bet · GD01SoU5 · 1989-12-31 00:00:00 — I denmån kommunerna ändå betalar ut socialbidrag till dessa utlänningar föreliggerinte någon rätt till ersättning för det av staten. Beträffande dagbidragets storlek anförs bl.a. följande (s.25). Utgångspunkten vid bedömningen av vad som är en skäliglevnadsnivå blir densamma vid tillämpningen av 6 § socialtjänstlagen och regeln om dagbidrag enligt den nya lagen. En annan sak är att nivån på bidraget inte nödvändigtvis bör vara densamma. Behoven för den som varaktigt finns i är nämligen i vissa avseenden större än för den vars rätt att stanna här inte är fastlagd. Sålunda behöver exempel vis en asylsökande som bor på förläggning eller i genomgångsbostad inte bistånd till möbler och hemutrustning eftersom sådant redan finns i bostaden. Även andra förhållanden kan motivera en lägre nivå på dagbidraget. I allmänna råd (1989:1) från 1989/90:SoU5 () och anges att man för att fastställa dagbidragetsstorlek använt sig av de procentsatser som använder för rekommenderade socialbidragsnormer. procentsatsernaberor, enligt allmänna råden, huvudsakligen på att kostnadersom i första hand rör boendet har räknats bort, eftersom de asylsökandehar kostnadsfri bostad (s. Enligt 5 och 6 §§ förordningen (1984:683, senast ändrad1989:549) om statlig ersättning för mottagande av flyktingar och vbsa andrautlänningar har kommunerna rätt till ersättning av staten för ekonomisk hjälpsom har lämnats enligt 6 § socialtjänstlagen till flyktingar, enligthuvudregeln från det de beviljats uppehållstillstånd och under därpå . Statlig ersättning utgår till kommunerna även förekonomisk hjälp som har lämnats med stöd av lagen om bistånd åt asylsökandem.fl. (8 §). Däremot utgår inte ersättning för vad kommunerna kan ha gett ut isocialbidrag till asylsökande och andra utlänningar som söker uppehållstillstånd. 1 samband med behandlingen av propositionen om bistånd åtasylsökande, m.m. behandlade socialförsäkringsutskottet i betänkandet SfU1987188:17 motioner (m och Ip) om förhållandet mellan den föreslagna lagen ochsocialtjänstlagen. som beretts tillfålle att yttra sig övermotionerna gjorde bl.a. följande överväganden (s. 15 f.). Utskottet konstaterar sålunda att propositionsförslagetutgår från att socialtjänstlagen liksom tidigare gäller generellt och att någotprincipiellt undantag för asylsökande inte är avsett. Det finns vid sådantförhållande inte något behov av ändring i socialtjänstlagen. En annan sak är att det nya stödsystemet i de allra,flesta fall kommer att göra socialbidrag överflödigt, eftersom den enskildesbehov tillgodoses genom bistånd enligt den nya lagen. villemellertid framhålla att frågan om den enskildes rätt till bistånd enligtsocialtjänstlagen alltid är beroende av en individuell prövning, varvid denomständigheten att en asylsökande anvisats plats i en utredningsförläggningeller erbjudits andra förmåner enligt den nya lagen om bistånd åt asylsökandem.fl. självfallet måste tas med i bedömningen men inte behöver hautslagsgivande betydelse. Frågan om den enskildes rätt till bistånd enligtsocialtjänstlagen i ett fall där båda lagarna principiellt är tillämpliga blirsåledes beroende av hur socialtjänstlagen skall tolkas i det särskilda falletmed hänsyn till uttalanden i socialtjänstlagens förarbeten, vägledandedomstolsavgöranden, allmänna råd på området, m.m. Det finns vidare skäl att erinra om att rätten tillbistånd enligt socialtjänstlagen har en avsevärt vidare innebörd än rätten tillbistånd enligt den nu föreslagna lagen. De asylsökande måste självfallet kunnavända sig till för att få andra än rent ekonomiska behovtillgodosedda. Samordningsproblem mellan socialtjänstlagen och den nuföreslagna nya lagen torde främst komma att uppstå i de fall en asylsökande anvisats plats i en viss kommun men hellre vill bo i en annan ' ' för att han har släktingar där. Det är inte givet att 1'* 1989/90. socialtjänstlagen här har samma avgränsning som görs i 2 § första /90:SoU5 stycket 4i den nya lagen. Även i detta fall måste det således göras en individuellprövning av frågan om den enskildes rätt till bistånd av . 1normalfallet måste dock förutsättas att den biståndssökande anses tillgodoseddgenom förmånerna enligt lagen om bistånd åt asylsökande m.fl. Efter hand somvägledande domstolsavgöranden blir tillgängliga kan man med högre grad avgeneralisering förutsäga hur sådana ärenden kommer att bedömas. har sammanfattningsvis ingen erinran mot propositionenslagförslag såvitt nu är i fråga och avstyrker motionsyrkandena. Utskottet anserdet emellertid angeläget att undanröjer den oklarhet som möjligen kanföreligga och slår fast att den nya lagen om bistånd åt asylsökande m fl inteinnebär någon begränsning av socialtjänstlagens tillämpningsområde. uttalade bl.a. följande (s. ö). Det nya stödsystemet för asylsökande är av generell naturoch kan därför, såsom uttalas i propositionen (s. 27 f.), närmast jämföras medtrygghetsanordningarna på det socialpolitiska området. Utskottet delar den ipropositionen (s. 37) uttalade uppfattningen alt det genom att ett specielltstöd införs för dem som söker uppehållstillstånd i blir tydligt att dei princip inte har rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen och att dettaföljer utan någon ändring i den lagen. Det yttersta ansvar en kommun genomsocialtjänstlagen har för dem som vistas i kommunen inskränks emellertidenligt utskottets uppfattning inte genom den föreslagna lagen. Utskottet avstyrkte bifall till motionerna. Utskottet erinrar om att tillkomsten av lagen om biståndåt asylsökande m.fl. inte inneburit någon inskränkning av socialtjänstlagenstillämpningsområde i formellt hänseende. Det yttersta ansvar en kommun hargenom socialtjänstlagen för dem som vistas i kommunen gäller således även iförhållande till de asylsökande. Däremot torde de asylsökande som sökeruppehållstillstånd i i de allra flesta fall inte vara berättigade tillbistånd enligt ö § socialtjänstlagen, eftersom de genom att vara berättigadetill bidrag enligt lagen om bistånd åt asylsökande i allmänhet inte har någotbehov av ytterligare bidrag för sin försörjning och sin livsföring i övrigt. Med hänsyn till vad som anförts finns, enligtutskottets mening, inte behov av något initiativ med anledning avmotion So23ö (vpk). Denna avstyrks följaktligen. Annat bistånd än socialbidrag I motion 1988/89:So230 av och MargaretaWinberg (båda s)yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad somanförts i motionen om ett tillägg till ö § socialtjänstlagen att ekonomiskprövning inte skall göras vid behov av bistånd som baseras 12 på andraorsaker än behov av ekonomisk hjälp. När det gäller annat bistånd änekonomiskt bistånd, bör prövningen om behovet kan tillgo- 1989/90:SoU5 doses påannat sätt göras endast i förhållande till den enskildes möjligheter att på detpraktiska planet själv, eller t.ex. genom en generell service, kunnatillgodose sina behov, anför motionärerna och hänvisar till motsvarandeförslag av socialberedningen (SOU 1980:19 Aktuella socialtjänstfrågor). Motsvarande yrkande återfinns i motion I988l89:So232 avGrethe och (båda s). Motionärerna hänvisar till tvåregeringsrättsdomar och menar, att det genom domarna har satts enfattigvårdsstämpel på t.ex. hemtjänst och fårdtjänst. Tvärtemot lagstiftarensintentioner blir denna typ av service endast en rätt för personer medbegränsade ekonomiska tillgångar, påpekar motionärerna. I motion 1988/89:So247 av m.fl. (vpk) yrkasatt beslutar anta ett förslag till lag om ändring i 50 §socialtjänstlagen. Motionärerna anför bl.a. att det inte är rimligt att någonskall drabbas av extra kostnader för sin dagliga livsföring på grund av enfunktionsnedsättning. Därför bör inte ekonomiska förhållanden påverka bedömningenav funktionshindrades behov av personlig service enligt motionärernas mening. I 6 § socialtjänstlagen regleras den enskildes rätt tillinsatser inom . Den enskilde har rätt till bistånd för sinförsörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses påannat sätt. I specialmotiveringen till paragrafen isocialtjänstpropositionen (prop. 1979/80:1) sägs bl.a. följande. Rätten till bistånd är inte knuten till några särskiltangivna insatser. När det föreligger sådana förhållanden som anges i lagrummet,skall den enskilde beredas ekonomisk eller annan hjälp som är anpassad efterhans behov. Förhållandena i varje särskilt fall får därvid bestämmainsatsernas art och utformning. Under rätten till bistånd kan således, förutomekonomisk hjälp, falla t.ex. fårdtjänst, social hemhjälp och plats i förskolalika väl som institutionell eller annan vård eller behandling. Rätten till bistånd inträder om den enskilde behöver hjälpför sin försörjning och sin livsföring i övrigt. Den som på grund avotillräckliga arbetsinkomster behöver ekonomisk hjälp kan vara berättigad tilldetta. Som ytterligare förutsättning för rätten till bistånd gäller emellertidatt den enskilde själv saknar förmåga att tillgodose det föreliggande behovet.Den som är arbetsför och som kan beredas lämpligt arbete är endast tillfålligtoch till dess att han själv kan klara sin försörjning berättigad till biståndenligt denna paragraf. När rätten till bistånd skall bedömas, skall det alltsåvägas in i vilken omfattning den enskilde själv genom egna åtgärder kantillgodose det föreliggande behovet. Gäller det ekonomisk hjälp måste hänsyntas till såväl sådana omständigheter som har sagts som den enskildes egnatillgångar. Vägledning kan hämtas från den tillämpning ShjL har . Som framhölls omfattar rätten till bistånd inte baraekonomisk hjälp. Är den enskildes förhållanden sådana att han för sin dagliga livsföring är beroende av stöd- och hjälpinsatser i hemmet, men saknar 13 han möjlighet att på egen hand skaffa sådan hjälp, kan han vara berättigadtill bistånd även om han har egna tillgångar. Rätten kan då 1989/90:SoU5 t.ex.omfatta social hemhjälp med skyldighet för den enskilde att delta i kostnadernaför denna genom avgifter. När det blir fråga om andra insatser än ekonomiska får detgöras en helhetsbedömning av den enskildes förhållanden och en bedömning avvilka insatser som kan anses behövliga och skäliga för att ge honom möjlighetatt på egen hand klara sin livsföring. I 10 § socialtjänstlagen anges bl.a. att socialnämnden börgenom hjälp i hemmet, fårdtjänst eller annan service underlätta för denenskilde att bo hemma. Enligt 35 § socialtjänstlagen får kommunen ta ut skäligaavgifter för plats i förskola, eller i fritidshem, fårdtjänst, social hemhjälp,boende i eller annan liknande social tjänst. Det möter inte hinderatt ta ut avgift även om tjänsten lämnats såsom bistånd enligt ö § socialtjänstlagen. Regeringsrätten har bl.a. i två avgöranden (RÄ83 2:82 Ioch II) prövat frågor om rätt till biståndi form av taxitransporter för äldre som nekats fårdtjänst. Regeringsrättenkonstaterade att frågan om det enligt kommunens regler förelåg rätt till fårdtjänstinte kunde prövas i sammanhanget. Däremot prövades rätten till bistånd förtransporterna. Domstolen ansåg därvid att hänsyn skulle tas till den enskildesmöjlighet att själv bekosta resorna. Socialberedningen har, mot bakgrund av nämnda rättsfall, ibetänkandet Aktuella socialtjänstfrågor (SOU 1986:19 s. 139 ff.) förordat enannan tillämpning av biståndsbestämmelserna. Socialberedningen påpekar, attden praxis som har utvecklats innebär att fårdtjänst enligt kommunens reglerutgår oberoende av ekonomi, men transporter i form av bistånd är beroende av enekonomisk prövning. När det gäller annat än ekonomiskt bistånd bör, enligtberedningen, prövningen av om behovet kan tillgodoses på annat sätt görasendast i förhållande till den enskildes möjligheter att på det praktiska planetsjälv eller t.ex. genom en generell service kunna tillgodose sinabehov. Någon ekonomisk prövning bör inte göras när det gäller andra former avbistånd än ekonomisk hjälp, men kommunerna bör kunna ta ut avgift för tjänsteni fråga. Socialberedningen har föreslagit ett tillägg till 6 §socialtjänstlagen för att markera att bistånd kan utges antingen som ekonomiskhjälp eller som annat bistånd. Socialberedningens betänkande i denna del harremissbehandlats och varit föremål för beredning inom . Regeringen har genom beslut till 1989års Handikapputredning (Kommittén om samhällets stöd till människor med ftjnktionshinder,5 1988:03, Dir. 1988:53) överlämnat socialberedning- 1989/90;SoU5 ensbetänkande i de delar som avser klagorätt och inkomstprövning när det gällersocial service inom äldre- och handikappomsorgen. Kommitténs arbete bör varaavslutat senast . Utskottet behandlade i betänkandet1988/89:SoUl ett motionsyrkande (s) som motsvarar det nu aktuella i motionSo230. Utskottet uttalade följande (s. 13). Utskottet vill framhålla att en av socialtjänstenscentrala uppgifter är att verka för att handikappade och andra med behov avsärskild hjälp eller service får möjlighet att delta i samhällets gemenskap ochleva som andra. Detta kommer också till uttryck i socialtjänstlagen. I ettärende om rätt till bistånd i form av sociala serviceinsatser skall detemellertid, liksom i andra ärenden om bistånd, göras en helhetsbedömning avden enskildes förhållanden. Regeringsrätten har i vissa sådana fall funnit vid denna bedömning bör ta hänsyn till den enskildes förmåga att självbekosta en önskad tjänst. Det är angeläget att dessa frågor klarläggs. Frågan harnyligen behandlats av socialberedningen i betänkandet Aktuella socialtjänstfrågor.Utskottet förutsätter att regeringen i samband med beredningen av betänkandet sökerundanröja de oklarheter som finns. Motionen avstyrktes och följde utskottet. Utskottet är fortfarande av den uppfattningen att det ärangeläget med en belysning av nu aktuella problemställningar. Utskottet kankonstatera, att de frågor som tas upp i motionerna, och som har varitföremål för socialberedningens överväganden, nu har överlämnats till 1989 årsHandikapputredning lör ytterligare behandling. Utskottet anser att resultatetav handikapputredningens arbete bör avvaktas innan överväger attvidta några sådana åtgärder som begärs i motionerna. Motionerna So230 (s),So232 (s) och 5o247 (vpk) avstyrks således. 1 motion 1988/89:So218 av m.fl. (s)hemställs att hos regeringen begär åtgärder för att stimulerakommunerna att utarbeta lokala program för (yrkande 1).Motionärerna anför, att socialtjänstlagen ger allt behövligt stöd förutveckling av ett framåtsyftande socialt arbete, men att möjligheterna oftadåligt tas till vara. Enligt motionärernas mening skulle kunna begäraav kommunerna att de med utgångspunkt i socialtjänstlagens intentionerformulerar en målsättning för det lokala sociala arbetet på olika nivåer samtutarbetar lokala program, i vilka de redogör för vilka resurser ocharbetsmetoder som fordras för att uppfylla målen. nålen bör ges möjligheter attutveckla sitt arbete genom att fördjupa 1989/90:SoU5 sina kunskaper, utvärderasin verksamhet och utveckla arbetsmetoder i överensstämmelse med såvälsocialtjänstlagen som de lokalt uppsatta målen. Isocialtjänstpropositionen 1979/89:1, s. 158, anförde föredragande statsrådetbl.a. Jaginstämmer med socialutredningen och flera remissinstanser i uppfattningen atten väsentlig del av medverkan i samhällsplaneringen är denegna verksamhetsplaneringen. Planeringen av den egna sektorn är en avutgångspunkterna för ett deltagande i den mer övergripande planeringen. Det ärnödvändigt att göra planeringen mer samlad och målinriktad, att följa uppgenomförda planer och att . förmedla kunskaper och erfarenheter till beslutsfattarna.Den ger vidare, vilket också vissa remissinstanser har pekat på,ramlagstiftningen ett mer konkret innehåll. Ett politiskt och administrativtansvar kan därigenom lättare utkrävas. En långsiktig verksamhetsplanering avsocialtjänsten ökar också möjligheterna till gemensam planering med andraorgan. De resurser som kommunen har tillsammans med framför allt landstingenkan också komma att utnyttjas bättre. Det gäller exempelvis omsorgerna om äldreoch handikappade samt vård och behandling av alkohol- och narkotikamissbrukare. Ikommunerna har redan nu utvecklats olika former av planering av socialvården.Denna planering kan emellertid vara mer eller mindre väl utvecklad i fråga omolika delar av verksamheten. Verksamhetsplaneringen i dess helhet har ocksåkommit olika långt i olika kommuner. En väl utvecklad verksamhetsplaneringkommer att få stor betydelse för att utforma . Detta blir falletbåde för att fördela resurserna efter de behov som föreligger och för attomdisponera resurser och ändra verksamhetsinriktning med hänsyn till väntadeförändringar i behovet av olika insatser inom kommunen. Jagvill sålunda starkt understryka att den nuvarande verksamhetsplaneringen avsocialvården bör vidareutvecklas i kommunerna. Bl.a. ramlagen bör kunna göradet lättare för socialnämnden att i planeringen få en samlad överblick överresurserna och hur dessa med hänsyn till behoven lämpligast bör disponeras.Verksamhetsplaneringen bör beröra samtliga uppgifter. Medhänsyn till att kommunerna redan i stor omfattning har en sådan planering harjag inte funnit det nödvändigt att ta in en särskild bestämmelse om planeringenav i lagstiftningen. Påvissa områden inom förekommer ofta särskilda kom munala planer och handlingsprogram, främst som också framgår av motionen på barnomsorgsområdet men även inom äldre- och han dikappomsorgen samt på det drogpolitiska området. I fråga om barn omsorgen följer detta av kommunens skyldighet enligt 17 § social tjänstlagen att svara för en planmässig utbyggnad av förskole- och fritidshemsverksamheten. Även beträffande hem för vård eller boende finns bestämmelser om plan (23 §). ' Sociabtyrebenhar engagerat sig i frågan om den kommunala plane- 1989/90:SoU5 ringen avindivid- och familjeomsorgsverksamheten. Redovisningar i ämnet har skett genomskrifterna Hur planera IFO? (PM 182/87), Individ- och familjeomsorgsplanering(PM 1988:8) samt IFO-planering i fyra kommuner (1989:14). I skriftserien redovisar 198ö:17 behandlasett projekt i kommun där det sociala arbetet skett med formulerade målpå skilda nivåer med avseende bl.a. på effekter för personalen. Ett likalydande motionsyrkande (s) behandlades avutskottet i betänkandet SoU 1986/87:30. Utskottet uttalade följande(s. 24). Utskottet anser i likhet med motionärerna att kommunalaprogram för skilda verksamheter inom kan utgöra ett värdefulltstöd för bl.a. utvecklingen av det praktiska arbetet inom kommunerna. Ansvaretför att förverkliga socialtjänstlagens intentioner åvilar emellertid resp.kommun. Utskottet anser inte att det finns skäl för något initiativ frånriksdagens sida när det gäller kommunernas allmänna planering avsocialtjänsten. Med hänvisning till det anförda avstyrktes motionen.Riksdagen följde utskottet. Utskottet vidhåller sin uppfattning att lokala programinom kan utgöra ett värdefullt stöd för bl.a. utvecklingen avdet praktiska arbetet inom kommunerna. Programmen utgör värdefulla instrumentnär det gäller att formulera målen för det kommunala sociala arbetet inom olikaområden och vid uppföljningen av arbetet. Utskottet vidhåller även sin tidigareuppfattning, att ansvaret för att det sociala arbetet sker i enlighet medsocialtjänstlagens intentioner ligger på kommunerna. Enligt utskottets meningfinns inte anledning för att ta något initiativ med anledning avmotion So218 (s) yrkande 1, varför utskottet avstyrker motionsyrkandet. I motion 1988/89:So218 av m.fl. (s)hemställs om ett tillkännagivande om behovet ay utvecklingsarbete (yrkande 3).Motionärerna framhåller, att det sociala arbetet fortfarande till störstadelen är inriktat på myndighetsutövning, vilket inte är förenligt med socialtjänstlagen.Ett ständigt pågående utvecklingsarbete med kontinuerlig utvärdering varistor vikt bör fåstas vid klienternas synpunkter är viktigt, menarmotionärerna. Bakgrund 1989/90:SoU5 Ipropositionen (prop. 1979180:1) om anförs att det är viktigt attbeakta den enskildes ansvar för såväl sin egen som medmänniskornas socialasituation. skall således inte inriktas på att ta över dettaansvar, utan på att frigöra och utveckla den enskildes egna resurser. Samtidigtstår det klart att den enskildes faktiska möjligheter kan vara mycketbegränsade, uttalas det i propositionen (s. 522). Delegationenför social forskning, DSF, har finansierat en rad projekt om bl.a.socialbyråarbetets organisation, personal- och utbildningsfrågor samt metoderi socialt arbete. Relationen socialarbetare klient är ett prioriteratforskningsområde. De etiska frågorna i socialt arbete uppmärksammas särskilt.Likaså prioriteras forskning om och samhällsplaneringen. Ettviktigt forskningsområde gäller det sociala arbetets innehåll samt värdering avolika sociala insatser och metoder med hänsyn till kvalitet och resultat,speciellt ur ett klientperspektiv. Socialutskottethar vid flera tillSllen tidigare (SoU 1984/85:8, s. 12 och SoU 1985/86:17, s.23) uttalat att en viktig utgångspunkt lör socialtjänstlagen är attsocialtjänstens insatser i individuella ärenden skall präglas av självbestämmandeoch frivillighet. skall så långt det är möjligt samverka med denenskilde i ett biståndsärende, så att denne har ett verkligt inflytande påutredningsarbetet och ger sitt samtycke till föreslagna kontakter och åtgärder.Om den enskilde avvisar den erbjudna hjälpen, kan socialnämnden oftast intevidta någon åtgärd. Även utredningsåtgärder kräver i princip samtycke (undantaggäller fall där det inte kan uteslutas att den enskilde är i behov av vårdoberoende av samtycke). Ibetänkandet SoU 1984185:8 behandlade utskottet en motion (s) om bl.a.socialtjänstlagens grundsatser och om arbetsmetoderna inom socialtjänsten.Utskottet uttalade bl.a. följande (s. 13 f.) Utskottetvill för sin del understryka att frånvaron av tvångmöjlighe-ter ochinriktningen mot frivillighet inte innebär att får bli passiv iarbetet med missbrukare. Tvärtom krävs aktiva insatser av i formav uppsökande verksamhet, kontakt med anhöriga, förnyade kontakter med dem somtidigare har avvisat erbjudanden om behandling och ett målmedvetetmotivationsarbete. Det kan dock vara svårt att dra någon helt klar gräns mellanfortsatta försök att få en klient att acceptera behövlig vård och påtryckningarmed samma syfte. Utskottetbetonade vidare det stora behovet av fortsatt utvecklingsarbe te och erfarenhetsutbyte inom . Det är viktigt att social tjänsten verkligen utnyttjar alla de möjligheter till individuellt anpas sad behandling som socialtjänstlagen ger och beslutsamt fullföljer ärenden om missbruksproblem, uttalade utskottet (s. 14). Motionen avstyrktes och följde utskottet. Utskottetsbedömning 1989/90:SoU5 Utskottet delar motionärens uppfattning, att ett kontinuerligtutvecklingsarbete är av stor vikt för att uppnå goda resultat i det socialaarbetet i kommunerna. DSF prioriterar också forskning påområdet. Ansvaret för att förverkliga socialtjänstlagens intentioner åvilaremellertid resp. kommun. Någon anledning för att ta något initiativ medanledning av motionen finns inte. Utskottet avstyrker därför motion 5o218 (s)yrkande 3. I motion 1988l89:So218 av m.fl. (s)hemställs om ett tillkännagivande beträffande en förstärkning avsocialnämndernas roll vid medverkan i samhällsplaneringen (yrkande 2).Socialtjänsten har enligt motionärerna inte blivit det genombrott förförebyggande arbete och medverkan i samhällsplaneringen sommånga räknade med. Lagen utgår från ett helhetsperspektiv som riskerar att gåförlorat, om inte tillåts medverka i samhällsplaneringen.Socialnämndernas roll behöver enligt motionärerna stärkas när det gäller derasmedverkan i den kommunala samhällsplaneringen. 1 5 § socialtjänstlagen anges att skallmedverka i sam hällsplaneringen och i samarbete med andra samhällsorgan, organisa tioner, föreningar och enskilda främja goda miljöer i kommunen. I 7 § anges att socialnämndens medverkan skall bygga på nämndens sociala erfarenheter och särskilt syfta till att påverka utformningen av nya och äldre bostadsområden i kommunen. Nämnden skall också verka för att offentliga lokaler och allmänna kommunikationer blir tillgängliga för aUa.