bet · GD01SoU14 · 1989-12-31 00:00:00 — 1 samma motion (fp) föreslås att som sin meningger regeringen lill känna att framlida propositioner om statsbidrag till kommuner och landsting inte annat än vid huvudmannaskapsföränd ringar eller i andra exceptionella situationer bör konstrueras som anhållanden om att bemyndigar regeringen att godkänna i förväg träffade överenskommelser med kommunförbunden (yrkande 3). Motionärerna anser att den normala modellen i dessa sammanhang bör vara att regeringen, utan att i förväg ha låst sig genom överens- 10 kommelsermed kommunförbunden, underställer ett förslag 1989/90:SoU14 Så sker i fråga om andra statsbidrag, t.ex. statensstöd till barnomsorgen. Utskottet utgår från att motionsyrkandet endast avseröverenskommelser med kommunförbunden på det sociala området. Enligt vad utskottet erfar föregås förhandlingar mellanstaten och huvudmännen om statsbidrag på det kommunala området alltid av enprövning i av förhandlingsalternalivet mot alternativet attregeringen efter överläggningar med huvudmännen lägger förslag tillriksdagen om riktlinjer för statsbidraget. När det gäller ersättningssystemet för sjukvården, dets.k. Dagmarsystemet, bör noteras att regeringen i lag har bemyndigats attträffa överenskommelser med sjukvårdshuvudmännen (2 kap. 2 § lagen (1962:381)om allmän försäkring, LAF). bereds därför endast tillfålle att tadel av den träffade överenskommelsen. Regeringen är fri att välja mellan de ovan nämnda alternativenoch väljer naturligen det som förefaller lämpligast i den aktuella situationen.I det fall då en överenskommelse uppnås torde detta innebära att kommunerna istörre utsträckning engageras i att fullfölja intentionerna bakomstatsbidragen. Formerna för ställningstaganden när det gällerstatsbidrag till kommuner och landsting på det sociala området kan dock behövaövervägas i lämpligt sammanhang. Något uttalande härom anser utskottet dockinte motiverat. Motion So 10 (fp) avstyrks därför även i här aktuell del(yrkande 3). Förstärkta resurser till de s.k. § 12-hemmen I motion 1989/90:So6 av m.fl. (c) begärsett tillkännagivande lill regeringen om vad som i motionen anförts omförstärkta resurser till de s.k. § 12-hemmen (yrkande 7). Motionen har väckts med anledning av proposition1989/90:28 om vård i vissa fall av barn och ungdomar, LVU. Enligt motionärerna visar erfarenheten att det behövs envårdform motsvarande de tidigare ungdomsvårdsskolorna, där det finns resurseroch kompetens att under begränsad lid ta hand om ungdomar med särskilt svåraproblem. De s.k. § 12-hemmen måste därför återskapas lill att bli denvårdresurs de tidigare varit. Anslagen måste höjas så att resurserna förstärksoch vårdmetoderna utvecklas. Antalet vårdplatser behöver bli fler. I proposition 1989/90:28 om LVU uppges att den s.k. §12-hemsvår- dens andel av institutionsvården har minskat från lill (s. 47). Platsantalet på § 12-hemmen uppgår lör närva rande till drygt 500. Enligt uppgift från avvisades drygt 500 ansökningar om intagning av ungdomar i sådana hem . Det rörde sig om ca 100150 ungdomar. Som skäl för awis ningarna angavs att del förelåg brist på platser och/eller personal, att ungdomarna inte tillhörde upptagningsområdet saml, i vissa fall, att de . Ett fyrtiotal ungdomar skrevs ut till annan 1989/90:SoU14 vård,eftersom institutionerna inte ansåg sig klara av att ta hand om dem inominstitutionsvårdens ram (s. 48 f.). Även i den nu aktuella propositionen (s. 17) pekas på denminskning av antalet platser på § 12-hemmen som skett under perioden 19831987.Där uppges också att en ytterligare minskning väntas ske . I ca 140 slutna platser på § 12-hem. Detta är inte tillräckligt, anförsocialministern, utan hemmen tvingas ofta avvisa sökanden på grund avplatsbrist. Enligt socialministern talar vidare mycket för att vårdutbudet inteär tillräckligt varierat för att kunna möta de ibland mycket speciellavårdbehov vissa ungdomar har. Det är enligt socialministerns uppfattningangeläget att en betydligt mer differentierad vårdstruktur utvecklas. Medutgångspunkt i dessa synpunkter har överenskommelsen mellan staten ochkommunförbunden träffats. Statsbidraget till slutna platser på § 12-hemmenföreslås höjt från 250 000 lill . per plats (s. 18). För atttillgodose behovet av kvalificerade insatser för de mest utsatta ungdomarna börenligt propositionen en länsövergripande planering av resurserna ske. Enligtöverenskommelsen kan upptagningsområdena behöva vidgas för att ge etttillräckligt underlag för speciella insatser för de mest utsatta ungdomarna(s. 21). Vidare föreslås ett särskilt bidrag om 30 milj.kr. tillutveckling av missbrukarvården. Socialministern anser att det är ytterstangeläget att utvecklingen av institutionsvården fortsätter (prop. s. 19).Bidraget skall bl.a. kunna ges när en ny enhet lör vård enligt § 12 LVUetableras. Utskottet har tidigare uttalat att de uppgifter somredovisats om resursbrist vid § 12-hemmen och om otillräcklig eftervård äralarmerande och ger anledning till överväganden på skilda fålt som rör hemmen(1988/89;SoUl s. 21). De överväganden som krävdes gällde enligt utskottet,förutom statsbidragets utformning, bl.a. § 12-hemmens upptagningsområden,kontinuitet i vård och eftervård, personalutbildning m.fl. frågor. Det bordeenligt utskottet övervägas om inte större upptagningsområden änlandstingsområdet kunde skapas genom samverkansavtal omfattande två ellerflera län. Utskottet delar motionärernas uppfattning att resursernatill § 12-hemmen måste förstärkas och antalet vårdplatser öka. Det nuföreslagna statsbidragssystemet, som har ett uttalat syfte att skapa bättreförutsättningar för mer kvalificerade insatser för de mest belastade ungdomarna,tillgodoser enligt utskottets mening dessa krav. Utskottet avstyrker därför motion Soö (c) yrkande 7 ochtillstyrker den i propositionen föreslagna medelsanvisningen för Bidrag tillmissbrukarvård m.m. om 40 milj.kr. Ettåtgärdsprogram för narkomanvården l989/90:SoUl4 I motion l988/89:So268 begär (vpk) attregeringen lägger fram ett åtgärdsprogram lör narkomanvården i enlighetmed motionens förslag. Enligt motionären ger den aktuella bilden avnarkomanvården intrycket att behandlingsresurserna är som sämst för de mestutslagna och mest vårdkrävande patienterna. uppskattningsvis 400 HlV-smittade missbrukare som saknar ett lungerandebehandlingsalternativ. Regeringen, som har ett övergripande ansvar, bordeenligt motionären ta initiativ till konkreta åtgärder, såsom särskildautbildningsinsatser lör narkomanvårdspersonal, utveckling av alternativavårdformer och översyn av statsbidragssystemet. I den nu aktuella propositionen konstateras att vård- ochbehandlingsinsatserna för de svårast utslagna missbrukarna visat sigotillräckliga. I vissa delar av landet finns en uppenbar platsbrist för bådealkohol- och narkotikamissbrukare med behov av vård enligt 23 § LVM, heter deli propositionen. Därför föreslås en omläggning av statsbidraget lill missbrukarvårdensom syftar till alt skapa bättre förutsättningar för att kvalificerade insatserskall kunna erbjudas de mest utsatta missbrukarna. Platsbidraget till platser i hem för vård eller boendeenligt 23 § LVM, dvs. hem för missbrukare som behöver stå under särskilt noggranntillsyn, föreslås utgå med . per sluten plats och med . Det nuvarande platsbidraget utgick med . per plats.Vidare har de båda kommunlörbunden kommit överens om att tillsammans medsocialstyrelsen genomföra en länsövergripande planering för att tillgodoseutvecklingen av den mer specialiserade institutionsvården. I ett första skedeskall göras en rikstäckande inventering av behov och möjliga lösningar medbelysning av ekonomiska konsekvenser. Denna inventering förutsätts vara genomfördden (prop. 4.1, s. 4). Som ovan nämnts föreslås också ett särskiltutvecklingsbidrag om högst 30 milj.kr. Utvecklingsbidraget skall kunnages bl.a. när huvudmannen etablerar en ny enhet för vård enligt 23 § LVM. Bidragetutgår också för andra särskilda åtgärder som syftar lill att förbättramissbrukarvården m.m. En översyn av statsbidragssystemet med syfte att förbättravården för de mest vårdkrävande och utslagna missbrukarna, såsom motionären efterlyst,har genomförts. Utskottet utgår från att det föreslagna statsbidragssystemetkommer att ha en positiv inverkan på utbyggnaden av den slutnamissbrukarvården och på utvecklingen av vårdformerna. Motion So2ö8 (vpk)påkallar därför ingen åtgärd av utan avstyrks. Tvångsmässigtkvarhållande vid avgiftning enligt i989/90:SoUl4 1 motion l988l89:So3ll av () begärs förslagtill sådana regler att tvångsmässigt kvarhållande för avgiftning enligt LVMskall kunna ske vid sjukhus i enlighet med vad som anförts i motionen. Motionären anser att det föreligger ett betydande problembeträffande många HIV-positiva, med gravt drogmissbruk som skäl förLVM-ingripande, under den avgiftningsfas som enligt lagen skall inledaingripandet. I motionen anförs bl.a. följande. Regelmässigt är det sjukvårdshuvudmannen som ansvarar föravgift-ningen. Den möjlighet att tillämpa tvång som LVM medger föreligger inteenligt hälso- och sjukvårdslagen. Detta medför som flera uppmärksammadeexempel från bl.a. visar alt den intagne inte sällan avviker underavgiftningsfasen och att den avsedda och beslutade LVM-vården därmed inte kankomma lill stånd. För att komma tillrätta med detta allvarliga förhållande bordegenom t.ex. en komplettering av hälso- och sjukvårdslagen möjliggöras etttvångsmässigt kvarhållande vid avgiftning enligt LVM. Enligt 24 § första stycket LVM skall vården inledas påsjukhus om det anses lämpligt med hänsyn till den planerade vården i övrigt ochom förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda. på sjukhusgäller hälso- och sjukvårdslagen (1982:763), HSL, samt i förekommande falllagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall, (1966.293, omtryckt 1982:782), LSPV. Respekten för patientens självbestämmande och integritetär en viktig utgångspunkt för hälso- och sjukvårdslagen. Ingen får mol sinvilja hållas kvar på ett sjukhus eller utsättas för någon behandling ellernågot ingrepp. I vissa fall kan en behandlingsålgärd få vidtas med åberopandeav nödrätten eller s.k. presumerat samtycke. Patienter som vårdas enligt LSPVkan underkastas tvång med stöd av 13 § LSPV. Enligt 24 § tredje stycket LVM har överläkaren vid densjukvårdsenhet där missbrukaren vårdas enligt den lagen en skyldighet attmeddela socialnämnden eller det aktuella LVM-hemmet, om en missbrukare villlämna eller redan har lämnat sjukhuset. Överläkaren har enligt samma lagrumgivits en kvarhållningsrätt, dvs. rätt all besluta att missbrukaren skall hindrasatt lämna sjukhuset som behövs lör att säkerställa altmissbrukaren kan föras över till ett LVM-hem. Som motiv till alt införa denna kvarhållningsrätt anfördesi proposi tion 1987/88:147 att alltför få patienter fick inledande sjukhusvård enligt LVM eftersom missbrukarna ofta avvek i samband med sjukhus vården (prop. s. 82). I propositionen diskuterades de regler som gäller i fråga om tvång inom sjukvården (se ovan). Departementschefen ansåg att principen om frivillighet inom hälso- och sjukvården var av 14 såfundamental betydelse att avsteg därifrån måste grundas på mycket 1989/90:SoU14 starka skäl. Önskemålet att förhindra alt en missbrukare avvikerfrån beslutad LVM-vård var inte tillräckligt lör att frångå den principen. Enligt departementschefen (s. 84) fanns det skäl alt troalt den föreslagna kvarhållningsrätten kommer att medföra att flertalet av demissbrukare som blir föremål för vård med stöd av LVM kan ges inledandesjukhusvård om de behöver det. Vissa klienter, framför allt vissanarkotikamissbrukare, kommer förmodligen att motsätta sig varje form av vård.För att dessa skall kunna få medicinsk omvårdnad måste det på LVM-hemmen finnaserforderliga somatiska och psykiatriska resurser, hette det i propositionen.Där det framstår som ofrånkomligt att bygga upp resurser för hälso- ochsjukvård inom LVM-hemmen borde de enligt propositionen komma lill stånd genomsjukvårdshuvudmannens försorg. De närmare formerna för hur detta skall skefick avgöras från fall till fall genom samarbelsavtal mellan de berördahuvudmännen. I en motion (c) som väckts med anledning avLVM-propositionen ifrågasattes om överläkarens kvarhållningsrätt var tillräckligför att hindra avvikelser från sjukhusvård enligt LVM. Motionärerna ansåg altytterligare insatser borde övervägas för all "klara ut den grundläggandefrihet som finns i HSL och den ofrihet som finns i LVM". avstyrkte den då aktuella motionen ochanförde (SoU 1987/88:25 s. 19). Enligt utskottets mening är del en rimlig och lämpligavvägning som gjorts i propositionen mellan principen om frivillighet inomhälso-och sjukvården och önskemålet att så många missbrukare som möjligt skallkunna beredas erforderlig sjukvård. Kvarhållningsrätten kan enligt utskottetsmening leda till ökade möjligheter att vårda missbrukare på sjukhus. Som anförsi propositionen kan det emellertid i vissa fall vara nödvändigt att bygga uppresurser för hälso- och sjukvård inom LVM-hemmen. Också den sjukvården måsteemellertid bygga på frivil-lighet. Enligt utskottets mening finns det skäl för bl.a. med hänsyn lill HIV-epidemin bland narkotikamissbrukarna all noga följahur hälso- och sjukvårdsbehovet inom missbrukarvården kan komma all förändras.Utskottet förutsätter att så sker ulan något initiativ från . Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att denkvarhållningsrätt som gäller enligt 24 § tredje stycket LVM innebär en lämpligavvägning mellan principen om frivillighet enligt hälso- och sjukvårdslagenoch önskemålet att bereda dessa missbrukare erforderlig sjukvård utan all deavviker. För de missbrukare som motsätter sig varje form av sjukhusvård måsteresurser för hälso- och sjukvård byggas upp inom LVM-hemmen. Enligt utskottetsmening finns det inte skäl att frångå den grundläggande principen omfrivillighet inom hälso- och sjukvården för att tillgodose motionärens krav omtvångsmässigt kvarhållande Motion So311 (m) avstyrks därför. Beslut omomedelbart omhändertagande enligt LVM l989/90:SoUl4 I akuta situationer får socialnämnden ellerpolismyndigheten besluta om omhändertagande av en missbrukare (13§). För att någon skall kunna omhändertas , måste det bedömas somsannolikt att han kan beredas vård med stöd av LVM. Dessutom måste det vara såatt rättens beslut inte kan avvaktas på den grund alt missbrukaren kan få sitthälsotillstånd allvarligt försämrat eller att han till följd av sitt tillståndkan befaras komma att skada sig själv eller någon närstående. Beslut attomhänderta någon med stöd av 13 § LVM skall underställas länsrättenför prövning (15 §). Det är i första hand socialnämnden som sådan som skallfatta beslut om omhändertagande. Ofta är det emellertid mycketbråttom. Nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden harförordnat kan därför besluta om omhändertagande. Beslutet skall dåanmälas vid nämndens nästa sammanträde (13 § andra stycket). Det är i dessafall beslut i brådskande situationer inte fråga om en delegation avnämndens beslutanderätt utan om en kompletterande beslutanderätt som lagts påordföranden eller ledamot. Enligt lokalorganslagen (1979:408), ändrad1979:1167, har kommunfullmäktige möjlighet att för en del av,kommunentillsätta ett lokalt organ att handha förvaltning och verkställighet för flerakommunala nämnder, bl.a. socialnämnden. De lokala organen kallas oftakommun-delsnämnder och är nämnder i kommunalrättslig mening. I vissa kommunerhar socialnämndens rätt att företa ett omhändertagande överförtstill kommundelsnämnder. Även ordförande och därtill förordnad ledamot ikommundelsnämnd kan fatta beslut om omhändertagande enligt LVM. Ilokalorganslagens förarbeten betonades att en definitiv reglering måsteföregås av en utvärdering av den försöksverksamhet som kunde komma att bedrivasmed stöd av lagen (prop. 1979/80:54, KU 27). I motion 1988/89:So296 av och (båda s) begärs en lagändring som begränsar socialnämnds rätt lilldelegering till kommundelsnämnd i ärende om omhändertagande. Motionärernafinner det otillfredsställande att en så allvarlig fråga, som att påadministrativ väg beröva någon friheten, genom att delegeras tillkommundelsnämnder överlämnas till en mångfald av förtroendevalda.Rättssäkerheten och människors rätt till lika behandling äventyras på dettasätt genom att olika prjuds kan komma att utformas i olika kommundelar i sammakommun. Motionärerna anser att beslut om omhändertagande inte börkunna fattas av kommundelsnämnder utan att de måste handläggas centralt av ensocialnämnd eller annat motsvarande organ i kommunen. Tidigareriksdagsbehandling l989/90:SoU14 1 proposition 1980/87:91 om aktivt folkstyre i kommuneroch lands ting lades fram förslag som syftade till att vidga möjligheterna att decentralisera nämndarbelet i kommunerna. Bl.a. föreslogs en ny permanent lokalnämndslag, som skulle ersätta lokalorganslagen. Enligt det nya lagförslaget skulle kommunerna få ännu större möjligheter än tidigare att fritt organisera sin centrala och lokala nämndverksamhet genom att kravet på ett bibehållande av en central fackområde togs bort. Där föreslogs också en ny möjlighet att inrätta s.k. särskilda organ under en lokal nämnd, med samma befogenheter som en nämnd. 1 yttrande till över propositionen(SoU 1987/88;2y) tog socialutskottet särskilt upp frågan hur de lör enskildamänniskor så betydelsefulla individärendena kan komma att handläggas i enstarkt decentraliserad organisation. Beslut om vissa åtgärderoberoende av samtycke, bl.a. beslut om frihetsberövande åtgärder som går iomedelbar verkställighet, hör lill några av de svåraste och för den enskildemest ingripande beslut som anförtrotts annan myndighet än domstol, ansågsocialutskottet och fortsatte. Starka rättssäkerhetsskäl talar för att beslut av häraktuell art kringgärdas med vissa regler som garanterar kompetens, opartiskhetoch skydd för den enskildes integritet. Det inger mot denna bakgrund betänkligheteratt överlämna åt varje kommun att uppdra åt lokala organ som i principkan ha hur begränsat verksamhetsområde som helst att besluta ifrågor av detta slag. Lagförslaget synes t.o.m. öppna möjlighet att överlämnasådana beslutsfunktioner åt särskilda organ under de lokala nämnderna och tillde särskilda organens ordförande eller annan ledamot. Det kan inte bortses frånrisken att ett sådant arrangemang kan leda till mycket olikformig praxis iolika delar av en kommun, vilket inte kan accepteras i ärenden av denna art.Det är också tveksamt om man på denna beslutsnivå alltid kan garantera densociala kompetens och erfarenhet som behövs för att bedöma t.ex. frågor omtvångsomhändertagande av barn. Det har i olika sammanhang pekats på möjligheten tillöverprövning av beslut efter överklagande m.m., vilken i vjss mån kan elimineraolägenheterna av att olika praxis kan uppstå lokalt. När det gällersocialtjänsten finns emellertid skäl att framhålla att de enskilda människorsom det här gäller just genom sin utsatta sociala situation inte alltid är istånd att bevaka och genomdriva sina rättigheter effektivt i ett byråkratisktsystem. Möjligheten att överklaga framstår ibland som otillräcklig för dem sombäst behöver hjälp. Det kan också erinras om att vissaunderlåtenheter att ingripa, t.ex. underlåtenhet att omhänderta ett barn somlöper risk att skadas, aldrig kommer under prövning av en besvärsmyndighet.Möjligheten att överklaga kan därför inte ersätta regler som skall säkerställakvaliteten hos det grundläggande beslutet. Från principiella synpunkter kan vidare ifrågasättas omdet inte bör bestämmas i lag på vilken nivå beslut av denna art bör fattas. Detär otillfredsställande att kompetensen att besluta om frihetsberövande åtgärderskall kunna skifta starkt från kommun till kommun och t.o.m.,mellan olikakommundelar. Slutligen bör när det gäller de individuella ärendenaerinras om angelägenheten av att tillgodose sekretesskraven och skydda denenskildes integritet. 2 1989/90. Konstitutionsutskottetavstyrkte förslaget till lokalnämndslag och föror- 1989/90:SoU14 dadeistället att del pågående frikommunförsöket skulle förlängas t.o.m. (KU1987/88:23). ansåg vidare bl.a. att det var en viktiguppgift i beredningsarbetet med en ny kommunallag att beakta erfarenheterna avden nuvarande lokalorganslagen och av utvärderingen av frikommunförsöket.Riksdagen följde . Den nuvarande lokalorganslagen gällersåledes tills vidare. I direktiven (1988:50) lill kommunallagskommittén (C1988:03) hänvisas till de uttalanden gjort om inriktningen av detfortsatta kommunallagsarbetet. Såsom utskottet tidigare påpekat hör beslut omfrihetsberövande åtgärder som går i omedelbar verkställighet till några av deför den enskilde mest ingripande beslut som anförtrotts annan myndighet ändomstol. I allt fler kommuner bildas nu kommundelsnämnder. Utskottet delar motionärernasuppfattning att det finns en risk för olikformig praxis i skilda delar av enkommun när beslutanderätten i dessa ärenden förs ner till kommundelsnämnd.Lokalorganslagen är emellertid en provisorisk lagstiftning i avvaktan på en nykommunallag. Utskottet utgår från att erfarenheterna av lokala organs beslut omomedelbara omhändertaganden beaktas i det pågående kommunallagsarbetet ochavstyrker motion 5o29ö (s) med hänvisning härtill. Rätten att besluta om läkarundersökning enligt 10 § LVM Länsrätten beslutar om vård enligt LVM efter ansökan frånlänsstyrelsen. utreder om det finns skäl att göra framställningom vård enligt LVM. I normalfallet skall anlita socialnämndenför själva utredningsarbetet. har emellertid ansvaret för attutredningen blir fullständig. Den kan låta komplettera utredningen och kanockså välja att träffa missbrukaren under utredningen. När utredningen harinletts skall , om det inte är uppenbart obehövligt, besluta omläkarundersökning av missbrukaren och utse läkare (10 § LVM). Med uppenbartobehövligt avses t.ex. det förhållandet att ett aktuellt läkarintyg redan finnsi ärendet (prop. 1987/88:147 s. Också i de fall på etttidigt stadium bedömer att ansökan om LVM-vård inte skall göras, kan läkarundersökningenligt LVM anses uppenbart obehövlig (Allmänna råd från ,1989:3, s. 25). 1 motion 1988l89:So277 begär () alt LVMändras så att socialnämndenfår rätt att besluta om läkarundersökning. påpekaratt mål och ärenden enligt LVM skall handläggas skyndsamt . (37 § LVM). Handläggningen skulle kunna påskyndas genom all socialnämndenfick rätt att besluta om läkarundersökning. Motionären 1989/90:SoU14 anservidare att arbete med individärenden bör minime-ras, så att densociala funktionen får möjlighet att fullgöra sina åligganden vad gällertillsyn och utveckling av . Enligt utskottets mening är det huvudsakligen en praktiskfråga om rätten att besluta om läkarundersökning skall åvila länsstyrelseneller socialnämnden. Då gällande bestämmelser endast varit i kraft sedan den 1januari 1989 anser utskottet inte att det nu finns något skäl att ändra LVM påsätt som motionären begärt. Motion 5o277 (s) avstyrks därför. Anmälningsskyldigheten enligt 6 § LVM Myndigheter, som i sin verksamhet regelbundet kommer ikontakt med missbrukare, har skyldighet alt anmäla till , om defår kännedom om att någon kan antas vara i behov av LVM-vård för sitt missbruk(é § första stycket LVM). Av kravet på regelbunden kontakt med missbrukarenföljer att exempelvis familjerådgivningsbyråerna, skolan och verksamheten vidfritidsgårdarna inte berörs av denna skyldighet (prop. 1981/82:8 s. 128). För myndigheter inom hälso- och sjukvården gäller en merbegränsad anmälningsskyldighet. I 6 § andra stycket LVM stadgas att läkare haranmälningsskyldighet till om han i sin verksamhet kommer ikontakt med någon som kan antas vara i behov av L\'-vård och läkaren bedömeratt denne inte kan beredas tillfredsställande vård eller behandling inom hälso-och sjukvården. Annan personal än läkare får inte göra anmälan. Även löralkoholpolikliniker och vårdcentraler lör narkotikamissbrukare vare sigdessa är landstings-eller primärkommunala gäller samma regler, dvs. läkarenmen inte annan personal skall göra anmälan.