:JuU7 ser om vård av unga, som regeringen remitterat tilllagrådet, har föreslagits att den i 71 § Qärde stycket socialtjänstlagenstadgade uppgiftsskyldigheten skall vidgas till att gälla, förutom myndighetervars verksamhet berör barn och ungdom, anställda hos sådana myndigheter samtläkare, lärare, sjuksköterskor och barnmorskor som inte har sådan anställning,alla andra myndigheter inom hälso- och sjukvården samt . Enproposition är att vänta . Som sagts utgör bestämmelserna om vittnesplikt i RBsådana tystnadspliktsgenombrytande föreskrifter om uppgiftsskyldighet som avsesi 14 kap. 1 § sekretesslagen. Vittnesplikten har med andra ord i principföreträde framför den sekretess eller tystnadsplikt som kan åvila vittnet.Detta gäller oftast även i de fall där vittnets tystnadsplikt grundar sig påandra författningar än sekretesslagen. Från denna grundsats görs, sominledningsvis anförts, dock undantag i 36 kap. 5 § RB där det föreskrivs attvittnesförhör i vissa fall inte får ske med den som är underkastadtystnadsplikt. Enligt paragrafens andra stycke får personer som tillhör deyrkesgrupper som anges där inte höras om något som de i sin yrkesutövning harblivit anförtrodda eller som de i samband därmed erfarit (frågeförbud). Även depersoner som omfattas av denna reglering är emellertid skyldiga att såsomvittnen infinna sig inför rätten. Däremot får de inte utfrågas rörandeomständigheter som omfattas av tystnadsplikten. Frågeförbudet skall iakttas avrätten ex officio och kan inte efterges av vittnet. Vittnesförhör får dock skeom det är medgivet i lag eller den till vars förmån tystnadsplikten gällersamtycker därtill. Bestämmelserna i rörande vittnesplikten och frågeförbudetgäller enligt 25 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) i tillämpliga delarockså vid förvaltningsdomstol. Frågeförbudet är uppställt huvudsakligen i syfte att geskydd för de enskilda personer som anlitar advokater, läkare, psykologer m.fl,I förarbetena till bestämmelsen (SOU 1938:44 s. 392) framhölls att vissayrkesutövare intar en sådan förtroendeställning i förhållande till allmänhetenatt en viss tystnadsplikt till skydd för den enskilde är påkallad. Med hänsyntill vikten av att tillgängliga upplysningskällor kan utnyttjas i rättegångframhölls vidare att stor försiktighet bör iakttas när det gäller att bestämmade yrkesgrupper för vilka tystnadsplikten borde gälla framför vittnesplikten. I sin ursprungliga lydelse omfattade frågeförbudet i 36 kap. 5 § andrastycket RB endast advokater, läkare, barnmorskor och deras biträden. Genom en lagändring utsträcktes begränsningen ivittnesplikten till att avse även tandläkare och deras biträden (prop.1954:200, ILU 25). begränsades vittnesplikten även för kuratorer ochderas biträden vid familjrådgivningsbyråer som drivs i allmän regi (prop, 1969:117, KU 42, rskr. 362), begränsades vittnespliktenäven för sjuksköterskor (prop, 1973:30, JuU 17, rskr. 1989/90:JuU7 168).Den krets av yrkeskategorier som enligt RB 36 kap. 5 § andra stycket är befriadfrån vittnesplikt ändrades genom lagstiftning till att omfatta ävenpsykologer och psykoterapeuter (prop. 1987/88:89, JuU 35, rskr, 238). Utskottet behandlade en liknande motion väckt avsamma motionär (JuU 1984/85:25 s. 12 ff). I den motionen begärdes attbestämmelserna i om frågeförbudet beträffande vittnen skulleändras så att de överensstämde med den i 71 § socialtjänstlagen stadgadeskyldigheten om uppgiftslämnande. Motionären pekade på att gällande ordning kundeleda till att uppgifter som någon är skyldig att lämna till en socialnämnd ivissa fall inte kunde lämnjis vid vittnesförhör inför förvaltningsdomstol. Utskottet konstaterade att reglerna rörande vittnesplikteni RB och uppgiftsskyldigheten i 71 § fjärde stycket socialtjänstlagen inte heltkorresponderade med varandra. Detta förhållande kunde, vilket motionärenpåtalat, leda till att en förvaltningsdomstol i ett mål om t.ex. vård enligtlagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga genom vittnesförhörmed t.ex. en läkare inte skulle kunna få tillgång till de uppgifter som läkarenlämnat till socialnämnden och som kanske legat till grund för nämndens ansökani målet. Utskottet framhöll att det påtalade problemet inte ficköverbetonas och hänvisade till att hindret mot att ett vittne lämnar uppgiftertill domstolen kunde röjas undan genom att den till vars förmån frågeförbudetär uppställt lämnar sitt samtycke till vittnesförhöret. Detta underlättas ocksåav den möjlighet som domstolen har att förordna om vittnesförhör inom stängdadörrar och om sekretessbeläggning av de uppgifter som därvid lämnas.Avslutningsvis ansåg utskottet emellertid att det fanns ett intresse av attspörsmålet rörande en samordning av reglerna om uppgiftsskyldighet å ena sidanoch om frågeförbudet i RB å andra sidan uppmärksammades närmare. Saken bordelämpligen, enligt utskottets uppfattning, kunna tas upp i samband med de övervägandensom då gjordes i med anledning av att begärt enöversyn rörande bl.a. vilka yrkesgrupper frågeförbudet skulle omfatta.Utskottet utgick från att detta skulle äga rum utan någon särskild åtgärd frånriksdagens sida. Motionsyrkandet avstyrktes därför. DepartementspromemorianDs .Ju 1987:10 1989/90:JuU7 De av motionären påtalade problemen har behandlats idepartementspromemorian (Ds Ju 1987:10) Frågor om begränsningar i vittnesplikten.I promemorian föreslogs bl.a. att vittnesförhör skall få äga rum även i de fallsom omfattas av det generella frågeförbudet, om en uppgift med stöd av en i lageller förordning föreskriven uppgiftsskyldighet får lämnas till en myndighetför annat än statistiska ändamål. Proposition 1987/88:89 Proposition 1987/88:89 låg till grund för utvidgningen avfrågeförbudet i 36 kap. 5 § andra stycket RB till att omfatta även psykologeroch psykoterapeuter. Propositionen byggde på de förslag som lagts fram ipromemorian Ds Ju 1987:10. I propositionen fördes emellertid inte fram några nyaundantag från det generella frågeförbudet. Enligt departementschefen kan den uppgiftsskyldighet som iett visst fall kan föreligga gentemot en myndighet vara betingad av helt andraintressen än dem som motiverar vittnesplikten. I vissa fall syftar uppgiftsskyldighetensåledes till att avvärja en akut fara för enskilda personer varviddepartementschefen hänvisade till 71 § socialtjänstlagen, och i andra fallskall uppgiftsskyldigheten underlätta för en myndighet att utöva tillsyn övervissa personalkategorier. Härvidlag hänvisade departementschefen till 7 § lagen(1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m,fl. I propositionenangavs vidare att det inte är motiverat att en upplysningsskyldighet som tarsikte på en viss situation skall medföra en generell skyldighet att, ti-ots attförutsättningarna för frågeförbud är uppfyllda, lämna motsvarande uppgifter ien rättegång. Vidare framhöll departementschefen att det är mycket svårt attöverblicka i hur stor utsträckning ett sådant undantag skulle sätta reglerna omgenerellt frågeförbud ur spel. Vad justitieministern sålunda anfört lämnadesutan erinran av (prop. 1987/88:89, JuU 35, rskr. I motion Ju425 begärs ett tillkännagivande om behovet avåtgärder för att säkerställa att socialnämnden behandlas som likvärdig part idomstolarna. Enligt motionären behandlar förvaltningsdomstolarna ofta intesocialnämnden som part i t.ex. mål enligt lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga (LVU), I motionen uppges att det bl,a, inte tashänsyn till att socialnämnderna kan använda sig av ombud, inte heller tashänsyn till om vederbörande handläggare är förhindradatt närvara vid utsatt förhandling. Eftersom det endast är 1989/90:JuU7handläggaren och arbetsledningen som äger kännedom om ärendetåsidosätter förvaltningsdomstolarna därmed, enligt motionären, vad somföreskrivs om domstolarnas utredningsplikt i förvaltningsprocesslagen. Förvaltningsprocesslagen (FPL) innehåller bestämmelser omrättskipningen i regeringsrätten, kammarrätterna, länsrätterna,försäkrings-överdomstolen samt försäkringsrätterna. Förfarandet är skriftligt men i handläggningen får ingåmuntlig förhandling beträffande viss fråga, när det kan antas vara till fördelför utredningen eller främja ett snabbt avgörande av målet. I 14 § FPL stadgasatt till muntlig förhandling skall kallas sökande eller klagande och den somhar att svara i målet. Enskild får föreläggas att inställa sig personligen vidvite eller vid påföljd av att hans utevaro ej utgör hinder för målets vidarehandläggning och avgörande. 1 (RB), som reglerar processen i deallmänna domstolarna, finns i 32 kap, 1 och 3 §§ RB bestämmelser om att partskall erhålla skäligt rådrum om han enligt rättens beslut skall infinna sig irätten eller eljest fullgöra något i rättegången och om sådant rådrum inteförslår utsättande av ny tid. Av 42 kap, 20 § och 47 kap, 22 § RB framgår attsamråd bör äga rum med parterna vid utsättande av tid för huvudförhandling omdet är möjligt. Några motsvarande regler finns inte i FPL. I den promemoria som låg till grund för FPL hade medhänvisning till bl.a. 32 kap. 1 och 3 §§ RB föreslagits att en bestämmelseskulle införas i FPL om skäligt rådrum och utsättande av ny tid förhuvudförhandling, I förslaget till FPL anförde emellertid departementschefen(prop, 1971:30, s, 600) att de nämnda reglerna var så pass självklara att detej var nödvändigt att belasta FPL med dessa. Av 45 § FPL framgår att om den som kallats till muntligförhandling är hindrad att inställa sig, så skall han anmäla dettill rätten. Enligt 48 § FPL Sr den som för talan i mål anlita ombudeller biträde. Beslut om vård med stöd av LVU meddelas av länsrättenefter ansökan av socialnämnden. är således sökande och därmedpart i målet. I mål enligt LVU skall länsrätten och kammarrätten hålla muntligförhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. Sådan förhandling skallalltid hållas, om någon part begär det, och parterna skall upplysas om sin rättatt begära muntlig förhandling. Målen skall jämlikt 9 § LVU prövas skyndsamt.Om den unge är omhändertagen, skall länsrätten hålla förhandling i målet från den dag då ansökan om vård kom in. Länsrätten får förlänga , om ytterligare utredning eller annan särskild omständighetgör det nödvändigt. Av förarbetena framgår att undan- 1989/90:JuU7 tagsregelnär avsedd att tillämpas endast i undantagsfall. Länsrätten bör därför, enligtuttalande i propositionen, pröva behovet av kompletterande utredning ochbestämma dag för förhandling så snart ansökan har kommit in till rätten (prop.1979/80:1, del C, s. 107). LVU har varit föremål för översyn, dels avsocialberedningen (SOU 1986:20), dels av en särskild utredare (1987:3).Ingen av utredningarna har direkt berört de av motionären påtalade frågorna.Förslag till ny LVU har aviserats av regeringen, och en proposition i sakenskall läggas fram under innevarande höst. Utskottet, som i ärendet inhämtat uppgifter från någraförvaltningsdomstolar, har erfarit att det tidigare förekommit attlänsrätterna utsatt mål till muntlig förhandling utan föregående kontakt medsocialnämnden men att det numera normalt tas sådan kontakt. I detta betänkande behandlar utskottet två motionsönskemålsom angår bl.a. rättegången i de allmänna förvaltningsdomstolarna. Frågorna rördels det s.k. frågeförbudet för psykologer, dels socialnämnds ställning sompart i vissa mål. I motion Ju420 begärs att (RB:s)bestämmelser om frågeförbud för psykologer ändras så att psykologer fårvittnesplikt i mål som rör barn och ungdom. Motionen är skriven mot bakgrund avatt de i 36 kap. 5 § andra stycket (RB) stadgade undantagenfrån vittnesplikten inte korresponderar mot den i 71 § fjärde stycketsocialtjänstlagen stadgade skyldigheten om uppgiftslämnande. Motionären pekarpå att nuvarande ordning kan leda till att uppgifter som en psykolog är skyldigatt lämna till en socialnämnd i vissa fall inte kan lämnas vid vittnesförhörinför förvaltningsdomstol i t.ex. mål enligt lagen om särskilda bestämmelser omvård av unga. Det spörsmål som tas upp i motionen skall ses mot bakgrundav sekretesslagstiftningen. Sekretesslagen innehåller bestämmelser om tystnadsplikti det allmännas verksamhet och om förbud att lämna ut allmänna handlingar(sekretess). 1 lagen finns bestämmelser om sekretess som berör stora delar avden offentliga verksamheten, bl.a. inom hälso- och sjukvården ochsocialtjänsten. Sekretessen gäller i princip också i förhållande till andramyndigheter. Från denna huvudprincip finns dock en rad undantag. I 14 kap. 1 §finns en generell bestämmelse som innebär att en föreskrift i lag ellerförordning om uppgiftsskyldighet skall tillämpas också när sekretess gällerför de uppgifter som omfattas av skyldigheten. Ett exempel på sådanuppgiftsskyldighet erbjuder bestämmelserna om vittnesplikt i RB. Ett annatundantag utgörs av den i motionen nämnda föreskriften om uppgiftsskyldighet i 71 §fjärde stycket socialtjänstlagen. Enligt denna föreskrift är myndig- 1989/90:JliU7 heter, vars verksamhet berör barn och ungdom samt de som är anställda hossådana myndigheter skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kanvara av betydelse för utredning av en under-årigs behov av skydd. Som nämnts ovan har vittnesplikten i princip företrädeframför den sekretess eller tystnadsplikt som kan åvila ett vittne. Från dennagrundsats görs dock undantag i 36 kap. 5 § RB, där det stadgas attvittnesförhör inte Sr ske med den som är underkastad tystnadsplikt i vissafall. Enligt andra stycket får sålunda personer tillhöriga där angivnayrkesgrupper inte höras om något som de i sin yrkesutövning har blivitanförtrodda eller som de i samband därmed erfarit (frågeförbud). VittnesförhörSr dock ske om det är medgivet i lag eller den till vilkens förmåntystnadsplikten gäller samtycker därtill. De yrkesgrupper som omfattas avfrågeförbudet är advokater, läkare, tandläkare, barnmorskor, sjuksköterskor,psykologer, psykoterapeuter, kuratorer vid familjerådgivningsbyrå som drivs avkommun, landstingskommun, församling eller kyrklig samSllighet, eller derasbiträden. Annan än advokat är dock alltid skyldig att avge vittnesmål om det ärfråga om ansvar för brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff änSngelse (fjärde stycket). Frågeförbudet är uppställt huvudsakligen i syfte att geskydd för de enskilda personer som anlitar advokater, läkare, psykologer m.fl.I förarbetena till den aktuella bestämmelsen framhålls att vissa yrkesutövareintar en sådan förtroendeställning i förhållande till allmänheten att en visstystnadsplikt till skydd för den enskilde är påkallad. Bestämmelsen om vittnesplikten och frågeförbudet gäller itillämpliga delar också vid förvaltningsdomstol (25 § FPL). Utskottet kan, i likhet med vad utskottet gjorde år 1985vid behandlingen av en liknande motion, konstatera att reglerna rörandevittnesplikt i RB och uppgiftsskyldigheten enligt 71 § fjärde stycket socialtjänstlageninte helt korresponderar med varandra. Detta förhållande kan, som motionärenpåpekar, leda till att en förvaltningsdomstol i ett mål om t.ex. vård enlig;tlagen med särskilda bestämmelser om vård av unga genom vittnesförhör med t.ex.en psykolog inte skulle kunna S tillgång till de uppgifter som psykologenlämnat till socialnämnden och som kanske legat till grund för nämndens ansökani målet. Tilläggas kan att det också på andra områden torde föreligga enbristande överensstämmelse mellan vittnesplikten och skyldigheten att lämnauppgifter till myndighet. Frågeförbud för psykologer infördes så sent som förraåret. Departementschefen anförde i propositionen (prop. 1987/88:89 s, 17) attbeträffande psykologer kan med minst lika stort fog som beträffande t,ex.läkare hävdas att de för sitt arbete är beroende av att klienterna kan lita påatt de uppgifter de lämnar inte förs vidare. I samma proposition behandlades spörsmålet om det skulleinföras l989/90:JuU7 ett undantag från det generella frågeförbudet, då enuppgift med stöd av en i lag eller förordning föreskriven uppgiftsskyldighetfår lämnas till en myndighet. Något sådant förslag om undantag frånfrågeförbudet vid lagstadgad uppgiftsskyldighet fördes emellertid inte fram ipropositionen. Departementschefen konstaterade att den uppgiftsskyldighet somi ett visst fall kan föreligga gentemot en myndighet i allmänhet är betingad avhelt andra intressen än dem som motiverar vittnesplikten samt att de på skildaställen i olika författningar lagstadgade uppgiftsskyldigheterna också syftartill att ta till vara olika intressen. Departementschefen ansåg det intemotiverat att en upplysningsskyldighet som tar sikte på en viss situation skallmedföra en generell skyldighet att, trots att förutsättningarna för frågeförbudär uppfyllda, lämna motsvarande uppgifter i en rättegång. Därtill kom, enligtdepartementschefen, att det är mycket svårt att överblicka i hur storutsträckning ett sådant undantag skulle sätta reglerna om generellt frågeförbudur spel. lämnade utan erinran vad departementschefen anfört (JuU1987/88:35, rskr. När frågan nu återigen är föremål för riksdagensställningstagande är utskottet inte berett att frångå sin tidigare bedömning isaken.