bet · GD01JuU16 · 1989-12-31 00:00:00 — Utskottet intar nusamma ställning lill önskemålen, varför bifall till motionerna Ju634, Ju802,Ju80S, Ju808 och Ju81S i här behandlade delar avstyrks. Beträffande den i motion Ju802 framställda kritiken motvissa begränsningar i gärningsformerna i I § narkotikastrafflagen har utskottettidigare behandlat och avstyrkt bifall till liknande motionsönskemål i sina avriksdagen godkända betänkanden (se JuU 1982/83:37 s. 10-15, JuU 1984/85:12 s.30-32 och JuU 1987/88:13 s. 14). Utskottet finner inte anledning alt nu frångåsina tidigare ställningstaganden. Utskottet avstyrker därför bifall tillberört yrkande i motion Ju802. Hets motfolkgrupp 1989/90:JuU16 I motion Ju623 föreslås att hos regeringen begärförslag till sådan ändring i 16 kap. 8 § BrB om hets mot folkgrupp att ävenmissaktning på grund av kön inkluderas. Ett syfte med den föreslagna ändringenanges vara att komma till rätta med vissa pornografiska alster. Genom en sådanlagstiftning skulle samhällets avstånd från kvinnoförtryck i olika former klartvisas. Som hets mot folkgrupp betraktas enligt 16 kap. 8 § BrBatt någon i uttalande eller i annat meddelande som sprids hotar eller uttryckermissaktning för folkgrupp eller annan sådan grupp av personer med anspelning påras, hudfårg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse. Straffetär fångelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Frågan om en utvidgning av det straffbara området för betsmot folkgrupp till alt omfatta också missaktning med anspelning på kön hartidigare varit föremål för ställningstagande. I samband med attkonstitutionsutskottet under /88 behandlade ett regeringsförslagom ändringar i tryckfrihetsförordningen m.m. (prop. 1986/87:151) togs upp ettmotionsönskemål med sådant innehåll. Propositionen byggde bl.a. på yttrandefrihetsuiredningensbetänkande (SOU 1983:70) yttrandefriheten. 1 samband med remissbehandlingenav betänkandet föreslogs att även missaktning på grund av kön skulle varakriminaliserad enligt bestämmelserna i 16 kap. 8 § BrB. Med anledning häravanförde departementschefen (prop. s. 110) att han bedömde det som alltförvanskligt att i den aktuella paragrafen införa en allmän kriminalisering avuttryck för missaktning på grund av kön. Gränsdragningsproblemen skulle bliytterligt svårbemästrade, och bestämmelsen skulle förlora sin inriktning påminoritetsskydd. , som yttrade sig i ärendet (JuU1987/88:1 y), avstyrkte bifall till det i motionen framförda förslaget.Utskottet framhöll bl.a. all syftet med motionsförslaget i väsentliga delarfick anses tillgodosett genom den då aktuella propositionens förslag omkriminalisering i ökad utsträckning av pornografiska skildringar. Härtill komatt bestämmelsen om hets mot folkgrupp vid ett genomförande av motionsförslagetskulle förlora sin inriktning på minoritetsskydd. hänvisade i sitt av riksdagengodkända betänkande till vad departementschefen och justitieutskottet uttalati frågan och avstyrkte bifall till motionen (KU 1987/88:36 s. 29 f). 1 anslutning till vad som tas upp i den aktuella motionenvill utskottet nämna att överväganden pågår inom regeringskanslieti frågan om lagstiftning mot könsdiskriminerande reklam (jfr 1988/89:LU17 s. Utskottet har inte funnit anledning att ändra sininställning till frågan huruvida bestämmelser om hets motfolkgrupp skall omfatta även missaktning med anspelning på kön. Utskottetavstyrker därför bifall lill motion Ju623 i nu behandlad del. 1 motion Ju626 begärs att uttalar attbestämmelsen om sexuellt utnyttjande i BrB bör ändras så att det är straffbartför skötare att ha sexuellt umgänge med en psykiskt sjuk person, som vistas påsjukhus där skötaren arbetar. Bakgrunden är en dom i vilken högsta domstolen iett visst fall frikänt en skötare från ansvar för en sådan handling. Bestämmelser om sexualbrotten finns i 6 kap. BrB. Dessabestämmelser fick sin nuvarande utformning genom lagstiftning (prop.1983/84:105, bet. JuU 25, rskr. Till grund för lagstiftningen låg iförsta hand sexualbrottskommitlés betänkande (SOU 1982:61) Våldtäktoch andra sexuella övergrepp. Om ansvar för sexuellt utnyttjande finns bestämmelser i 6kap. 3 § BrB. Där föreskrivs att den som förmår annan till sexuellt umgängegenom att grovt missbruka hans eller hennes beroendeställning eller genom attotillbörligt utnyttja att han eller hon befinner sig i vanmakt eller annathjälplöst tillstånd eller är psykiskt sjuk eller psykiskt utvecklingsstörd,döms för sexuellt utnyttjande till fangelse i högst . Den dom som ligger bakom yrkandet i motionen meddelades avhögsta domstolen (HD) (NJA I 1988 s. 279). I målet hade HD att taställning lill innebörden av bestämmelsen. Målet gällde sammanfattningsvisföljande. En man, som var anställd som skötare på en psykiatrisk klinik vid ettsjukhus, hade vid flera tillfållen samlag med en på kliniken intagen kvinna.Kvinnan led av psykisk störning som kunde jämställas med psykisk sjukdom ochvårdades på kliniken enligt lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall. Mannen åtalades för sexuellt utnyttjande. Mannen invände att haninte förmått kvinnan till samlagen utan att dessa tvärtom tillkommit på direktinitiativ från hennes sida. Hovrätten för Nedre fastställdetingsrättens dom på fångelse en månad för sexuellt utnyttjande. Mannenfullföljde talan till HD. HD ogillade åtalet på den grunden att det inte kunde ansesatt mannen förmått kvinnan till det sexuella umgänget. HD ansåg att uttrycketförmå med hänsyn till legalitetsprincipen inte kunde ges annan innebörd än attdäri låg ett krav på åtminstone något mått av aktivitet i form av fysisk ellerpsykisk påverkan. visade,enligt HD, inte annat än att det var kvinnan som, utan någon 1989/90:JuU16 aktivpåverkan från mannens sida, vid samtliga lillfållen tagit initiativet tillsamlagen och varit aktiv för att dessa skulle bli av. Inom har, på initiativ (seJuU 1986/87:3, rskr. 46), bl.a. gränsdragningen mellan våldtäkt och sexuelltutnyttjande närmare utretts. I siamband därmed behandlas behovet av enlagändring i den typ av situationer som tas upp i motionen. Arbetet redovisas idepartementspromemorian (Ds 1989:6) Sexuella övergrepp mot barn m.m. 1promemorian konstateras att den ändring i 6 kap. 3 § BrB som ägde rum rentfaktiskt torde ha inneburit en begränsning av det straffbara området på ettsätt som inte varit avsett. Ipromemorian anförs fortsättningsvis (s. 42 ff): Frågan är då om detta inneburit att det straffbara områdetinskränkts på ett icke önskvärt sätt. Under arbetet med lagstiftning framhölls attinställningen till sexualiteten hos psykiskt sjuka och utvecklingsstördaförändrats . Samhällets strävan var numera att så långt sommöjligt skapa normala livsbetingelser för dessa. Utvecklingen hade medförtbl.a. att yttringar av deras sexualdrift accepterades på ett helt annat sätt äntidigare. I förarbetena underströks också att psykiskt sjuka och psykisktutvecklingsstörda borde ha rätt till sexualliv på samma sätt som andramänniskor. Samtidij»t framhölls att man måste räkna med att det fanns fall dådessa hade svårigheter att värja sin sexuella och personliga integritet och attdet i sådana situationer då klara övergrepp hade skett var nödvändigt att kunnaingripa till deras skydd (SOU 1982:61 s. 103 och prop. 1983/84:105 s. 26). Den syn på psykiskt sjukas och psykiskt utvecklingsstördassexualitet som ligger till grund för de angivna förarbetsuttalandena harknappast förlorat sin giltighet. I de situationer som det här är fråga om torde det i deallra flesta fall förekomma någon form av sådan aktivitet från den med vilkenden psykiskt sjuke eller utvecklingsiitörde har sexuellt umgänge som innefattasi ordet "förmå". Även om något slag av påverkan krävs, betyder förmåi detta sammanhang inte att gärningsmannen behöver övervinna ett motstånd frånden andres sida (jfr m.fl., Kommentar till I, femteupplagan, 1987, s. 194 och 282). I allmänhet har väl den med vilken denpsykiskt sjuke eller utvecklingsstörde har sexuellt umgänge i varje fall pånågot sätt varit aktiv för att detta skulle bli av. Att det ibland kan uppståtvekan om att denne verkligen "förmår" den andre till umgänget,framgår dock av det angivna HD-avgörandet. Åven då det är den psykiskt sjuke eller utvecklingsstördesom tar initiativet till umgänget kan det tänkas förekomma fall som ter sigotillbörliga. Utan att ta ställning lill det straffvärda i den situation somvar uppe till bedömning i HD-avgörandet, finns det anledning att se särskiltallvarligt just på fall då det förekommer sexuellt umgänge mellan anställda ochpatienter vid sjukhus eller andra vårdinrättningar. I fall av det slagetföreligger det uppenbara risker för vad som måste betecknas som otillbörligtutnyttjande. Även andra fall kan tänkas, t.ex. om den sjuke under inflytande avsin sjukdom är sexuellt aktiv på ett sätt som inte skulle ha skett om han ellerhon varit frisk. I varje fall i situationer som de angivna tordestraffbarheten begrän sas på ett mindre lämpligt sätt genom kravet på att gärningsmannen skall "förmå" den andre till umgänget. Det bör vara tillräckligt attdet -,... i enlighet med vad somgällde för straffansvar 1989/90:JuU16 uppställs villkoret att gärningsmannenshandlande framstår som ett otillbörligt utnyttjande. Motbakgrund härav föreslås i promemorian att den nuvarande bestämmelsen i 3 §delas upp i två meningar, den ena avseende missbruk av annans beroendeställningoch den andra omfattande övriga situationer. För de senare fallen skall istället för "förmår annan till sexuellt umgänge" användas orden"har sexuellt umgänge". Promemorianhar remissbehandlats och övervägs i . Underhänvisning till vad som anförts i det föregående anser utskottet att myckettalar för att en lagändring bör komma till stånd i den riktning som föreslås ipromemorian i nu behandlad del och att det är angeläget att förslag härom såsnart som möjligt läggs fram för . Vad utskottet nu med anledning avmotion Ju626 uttalat bör som sin mening ge regeringen till känna. Imotion Ju608 begärs förslag till förtydligande av hela nödvärnsrätten ienlighet med vad som anförs i motionen. Enligt motionären är reglerna i 24 kap.I och 5 §§ BrB inte tillräckligt klargörande, och motionären hävdar attlagtexten bör ändras så att det tydligare än vad nu är fallet framgår vadlagstiftaren haft för intentioner med reglerna om nödvärn. Särskilt gällerdetta rätten för alla medborgare att hjälpa en medmänniska som hamnat i ettnödvärnsläge samt möjligheten till straffrihet även vid överskridande avnödvärnsrätten. Sådan oklarhet skapar, enligt motionären, svårigheter förrättstillämpningen, och rättspraxis i underrätterna är ojämn. Nödvärnsrättenär därför enligt motionären i starkt behov av ett förtydligande på flerapunkter. Även när det gäller skadeståndsrättsliga spörsmål inödvärnssituationer bör vissa klarlägganden ske. Således bör införas en regel iskadeståndslagen om att skadeståndsskyldighet inte skall föreligga vid nödvärnoch ej heller vid nödvärnsöverskridande om straffrihet föreligger. Riksdagenhar vid flera tillfållen behandlat frågor om översyn av eller ändring i reglernaom nödvärn (bet. ILU 1970:61, bet. JuU 1982/83:3, 1986/87:5, 1986/87:34 s. 13och 1987/88:32 s. 5). Iutskottets betänkande i ämnet vid /87 lämnade utskottet en utförlig redogörelse för gällande rätt och för HD:s praxis i fråga om nödvärn. Därutöver redovisade utskottet sina överväganden och i frågan. Utskottet konstaterade vidare att det är 21 viktigt att allmänheten känner till vilken rätt till självförsvar som Bristande kunskap härom kan leda till oönskade 1989/90:JuU 16 effekter.Okunnigheten kan å ena sidan medföra en omotiverad underlåtenhet att ingripamot brottsliga angrepp. Å andra sidan kan den leda till ett ökat våld genom attvapen och andra tillhyggen används i oträngt läge. Utskottet ansåg att det inteär uteslutet att många saknar tillräckliga kunskaper om sina rättigheter attingripa och om dessa rättigheters gränser. Enligt utskottets mening kunde dockbristande kunskap avhjälpas genom lämpliga informationsåtgärder och inte genomlagstiftning. Beträffande önskemålen att genom ändring i lagstiftningenfå till stånd en riktig rättstillämpning hänvisade utskottet till sittställningstagande . Vid det tillfallet fann utskottet, efter en bredremissbehandling av frågan, dels att det finns en gräns för hur noganödvärnssituationen kan beskrivas i lagtext, dels att rättsläget förtydligatsoch preciserats genom HD.s avgöranden. Utskottet fann att det därefter inteframkommit något som visade på några egentliga brister i rättstillämpningen.Utskottet vidhöll därför sin tidigare uppfattning. Utskottet hänvisade däreftertill att fangelsestraffkommittén genom tilläggsdirektiv fått att överväga omdet behövs ändringar eller kompletteringar i systemet med allmännaansvarsfrihetsregler, bl.a. nödvärnsreglerna. Med bl.a. dessa uttalandenavstyrkte utskottet bifall till motionen. Under hänvisning lill sina tidigareställningstaganden avstyrkte utskottet bifall lill ytterligareett antal motioner om förtydliganden av nödvärnsrätter. har i sitt betänkande (SOU 1988:7)Frihet från ansvar behandlat frågan om nödvärn. Enligt kommittén utgör BrB:sbestämmelser, som tillåter alla nödvärnsåtgärder som inte framstår somuppenbart oförsvarliga, en lämplig reglering. Något skäl att ändrabestämmelserna i sak finns därför inte enligt kommittén. När det sedan gällerrättspraxis sådan denna kommit lill uttryck genom HD:s avgöranden anserkommittén att utvecklingen inte gått i en riktning som strider mot detankegångar som legat till grund för reglernas utformning. HD:s avgörandenvisar att utrymmet för den angripne att försvara sig och sin egendom är ienlighet med vad som också uttalades i förarbetena relativt stort. Kommitténpåpekar att HD när det gäller nödvärnsrättens gränser gjort en betydelsefullinsats. Genom en serie av rättsfall har HD på ett klargörande sätt visat vadnödvärnsrätten enligt BrB innebär. Mot denna bakgrund föreligger heller intenågot behov av en ä.ndrad inriktning av praxis. Emellertid anser kommittén altnödvärnsparagrafen inte går fri från kritik, och kommittén anser alt det påflera punkter bör genomföras förändringar i syfte att klarare angenödvärnsrättens omfattning. Kommittén föreslår en total omredigering avlagtexten. Den nya formuleringen gör bestämmelsen mera lättläst och innebärockså att nödvärnsrätten framhävs tydligare. Betänkandet har varit föremål för remissbehandling ochövervägs i . Dengrundläggande regeln om skadeståndsansvar i 2 kap. 1 § skade- 1989/90:JuU16 ståndslagen(SkL; 1972:207) innebär att var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshetvållar person- eller sakskada skall ersätta skadan. Skadeståndet kan jämkas under vissa förutsättningar.Enligt 6 kap. 1 § SkL gäller därvid att skadestånd med anledning av personskadakan jämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller av grov vårdslöshet harmedverkat till skadan. Skadestånd med anledning av sakskada eller renförmögenhetsskada kan jämkas redan om vållande på den skadelidandes sida harmedverkat till skadan. För samtliga skadelyper gäller att jämkning skall skeefter vad som är skäligt med hänsyn lill graden av vållande på ömse sidor ochomständigheterna i övrigt. Skadeståndslagen innehåller inga särskilda bestämmelser omskadestånd till den som har skadats vid utövandet av brottslig eller annanotillåten handling. I sådana fall blir vanliga skadeståndsrältsliga principertillämpliga. En förutsättning tor att skadestånd skall utgå är att denskadegörande handlingen i något avseende är rättsstridig. Enligt allmännarättsgrundsatser inom skadeståndsrätten skall skadestånd, på grund avrättsstridighetens bortfallande, inte utgå för skada vållad genom handling ibl.a. Ersättning för skada på grund av brott kan utgå ur olikaförsäkringar, t.ex. hemförsäkringen. I vissa fall finns möjlighet att fåersättning av staten. Sådan ersättning utgår enligt brottsskadelagen (1978:413)och förordningen (1988:842) om ersättning och belöning åt den som hjälperpolisen. Den som i nödvärn ingriper för ätt avvärja brott och självblir utsatt för brott kan således erhålla ersättning enligt brottsskadelagen.Ersättning enligt ovannämnda förordning kan också den få som på egen hand,innan polisen eller en ordningsvakt kommit till platsen eller annars tagit sigan saken, i nödvärn eller med laga rätt ingriper för att avvärja ett påbörjateller överhängande angrepp mot annan eller annans egendom eller hindrarangriparen från att komma undan. Som framgått ovan är fångelsestraffkommitténs förslag omen omredigering av bestämmelsen i BrB om nödvärn föremål förregeringens ställningstagande. Detta arbete bör inte föregripas. Inte hellererfordras enligt utskottets mening några särskilda uttalanden om nödvärnsrätteni övrigt på sätt som framförs i motion Ju608. Utskottet avstyrker därför bifalltill motionen. 1. beträffande statens ansvar för skydd mot brott attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju80S i denna del (yrkande I (m) 25 2. beträffande kostnader för brou 1989/90:JuU16 att avslår motion l988/89:Ju817 i denna del (yrkande 2(m) 3. beträffandegrannsamverkan mot brott att avslår motion 1988/89:Ju811, 4. beträffandeordningsbot för snatteri attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju604, motion l988/89:Ju620 i denna del(yrkande 1), motion 1988/89:Ju624 i denna del (yrkande 1) och motion1988/89:Ju632, res.3 (m, fp, c, mp) 5. beträffandebeloppsgränser vid snatteri m.m. attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju620 i denna del (yrkandena 2, 3 och 4) ochmotion 1988/89:Ju624 i denna del (yrkandena 2, 3 och 4), res.4 (m) 6. beträffandeåtabunderlåtebe rn.m. attriksdagen avslår motion 19881/89:Ju805 i denna del (yrkande 5) och motion1988/89:Ju808 i denna del (yrkande 27), 5(m, fp, c) attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju607, 8. beträffandeskärpning av skaitebrottslagen m.m. attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju616 och motion l988/89:Ju821 i denna del(yrkande 5), (vpk, mp) 9. beträffandeutredning om rättssäkerhet attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju80S i denna del (yrkande res.7 (m, fp, c) 10. beträffandeinriktningen av narkotikapolitiken attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju802 i denna del (yrkande res.8 (m, mp) attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju802 i denna del (yrkande res.9 (m) 12. beträffandefängebe för eget bruk av narkotika attriksdagen avslår motion 1988/89: Ju634, motion 1988/89:Ju802 i denna del(yrkande 2 delvis), motion l988/89:Ju80S i denna del (yrkande 16), motion1988/89:Ju808 i denna del (yrkande 12) och modon 1988/89:Ju81S i denna del(yrkande 2), re::.10 (m,fp, c, mp) 13. beträffandegärningsformer i narkotikastrafflagen attriksdagen avslår motion l988/89:Ju802 i denna del (yrkande 2 delvis), res.11 (m) 14. beträffande hets mot folkgrupp 1989/90: Ju U16 att avslår motion 1988/89:Ju623 i denna del (yrkande 12(vpk) 15. beträffandesexuellt utnyttjande attriksdagen med anledning av motion 1988/89:Ju626 som sin mening ger regeringentill känna vad utskottet anfört, attriksdagen avslår motion 1988/89:Ju608. Närvarande: (), (),(), (), (), Bengt-OlaRyttar (s), (), (), (), BjörnEricson (s), (), (), (), KentLundgren (mp), (), () och (vpk). Statens ansvar för skydd mot brott (mom. 1) , och (alla m)anser deb att den del av utskottets yttrande som på s. 4 börjarmed "Som justitieministern" och på s. 5 slutar med "behandladdel" bort ha följande lydelse: I likhet med vad som framförs i motion Ju805 anserutskottet att en av statens främsta uppgifter är att värna medborgarna motbrott, och detta skall vara ett av huvudmålen för den kriminalpolitik som skallbedrivas. I ett rättssamhälle skall den enskildes liv, hälsa, integritet ochegendom skyddas. Samhällsmedlemmarna skall kunna känna trygghet i sina hem ochpå gator och torg. Enligt utskottets uppfattning har den allmännainriktningen av kriminalpolitiken inte varit ägnad att uppfyllanu angivna mål. Utskottet vill peka på att polisväsendets betydelse ibrottsbekämpningen har underskattats och att polisens resurser har urgröpts.Lagöverträdelser har kunnat ske utan att någon egentlig reaktion inträffatgenom utvidgade möjligheter till åtalsunderlåtelse. Högaktiva vanebroltslingarhar erhållit "mängdrabatt" då de dömts för brott istället för skärpta påföljder. Vidare har föräldrarnas och skolans 1989/90:JuU 16 ansvar närdet gäller alt lära unga människor att känna respekt för andras liv och egendomundervärderats. Det måste nu till åtgärder för att stärka statensmöjligheter att skydda medborgarna från brott. Således bör de som överträderlagar mötas av en reaktion som visar att handlingen inte accepteras. Särskilduppmärksamhet skall ägnas unga människor för att förhindra att de utvecklar ettkriminellt beteende. En förutsättning härför är att familjens ställningstärks. Omfattande insatser skall göras på alla nivåer i samhället för attmotverka narkotikamissbruk, och personer som drabbas av brott skall ges eltstarkt stöd från det allmänna. Det får ankomma på regeringen att genast vidtaåtgärder i syfte att förverkliga angivna mål. Vad utskottet nu anfört börriksdagen som sin mening ge regeringen till känna. deb att utskottets hemställan undermoment 1 bort ha följande lydelse: 1. beträffande statens ansvar för skydd motbrott att med anledning av motion l988/89:Ju805 i denna del (yrkande1) som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört. Kostnader för brott (mom. 2) , och (alla m)anser deb att den del av utskottets yi:lrande på s. 5 som börjarmed "Med åberopande" och slutar med "bör avslås" bort haföljande lydelse: Utskottet vill först framhålla alt det föreligger tämligenvälgrundade uppskattningar av de kostnader för det allmänna som den ekonomiskabrottsligheten orsakar. Omfattningen av dessa kostnader har ofta åberopats somen särskild grund för intensifierade åtgärder mot den ekonomiskabrottsligheten. Utskottet konstaterar att det däremot inte synes föreligganågon aktuell officiell kartläggning av de totala samhällskostnaderna förbrott som riktar sig mot enskilda personer. Det torde dock vara ställt utomallt tvivel att dessa måste vara betydande. Enligt utskottets mening är det av många skäl angelägetatt närmare få kartlagt vilka kostnader för enskilda och för det allmänna sombrottsligheten mot enskilda orsakar. Inte minst för övervägandena kring behovetav brottsförebyggande och brottsbekämpande insatser måste det vara viktigt altha tillgång till rättvisande uppgifter om dessa kostnader. Självfallet skallvid dessa överväganden även andra faktorer än de rent kostnadsmässiga tillmätasbetydelse. Närmare kunskaper om samhällets kostnader för den brottslighet dethär gäller är av värde också för att få till stånd elt förbättrat utnyttjandeav de totala samhällsresurser som tas i anspråk med anledning av dennabrottslighet. Den bild av brottslighetens omfattning som man får genombrottssta tistiken anser utskottet vara otillräcklig för att närmare belysa de kostnader på området som föreligger. För att få till stånd en analys ,n häravanser utskottet alt det behövs mera kvalificerade forskningsinsat- l989/90:JuU 16 ser.Utskottet anser att det får ankomma på regeringen att föranstalta om att detkommer till stånd en sådan forskning. Vad utskottet sålunda har anfört med anledning av motionJu8l7 bör som sin mening ge regeringen till känna. deb att utskottets hemställan undermoment 2 bort ha följande lydelse: 2. beträffande kostnader för brott attriksdagen med anledning av motion 1988/89:Ju8l7 i denna del (yrkande 7) somsin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört. Ordningsbot för snatteri (mom. 4) (), (), (), (), (), () ()och () anser deb att den del av utskottets yttrande som på s. 9 börjarmed "Såvitt gäller" och på s. 10 slutar med "aktuellamotionerna" bort ha följande lydelse: Emellertid har enligt utskottets mening butikstillgreppenmed tiden fått en sådan omfattning att också nya vägar måste prövas i linje medvad som föreslås i motionerna Ju604, Ju620, Ju624 och Ju632. Vad utskottetdärvid särskilt vill ta fasta på är förslaget i motionerna att det nu börnärmare övervägas att införa ordningsbot vid snatteribrott.