bet · GD01LU6 · 1989-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet sex motioner omarrendatorers rätt att friköpa historiska arrenden. I en av motionerna (fpi)las också upp frågor om arrendatorers vårdnadsplikt och rätt till förlängningav arrendeavtal. Vidare behandlar utskottet en annan motion (m) vari begärs enallmän översyn av den svenska arrendelagstiftningen. Företrädare för domänverket, kammarkollegiet.Lantbrukarnas riksförbund, jordbruksarrendatorers förbund, . Samrådsgruppen för arrendatorföreningarna på och omkringsmåländska höglandet samt angränsande landskap, ochFideikommissariernas intresseorganisation har inför utskottet anfört synpunkterpå frågan om friköp av historiska arrenden. Till utskottet har inkommit skrivelser frånglesbygdsdelegationen, den ovan nämnda samrådsgruppen. Motionerna 1987/88:L505 yrkandena 1-3 och 1988/89:L504 harremissbehandlats. En sammanställning av remissvaren har intagits som bilagalill betänkandet. Utskottet förordar att som sin mening gerregeringen lill känna vad utskottet anfört dels om skydd förjordbruksarrendators investeringar, dels om införande av en friköpsrält vidhistoriska arrenden. Motionsyrkandena rörande övriga behandlade frågoravstyrks av utskottet. Beträöande utskottets ställningstagande i fråga omfriköpsrätten har dels en reservation avgivits av ledamöterna från m och fpsamt av en c-ledamot, dels en motivreservation avgivits av mp-ledamoien. Vidarehar en reservation avgivits av ledamöterna från fp rörande ändringar iarrendelagstiftningen. 1 1989/90. 1989/90 LU6 Motioner 1989/90:LU6 1987/88:L501 av m.fl. (s) vari yrkasalt hos regeringen begär förslag om lag om friköpsrält vid historisktarrende i enlighet med vad som anförs i motionen. 1987/88:L502 av (vpk) vari yrkas altriksdagen hos regeringen begär förslag till lag om friköpsrält för s.k.historiska arrenden. 1987/88:L504 av och (båda c) vari yrkas att hos regeringen begär att lagförslagframläggs som ger rätt till friköp för jordbruksarrendalorer vid historisktarrende. 1987/88:L505 av och Karl-GöranBiörsmark (båda fp) vari yrkas 1. alt riksdagenhos regeringen begär förslag lill sådan ändring i 9 kap. 15 § jordabalken attarrendators vårdnadsplikt preciseras, 2. att riksdagenhos regeringen begär förslag till sådan ändring i 9 kap. 8 § jordabalken altarrendators möjlighet till förlängning av arrendeavtal begränsas, 3. att riksdagenhos regeringen begär förslag till sådan ändring i 9 kap. 8 § jordabalken alljordägares självinlräde utvidgas, 4. att riksdagenhos regeringen begär förslag till lag om arrendators friköpsrält lillhistoriska arrenden. 1988/89:L501 av () vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär alt lagförslag framläggs som ger rätt tillfriköp för jordbruksarrendalorer vid historiskt arrende. 1988/89:L503 av m.fl. (vpk) vari yrkas attriksdagen hos regeringen begär att förslag till lag om friköp för s.k.historiska arrenden skall framläggas. 1988/89:L504 av och (bådam) vari yrkas alt begär att regeringen tillsätter en utredning meduppgift att föreslå ändringar i arrendelagstiftningen syftande lill en bättrefungerande arrendemarknad. Friköp vid historiska arrenden Allmän bakgrund Arrende föreligger när någon upplåter jord lill nyttjandemot ersättning. Upplåtelse kan ske i form av jordbruksarrende, bostadsarrende,anläggningsarrende eller lägenhetsarrende. Regler om dessa arrendeformer finnsi 7 11 kap. jordabalken (JB). Jordbruksarrende är enligt JB antingen gårdsarrende ellersidoarrende. Gårdsarrende föreligger när arrendet omfattar bostad förarrenda-lorn. Övriga jordbruksarrenden är sidoarrenden. Före JB:sikraftträdande hade jordbruksarrenda- 1989/90:LU6 torerförköpsrätt i vissa fall enligt en lag om arrendators förköpsrätt.Bestämmelserna, som var tvingande, hade till syfte att ge arrendatorn en tryggbesittning och alt motverka alltför talrika försäljningar avarrendefasligheter. Förköpsrätt förelåg i huvudsak endast vid de s.k. socialaarrendena, dvs. sådana som omfattade högst 50 ha odlad jord och tillhörde vissaägarkategorier. Förköpsrälten avskaöades vid införandet av JB. Genom lag (1985:658) om arrendatorers rätt att förvärvaarrendestället återinfördes regler om förköpsrätt. Bakom reformen låg eltönskemål om att ytterligare trygga arrendatorerna mot risken att på sikttvingas lämna sitt hem och sitt arbete. Till detta sociala skäl kom eltjordbrukspolitiskl; förköpsrätten antogs kunna öka arrendalorernas intresse avall göra långsiktiga insatser på arrendestället. Enligt lagen har en arrendator rätt att förvärvaarrendestället, om avtalet gäller ett jordbruksarrende som omfattar bostadeller ett bostadsarrende. Om arrendatorn har intresse av att utöva sinförvärvsrätt, får han anmäla delta lill inskrivningsmyndigheten för anteckningi faslighetsboken. Har intresseanmälan antecknats i fastighelsboken skallinskrivningsmyndigheten underrätta jordägaren och arrendatorn därom. Sedananteckning har skett gäller en intresseanmälan fram lill den inskrivningsdagsom inträöar närmast från den inskrivningsdag då anteckningengjordes. Om en arrendator avlider under tid då hans intresseanmälan gällerskall anmälningen gälla för hans dödsbo. Ett arrendeställe, förvilket en intresseanmälan gäller, får inte överlåtas helt eller delvis genomköp eller byte utan alt den arrendator som har gjort intresseanmälan eller hansdödsbo har erbjudils all förvärva arrendestället. Ett sådant erbjudande kallashembud. 1 vissa särskilt angivna fall får överlåtelse ske utan hembud. Hembud sker hos arrendenämnden genom skriftlig anmälan avjordägaren. Jordägaren skall därvid ge in ett av honom undertecknat skriftligtförslag till köpeavtal som skall innehålla uppgift om köpeskillingen för denhembjudna egendomen och övriga villkor för förvärvet. Hembudet antas genom altarrendatorn från den dag då hembudet skedde skriftligenanmäler till arrendenämnden att han har beslutat att förvärva den hembjudnaegendomen på de villkor som anges i jordägarens förslag lill köpeavtal. Omhembudet har anlagils, skall det anses som om jordägaren och arrendatorn harslutit ett avtal om köp av den hembjudna egendomen på de villkor som anges iförslaget till köpeavtal. Några regler som ger arrendatorer en rätt alt friköpaarrendestället finns inte numera. hade emellertid vissa arrendatorer en friköpsrält enligt lagen (1925:334) om rätt i vissa fall för nyttjanderätts havare att inlösa under nyttjanderätt upplåtet område. Denna lag, den s.k. ensittarlagen, hade tillkommit för alt skydda egnahem som upp förts på arrenderad mark. Skälet till att ensittarlagen upphävdes var främst alt lagen från allmän synpunkt innebar vissa olägenheter genom att det vid ensiltarförrättningar endast skedde en ofullständig prövning 3 i jord-och planpoliliskl hänseende (se prop. 1967:144 s. 36 och 40). 1 sitt slutbetänkande (SOU 1981:80) Arrenderätt 2, Reglerom investeringar i arrendejordbruket m.m. berörde arrendelagskommitténfri-köpsfrågan och framhöll att med friköp avses ett expropriationsliknan-detvångsförvärv, som sker på arrendatorns initiativ. Elt sådant förvärv måsteenligt kommittén anses innebära ett långtgående ingrepp i jordägarens rätt attdisponera över sin egendom. En friköpsrält rimmade inte heller särskilt välmed de strävanden att undvika tvångsmoment, som kännetecknar den jordpolitiskalagstiftningen. Införandet av en friköpsrält måste därför kunna motiveras medtungt vägande skäl. Vid friköpsfrågans bedömning utgick kommittén från attarrende även bör förekomma som brukningsform. Härav följde attfriköp inte kan få avse alla slag av arrenden. Oavsett vilken ståndpunkt manintog i frågan om vilka arrenden som bör omfattas av en friköpsrält, krävdessåledes regler som drar upp tydliga gränser mellan "friköpsarrenden"och andra arrenden. En sådan konstruktion skapade enligt kommittén sannolikt enrad svårbedömda gränsfall, vilka kan leda lill utdragna tvister. Härtill komsvårigheten att lagstiftningsvägen hindra ett kringgående av reglerna. Ställerman t.ex. upp som villkor för rätt lill friköp att arrendet skall ha haft vissvaraktighet, kan man knappast motverka uppsägningar av en mängd avtal före denavgörande lidsgränsen oavsett om lagstiftningen görs retroaktiv eller inte.Liknande problem uppstår även om andra kvalifikationsgrunder ställts upp. 1diskussionen om friköp hade, fortsatte kommittén, ibland hävdats att enfriköpsrält skulle vara ett eöektivt medel mot s.k. godsindragningar, dvs.återtagande av arrendegårdar för eget brukande, vilket hade förekommit vidvissa gods. Ett sådant återtagande kan emellertid efter lagändring den 1 juli1979 ske endast om det inte bedöms som obilligt mot den sittande arrendatorn.Kommittén ansåg sammanfattningsvis att en friköpsrält är förenad med så stora nackdelar,att dessa på intet sätt vägs upp av den förmån som skulle komma vissaarrendatorer lill del. Kommittén kunde alltså inte förorda alt arrendatornskulle erhålla rätt all friköpa arrendestället. Sedan frågan om införandet av en friköpsrält för innehavareav s.k. historiska arrenden och en rätt lill friköp av tomtmark till hus påofri grund tagits upp i några under den allmänna motionstiden och 1983väckta motioner framhöll lagutskottet i sitt betänkande (LU 1982/83:27) att detvar angelägel alt frågan om en friköpsrält begränsad till innehavare avhistoriska arrenden blev föremål för en förutsättningslös utredning. Om detdärvid visade sig att det skulle innebära avsevärda svårigheter ellerölägenheter, bl.a. från rättssäkerhetssynpunkt, att införa en friköpsrältborde man pröva möjligheten att införa särskilda regler om förköpsräll i frågaom historiska arrenden. Beträffande elt motionsförslag om ett införande av enrätt till friköp av tomtmark lill hus på ofri grund konstaterade utskottet altdetta syftade till ett återinförande av den friköpsrält som ensittarlagenmedgav. Utskottet erinrade om att motivet för ensiltarlagens slopande var attdess sociala betydelse hade minskat som den bristande jord- och planpolitiska prövningen medfört allt större olägenheter. Enligt 1989/90:LU6 utskottetsmening kunde det inte komma i fråga alt införa en friköpsrält när det gällerfritidsfastigheter eller mark som är i allmän ägo. Behovet av en friköpsrälttill tomtmark och frågan om en sådan friköpsrält kan utformas på elt sätt somtillgodoser jordbruks- och planpolitiska krav kunde enligt utskottet lämpligenutredas i samband med frågan om en friköpsrält för innehavare av historisktarrende. Vad utskottet anfört gav som sin mening regeringen tillkänna (rskr. 1982/83:266). Med anledning av ovannämnda skrivelsetillkallades friköpsutredningen (Ju 1984:01) för alt utreda deovannämnda friköpsfrågorna. Utredningen slutförde sitt uppdrag i december 1986genom avlämnande av betänkandet (SOU 1986:52) Friköp vid historiskt arrende. Frågan om friköpsrält till s.k. historiska arrenden harhärefter vid två tillfållen behandlats av . Senast prövades spörsmåletvåren 1987 med anledning av en motion i ämnet. I sitt av godkändabetänkande i ärendet (LU 1986/87:13) avstyrktes motionen under hänvisning lillatt regeringens ställningstagande till friköpsulredning-ens framlagdabetänkande och de synpunkter som framkommit vid remissbehandlingen inte bordeföregripas. lade fram sittbetänkande (SOU 1986:52) Friköp vid historiskt arrende. Utifrån hypotesen alldel finns skäl alt lagstifta om friköp vid historiskt arrende diskuterarutredningen hur en dylik reglering från lagteknisk synpunkt bör vara utformad.1 det sammanhanget erinrar utredningen om att begreppet historiskt arrende intehar någon allmänt vedertagen innebörd. Utredningen har stannat för att man böranse historiskt arrende föreligga om en arrendator eller närslående till honominnehaft arrendestället sedan omkring 1920, dvs. under grovt räknat tvågenerationer. Om de angivna förutsättningarna är uppfyllda i fråga omhuvuddelen av den arrenderade marken skulle arrendatorn vid friköp ha rätt altförvärva hela arrendestället. Med tanke på de gränsdragningsproblem som ensådan regel kan väntas ge upphov till är det dock enligt utredningen nödvändigtatt vid prövningen av friköpsfrågan visst utrymme lämnas för skönsmässigabedömningar. Om särskilda skäl föreligger med hänsyn till jordägaren börfriköp kunna vägras, trots alt förutsättningar för bifall i övrigt föreligger.Vad gäller löseskillingen skulle den, liksom vid expropriation, motsvaramarknadsvärdet. Den ovan skisserade ordningen är emellertid enligtutredningen otillfredsställande, och det av flera skäl. Sålunda låter det siginte göra alt på ett naturligt sätt avgränsa den krets av arrendatorer som börkomma i åtnjutande av friköpsrält. Utredningen anser att lagen oundvikligenskulle få ett drag av godtycklighet. De hänsynstaganden lill jordägaren somberörts ovan förutsätter dessutom ett större mått av skälighetsbedömning änsom brukar anses önskvärt. 1* 1989/90. enligt utredningen inte alt bortse från att förfarandet blir ganska 1989/90:LU6 krångligtoch kostsamt i de fall då parterna inte blir överens. Oavsett hur förfarandetgestaltas får man normalt räkna med en arrendeavräk-ning, enlantmäteriförrällning och ett domslolsförfarande. Enligt utredningen är vidareatt beakta alt en lagstiftning om friköp skulle göra det nödvändigt alt på enväsentlig punkt avvika från förutsättningarna för utredningsarbetet. Det tordenämligen förhålla sig så, framhåller utredningen, att rätt många historiskaarrendeställen inte uppfyller den jordpolitiska lagstiftningens krav pårationella brukningsenheler. Alt genomföra en lagstiftning under dessaförutsättningar, dvs. att i praktiken relativt få av de arrendatorer som avseskan utnyttja friköpsrätten, är enligt utredningens mening inte tänkbart. Mot en lag om friköp anför utredningen också skäl av meraallmän räckvidd. Elt sådant är att införandet av en friköpsrält skulle stå istrid med den hittillsvarande inriktningen av lagstiftningsarbetet på arrendeområdetsom syftat till att stärka arrendalorernas ställning inom ramen för dethävdvunna arrendeinstitutet. Del bör enligt utredningen krävas starka skäl föratt frångå den principen. Skälen för att göra avsteg från den har dessutomallmänt sett minskat i styrka sedan förköpsrätten för arrendatorer infördes.Enligt utredningen är vidare att beakta att den grupp som skulle beröras av dentilltänkta friköpsrätten, innehavarna av historiska arrenden, inte kanbetecknas som vare sig särskilt svag eller socialt utsatt. Såvitt gäller fråganhur en friköpsrält skulle inverka på arrendemarknaden anser utredningen, som idet avseendet gör en försiktig bedömning, alt vissa oförmånliga följder intekan undvikas. Utredningen har vidare tagit intryck av den negativa attityd lagstiftning om friköp som företrädare för övriga arrendatorskategorier hargivit uttryck för. Likaså har utredningen, om än i mindre mån, beaktat attjordägarna varit avvisande till all friköpsrält införs. På i huvudsak de skäl som redovisats ovan avstyrkerutredningen att del stiftas lag om friköpsrält för innehavare avhistoriska arrenden. Däremot anser utredningen rimligt all man överväger möjligheternaatt inom arrendeinstitutets ram ytterligare stärka skyddet för denarrendatorsgrupp det gäller. Den fråga som står i förgrunden är enligtutredningens bedömning den om arrendatorns skydd för investeringar iarrendestället. Utredningen föreslår att det vid den beredning av denna frågasom pågår särskilt övervägs att i vart fall ge innehavare av"historiska" arrenden ett förstärkt skydd. Vad gäller frågan om man bör införa en rätt lill friköp avtomtmark till hus på ofri grund, framhåller utredningen, som i det sammanhangetåterger vissa uttalanden i lagutskottets betänkande LU 1982/83:27, att en sådanreglering skulle innebära ett återinförande av ensittarlagen. Några skäl fören dylik reform har utredningen emellertid inte kunnat finna och avstyrkerredan på den grunden alt lagstiftning sker. Utredningen anser vidare att entänkt lagstiftning är olämplig även av det skäletatt den inte skulle kunna förenas med de villkor utskottet i 1989/90:LU6 belänkandetangivit i fråga om mark i allmän ägo och hänsynstagande till jordbruks- ochplanpolitiska krav. Utredningen var inte enhällig. En av utredningensledamöter reserverade sig. Han ansåg tillräckliga skäl föreligga att genomföralagstiftning om friköpsrält både vid historiskt arrende och i frågan omtomtmark till hus på ofri grund. Till reservationen fogades som bilaga ettutkast till lag jämte en särskild kommentar. belänkande har varit föremål förremissbehandling. Vid denna behandling förklarade sig det övervägande antaletremissinstanser dela utredningens uppfattning att en lagstiftning omfriköpsrält inte bör införas. Till dessa instanser hör de hörda domstolarna,, lantbruksslyrelsen. (),jordbruksarrendatorers förbund (SJA), domänverket, kammarkollegiet,och Fideikommissariernas intresseorganisation jämteen del andra myndigheter och organisationer som företräder allmänna resp.enskilda intressen. I sitt yttrande framhöll LRF bl.a. att en lagstiftning omfriköpsrält skulle dels medföra mycket allvarliga störningar påarrendemarknaden, dels medföra praktiska svårigheter av skilda slag itillämpningen. Bl.a. LRF och SJA underströk utredningens uttalande alt del ärviktigt alt frågan om investeringar på arrendestället får en lösning. och Fideikommissariernas intresseorganisation gjorda bedömning av möjligheterna att lagstifta omfriköpsrält för historiska arrenden på felaktiga förutsättningar. skulle det bli nödvändigt att göra undanlag från gällandejordpolitiska lagstiftning i långt större utsträckning än vad riksdagenförutsatte vid sin behandling (jfr LU 1982/83:27). iKristianstads län (majoriteten) samt fyra arrendalorsför-eningar i södraSverige, däribland , tillstyrker en lagstiftning omfriköpsrält. De argument som anförs för resp. emot en friköpsrält är ihuvudsak desamma som de som utredningen tog upp. De arrendalorsorganisatio-nersom förespråkar en friköpsrält betonar starkt att det passiva jordägandet ärolämpligt och i princip inte bör förekomma. l motion 1987/88:L501 av m.fl. (s)hävdas att arrendatorer under s.k. historiskt betingade ägarskap såsomakademier, kyrka, domänverk, fideikommiss, avvecklade fideikommiss samt vissastiftelser ofta har ett otillfredsställande besittningsskydd. Enligt motionärernasaknar de historiska arrendena existensberättigande i dagens svenska samhälle.Motionärerna hävdar att sådana arrenden orsakar flera problem. Vidare framhållsatt arrendatorerna och deras släkt i många fall har brukat arrendegårdarna iflera generationer och att de värden som arrendegårdarna betingar lillväsentlig del har skapats genom det arbete som arrendatorerna och deras släktulfört Motionärerna anser att det argument som anföris mot 1989/90:LU6 enfriköpsrält vid historiska arrenden, nämligen att del skulle innebära ettlångtgående ingrepp i äganderätten, saknar bärkraft. Sålunda rör det sig om ettmycket begränsat antal arrenden; av alla arrendejordbruk och ungefår 5 %av all utarrenderad mark. Vidare har äganderätten till marken grundats på äldretiders samhällsförhållanden och kan inte motiveras av hänsyn lilljordägarens och hans anställdas intressen. Enligt motionärerna skulle en friköpsrättsreformmöjliggöra för arrendatorerna alt förvärva lagfart på den jord som de själva igenerationer röjt, brukat, bebyggt och bebott och som de i realiteten lillväsentlig del redan äger. Motionärerna anser alt de historiska arrendegårdarnai regel uppfyller den jordpolitiska lagstiftningens krav på rationella enheter. Mot den angivna bakgrunden ansluter sig motionärerna tillden uppfattning som en skiljaktig ledamot i friköpsutredningen redovisat ibetänkandet (SOU 1986:52) Friköp vid historiskt arrende. I motion 1987/88:L502 av (vpk) hävdas altdet finns starka skäl för införandet av en friköpsrält för arrendatorer.Motionären anmärker att frågan om friköpsrält till historiskt arrende vidflera tillfällen varit aktuell i men varje gång skjutits påframliden. Motionären anser alt nu bör ta initiativ lill införandelav en friköpsrält för historiska arrenden avseende jord och tomt resp.bo-stadsfastighet i enlighet med reservationen till friköpsutredningensbelänkande. Även i motion 1988/89:L503 av m.fl. (vpk)anser motionärerna att en friköpsrält för arrendatorer bör genomföras. De målsom proklamerats för landsbygdens och glesbygdens överlevnad bör enligtmotionärerna vara en anledning för statsmakterna alt genomföra en sådanfriköpsrält. Enligt motionärerna lever godsarrenda-lorerna i vårt land mångagånger under sådana förhållanden som inte är acceptabla i ett modernt samhälle.Deras livssituation präglas enligt motionärerna ofta av djup otrygghet. Även i motion 1987/88:L504 av ochMarianne (båda c) ansluter motionärerna sig till den uppfattningsom redovisats i reservationen till friköpsutredningens ovan nämnda betänkande.Motionärerna framhåller att det inte kan anses rimligt att befolkningen ochdess gårdar i hela bygder och på betydande landområden i vårt land för allframlid skall behöva stå i beroendeförhållande under t.ex. fideikommiss ellerecklesiastiska ägarkategorier. Enligt motionärerna har värdet i den mark som tillhörarrendegår darna upparbetats av brukarna undan för undan och därmed i bety dande grad givils det värde den representerar . För de flesta brukarna upplevs det som om arrendegårdarna vore deras egna. Att arrendatorerna då också eftersträvat au uppnå den trygghet för framti den som elt ägande innebär anser motionärerna vara naturligt. Motio närerna hävdar att ett genomförande av reservantens förslag inte in kräktar på vanligt enskilt ägande då del utgår från alt jordbruksmar- { ken skall ha legal under arrende sedan är 1900 för alt betraktas som Eftersom ägarna inte är beroende av gårdarna /90:LU6 sinutkomst och inte någonsin haft aktiv befattning med vare sig brukande ellerboende berör förslaget endast ägarnas intresse av marken som kapitalplacering. Motionärerna framhåller vidare att driften av ett moderntjordbruk kräver mycket stora investeringar i byggnads- och markinventarier.Brukarnas insatser har med tiden fått ökad betydelse för gårdens avkastning ochvärde. Enligt motionärernas mening hämmar arrendeformen långsiktig planeringoch leder lill rättsosäkerhet och tvister om investeringar, arrendeavgiftsnivå,besittning m.m. som inte förekommer vid självägande. Också i motion 1988/89:L501 av ()ansluter motionären sig till den uppfattning som framförts i reservationen tillfriköpsutredningens ovan nämnda betänkande. Enligt motionären skulle enfriköpsrält för historiska arrenden väl överensstämma med den uppfattning somallmänt råder om att landsbygden skall hållas levande. I motion 1987/88:L505 av ochKarl-Göran Biörsmark (båda fp) framhålls alt starka sociala skäl talar förinförandet av en friköpsrält i det fall där arrendet innehafts av arrendatornoch hans släkt under flera generationer. Motionärerna anser att en sådanlösningsrätt inte bör utgöra någon orimlig inskränkning i äganderätten. Ändringar i arrendelagstiftningen Arrendators vårdnadsskyldighet Enligt 9 kap. 15 § JB skall en jordbruksarrendator vårdaoch underhålla arrendestället. Om arrendestället försämras genom att arrendatorninte fullgör sina skyldigheter har jordägaren rätt till ersättning vid denavräkning som enligt 9 kap. 23 § JB skall ske med vissa tidsintervaller ochalllid när arrendatorn lämnar arrendestället. Om försummelsen innefattarvanvård kan arrenderätten enligt 8 kap. 23 § JB förverkas, och jordägaren hardå rätt att säga upp avtalet. Vårdnads- och underhållsskyldigheten omfattar både jordenoch byggnader och andra anläggningar. När det gäller byggnader och andraanläggningar är del emellertid i huvudsak en reparationsskyldighet som åliggerarrendatorn. Om anläggningen är i det skicket att en reparation inte ärekonomiskt försvarbar gäller enligt 9 kap. 18 § JB att jordägaren i principblir skyldig att bygga nytt eller göra om anläggningen. Någon skyldighet attförbättra arrendestället har varken arrendator ellerjordägare. Har arrendatorn utfört förbättringar har han iprincip rätt till ersättning härför.