bet · GD01SoU14 · 1989-12-31 00:00:00 — Socialministern ansåg, i likhet med vadsocialberedningen anfört i sitt betänkande (SOU 1987:22) Missbrukarna,, Tvånget, att det var angeläget att de frivilligaorganisationerna fick ett omfattande stöd. Stödet kunde framför allt ges genomekonomiska bidrag. I många fall var det enligt socialministern också möjligtatt utveckla former för samverkan mellan de frivilliga organisationerna ochsocialtjänsten. Socialberedningen hade i ett tidigare betänkande (SOU 1986:19)Aktuella socialtjänstfrågor framhållit att stöd till de frivilliga organisationernainte fick ges i former som styr föreningarna och organisationerna. För attmångfalden skulle bevaras var det enligt beredningen viktigt att respekteraorganisationernas självständighet. De måste få utvecklas på sina egna villkor.Socialministern delade den uppfattningen. Slutligen erinrades i propositionenom att nykterhetsrörelserna och vissa andra organisationer får ett omfattandestatligt stöd för sin verksamhet. Statsbidrag utgår dels i form av ettorganisationsstöd, dels som projektmedel till verksamheter i drogförebyggandesyfte. Statsbidrag utgår också lill organisationer för deras insatser i sambandmed rehabilitering av missbrukare. 1 budgetpropositionen 1989 har för innevarande budgetårberäknats drygt 55 milj.kr. för organisationernas insatser på drogområdet. I utskottets betänkande SoU 1987/88:25 med anledning avden ovan nämnda propositionen 1987/88:147, behandlades bl.a. en motion (c) ombetydelsen av frivilliginsatser och enskilda vårdhem i missbrukarvården.Utskottet anförde bl.a. följande (s. 23). Behandlingshem som drivs av t.ex. stiftelser, ideellaorganisationer eller andra enskilda svarar för en betydande andel avplatserna vid behandlingshemmen för missbrukare. De svarar också för mycket avnytänkande när det gäller att hitta effektiva behandlingsformer. Genom olikavårdinriktningar ger de möjligheter för den enskilde att hitta den vårdform sompassar honom bäst. De enskilda hemmen är därför resurser som möjliggör mångfaldoch valfrihet inom missbrukarvården. Utskottet konstaterar att institutet vårdi annan form enligt propositionen är avsett att användas i större utsträckningän . I begreppet vård i annan form ingår en mångfald av olikatänkbara vårdalternativ där enskilda behandlingshem kommer att spela en viktigroll. Den då aktuella motionen avstyrktes med hänvisning lillvad utskottet anfört. Vid behandlingen av budgetpropositionen, bilaga 7,anslaget H 4, uttalade socialutskottet som sin uppfattning att deideella organisationerna utförde ett angeläget socialt arbetet när det gällervården och rehabiliteringen av missbrukare. Trots att de enskilda ideellaorganisationerna kraftigt utökat sin verksamhet hade emellertid inte någonmotsvarande ökning av anslagen lill organisationerna ägt rum, påpekadeutskottet, som ansåg att anslaget till de ideella organisationer som bedriverett socialt behandlingsarbetet borde ökas. Vad utskottet anfört gav riksdagenregeringen lill känna (betänkande 1988/89:SoU20, rskr. I den nu aktuella propositionen (s. 16) uppges att den utbyggnadav antalet institutionsplatser som skett under perioden 198ö1989 så gott somuteslutande består av platser inom institutioner som drivs av stiftelser ellerprivata vårdgivare. Då det gäller vården av vuxna missbrukare har denytillkommna platserna främst avsett socialt etablerade eller yngremissbrukare. Detta har enligt propositionen resulterat i ett ' merdifferentierat vårdutbud lör dessa kategorier. Som ett exempel nämns den s.k.Minnesotamodellen som primärt vänder sig till missbrukare med bibehållensocial förankring i form av arbete eller familj. Enligt socialministern måstedet självklart anses som positivt att nya former av behandling utvecklas fördenna målgrupp. Ett problem är emellertid att de socialt etablerademissbrukarna tagit en ökad andel av vårdresurserna i anspråk till men för demer utslagna missbrukarna. Det kan, enligt socialministern, till viss del varaså att utvecklingen styrs mer av utbudet på behandling än behovet av insatser. Utskottet har vid upprepade tillSllen uttryckt sinuppskattning av de enskilda ideella organisationernas arbete när det gällervården och rehabiliteringen av missbrukare. Utskottet har bl.a. uttalat att deenskilda hemmen svarar för mycket av nytänkandet när det gäller att finnaeffektiva behandlingsformer och att de är resurser som möjliggör 1989/90:SoU14 mångfaldoch valfrihet inom missbrukarvården. gav utskottet regeringen tillkänna att anslaget till de ideella organisationer . som bedriver ett socialtbehandlingsarbete borde ökas (se ovan s. 29). Som framgått av propositionen utbyggnad av antalet instilutionsplatser som skett så gottsom uteslutande bestått av platser som drivs av enskilda vårdgivare (prop. Bl.a. har den s.k. Minnesotamodellen introducerats. Med hänvisning härtill anser utskottet inte att de nuaktuella motionerna påkallar någon åtgärd av . Utskottet avstyrkerdärför motionerna 5o207 (m) yrkande 3, 5o208 (s), 5o2ö0 (c), So297 (m) yrkandena2 och 3 samt So328 (m). 1 motion So221 av () hemställs attregeringen ges till känna vad i motionen anförts om huvudmannaskap förmissbrukarvården. När det gäller den frivilliga vården av vuxna missbrukarefinns det enligt motionären en bra balans mellan å ena sidan vård som bedrivsav landsting och kommuner samt å andra sidan enskilda vårdgivare. När detgäller vården av dem som vårdas mot sitt samtycke enligt LVM, (lagen 1988:870om vård av missbrukare i vissa fall) får dock inte någon annan vårdgivare ändet allmänna svara för vården, anför motionären som är kritisk häremot ochframhåller vikten av konkurrens mellan enskilda och offentliga vårdgivare. Enligt nu gällande LVM skall, i likhet med vad som gälldeäven före lagens ikraftträdande, tvångsvård lämnas genom hem som drivs avlandstingskommuner och kommuner. Denna regel innebär att endast hem med sådanhuvudman får ha ansvaret för de tvångsbefogenheter lagen medger. Dit hör attbesluta om intagning och utskrivning från ett LVM-hem, att påkalla biträde avpolis, att omhänderta viss egendom och att kroppsvisitera de intagna samt atti vissa fall begränsa deras rörelsefrihet och kontrollera innehållet iförsändelser till dem. Den som vårdas med stöd av LVM måste emellertid intevistas på LVM-hemmet . Tvärtom föreskrivs att den somvårdas med stöd av lagen så snart det kan ske med hänsyn till den planeradevården bör beredas tillfålle att lämna LVM-hemmet för att på försök vårdas i annanform eller vistas i eget hem. Det möjliggör bl.a. att den intagne som tidigareframhållits kan placeras på en vårdinstitution med enskild huvudman. Detkommunala hem där han intagits enligt LVM behåller då det formella ansvaret förbeslut enligt lagen och kan t.ex. begära biträde av polisen för att hämtatillbaka missbrukaren om denna avviker eller på annat sätt försvårar genomförandetav vården. Enligt proposition 1987/88:147 Tvångsvård av vuxnamissbrukare, m.m. skulle vård i annan form komma till vidgad användning i 30 framtiden.Detta betydde enligt socialministern att bl.a. enskilt drivna 1989/90:SoU14 institutionerborde kunna spela en viktig roll i LVM-vården också i fortsättningen (prop. Socialministern var emellertid inte beredd att föreslå atthem med enskild huvudman skulle få ta ansvaret för de olika tvångsbefogenhetersom lagen medger. LVM-hemmen borde även i fortsättningen drivas av offentligahuvudmän. Vård med stöd av LVM måste omgärdas av olika rättssäkerhetsgarantierframhöll socialministern. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti var det ansvarsom åvilar styrelserna vid de hem som har ansvaret för LVM-vården. Enligtsocialministerns mening var det knappast möjligt att i samma grad tillgodosekraven på rättssäkerhet inom ramen för enskilt driven vård. Det framstod vidaresom principiellt betänkligt om samhället frånhände sig det faktiska ansvaretför människor som berövas sin frihet, ansåg statsrådet. I betänkandet SoU 1987/88:25 med anledning av proposition1987/88:147 behandlade utskottet en motion (fp) om att även enskilt drivnavårdinstitutioner skulle få ha ansvaret för LVM-vård. Utskottet anfördeföljande (s. 22). framhöll vid tillkomsten av den tidigareLVM (SoU 1981/82:22 s. 2425) all det inte i och för sig är uteslutet attöverlåta åt t.ex. en privat stiftelse att svara lör tvångsbefogenheter enligtLVM. Utskottet uttryckte dock tveksamhet inför en sådan ordning, som dessutomskulle bli av stor principiell betydelse. Kraven på rättssäkerhet i vården ochpå respekt för de intagnas personliga integritet har växt sig allt starkare.Det tvång som kan komma i fråga enligt LVM är starkt begränsat och omgärdat avolika rältssäkerhetsgarantier. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti är detpolitiska ansvar som åvilar styrelserna vid LVM-hemmen. Utskottet framhöll attdet knappast var möjligt all i samma grad tillgodose kraven på rättssäkerhetinom ramen för en vård som lämnas genom ett enskilt rättssubjekt. Frånprincipiell synpunkt kunde man dessutom hävda att det allmänna inte bör kunnaavhända sig ansvaret för åtgärder som innebär ett så allvarligt intrång ienskilda människors personliga frihet. Utskottet ansåg därför alt övervägandeskäl talade emot att utvidga rätten alt disponera över tvångsåtgärder enligtLVM. Enligt utskottets mening hade uttalandet fortfarandegiltighet. Ansvaret för den intagne under LVM-tiden borde även i fortsättningenåvila ett kommunalt eller landslingskommunalt drivet LVM-hem, ansåg utskottet.Den då aktuella motionen avstyrktes. Utskottet vidhåller sin inställning och avstyrker alltsåmotion 5o221 (m). Avgiftsfri behandling för missbrukares anhöriga I motion 1988189:So226 av och (båda fp)hemställs att regeringen ges till känna vad i motionen anförts om möjlighetför anhöriga till missbrukare att få avgiftsfri behandling. motionenredogörs lör ett behandlingsprogram för anhöriga till miss- brukare,som bedrivs av diakonisällskap och som kallas 1989/90:SoU14 Vändpunkten.En utvärdering av programmet har enligt motionärerna visat alt en övervägandedel av de anhöriga uppgivit att deras livssituation förbättrats sedan de fåtthjälp. Till skillnad från missbrukarna själva kan de anhöriga inte få ekonomiskhjälp från till behandlingen. Kvinnor som inte kan uppge denmissbrukande makens ekonomi får avslag på begäran om hjälp. Motionärerna anseratt det är angeläget att också anhöriga erbjuds ekonomisk hjälp. Enligt 34 § socialtjänstlagen (1980:620, ändrad 1987:377)medför stöd-och hjälpinsatser av behandlingskaraklär inget kostnadsansvar förden enskilda vårdtagaren. Kommunen får dock ta ut ersättning för uppehället avden som på grund av missbruk av alkohol, narkotika eller därmed jämförbaramedel får vård eller behandling i ett hem för vård eller boende eller i ettfamiljehem. Bestämmelsen avser bara vuxna missbrukare. Den högsta ersättningsom får tas ut är . Enligt 6 § socialtjänstlagen har den enskilde rätt tillbistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt, omhans behov inte kan tillgodoses på annat sätt, t.ex. om han har egna tillgångareller kan bli försörjd av maken. Av rättspraxis framgår all bistånd enligt 6 §SoL kan utgå i form av behandling på enskilt behandlingshem (se RÄ 1985 2:67).Avgörande är om insatsen är nödvändig som en hjälpåtgärd i det enskilda fallet.Frågan om bistånd i denna form kan utgå till missbrukarens anhöriga har såvittkänt inte prövats av domstolarna. kan men är inte skyldig att meddelahjälp och stöd även i situationer som inte inryms under é § SoL, t.ex. då denenskilde kan klara sin försörjning och sin livsföring i övrigt för dagen genomegna insatser, men då del ändå är rimligt att socialnämnden ger hjälp. Det ärnämligen en angelägenhet för att förebygga uppkomsten av socialamissförhållanden. Delta framgår av syftet med socialtjänstlagen, som det kommertill uttryck i 1, 3 och 5 §§ SoL (se Allmänna råd från 1981:1,Rätten lill bistånd, s. 31). Ekonomiskt stöd i andra situationer än de somanges i ö § SoL får återkrävas av den som fått stödet, om stödet givits undervillkor om återbetalning. Om det är ett krav från vårdinstitutionen att ävenmissbrukarens anhöriga deltar i behandlingen torde det finnas möjligheter löranhöriga som saknar egna medel att få bidrag från till behandlingskostnadernai form av bistånd enligt SoL. En förutsättning är dock att den bidragssökanderedogör för sina ekonomiska förhållanden. Utskottet anser med hänvisninghärtill inte att motion So226 (fp) bör föranleda något uttalande av riksdagen.Motionen avstyrks. Kvinnorsmissbruk i989/90:SoUl4 Frågan om kvinnors missbruk och de särskilda krav sommåste ställas på vården av kvinnliga missbrukare behandlas i tre motioner. I motion So229 av m.fl. (s) understryksall stöd och vård till kvinnliga missbrukare och till kvinnor i riskzonen måsteutformas delvis annorlunda än motsvarande metoder som utgår från mäns behov.Det finns mycken okunskap om det kvinnliga missbruket även bland professionellabehandlare, hävdar motionärerna, och begär ett tillkännagivande om att detbehövs särskild information om kvinnligt missbruk till beslutsfattare ochpersonal inom all missbruksvård (yrkande I). Dessutom begärs ett tillkännagivandeom vad som i motionen anförts om behovet av en särskild utbildning avbehandlingsas-sistenler där kunskap om kvinnligt missbruk skall ingå (yrkande2). De vårdresursplaner som enligt socialtjänstförordningen skall finnas ivarje kommun tar sällan upp kvinnors speciella behov. Det bör klart framgå attåtgärder mot kvinnligt missbruk skall finnas med i de kommunala planerna, anförmotionärerna vidare och begär ett tillkännagivande härom (yrkande 3). I motion So253 av m.fl. (c) begärs etttillkännagivande av vad som i motionen anförts beträffande åtgärder för attkomma till rätta med kvinnors alkoholmissbruk (yrkande 5). Motionärernaunderstryker att det i all planläggning av socialt behandlingsarbete som berörkvinnliga missbrukare måste beaktas att behandlingen av kvinnor medalkoholproblem kräver speciella insatser. I motion So30l av m.fl. (fp) begärs etttillkännagivande av vad som i motionen anförts om insatser mot missbruk blandkvinnor (yrkande 5). Motionärerna framhåller att alkoholmissbruket hos kvinnorhar ökat och att alkohol är en av de viktigaste kända faktorerna bakomfosterskador. Trots att det numera är vanligt alt kvinnor dricker alkohol ärvaksamheten mot alkoholmissbruk hos kvinnor betydligt lägre än mot missbruk hosmän. Kvinnorna är ofta också bättre på att dölja sitt missbruk, vilket gör attdet kan pågå utan att det upptäcks. Information om det kvinnligaalkoholmissbruket måste därför spridas, och missbrukargruppen måste ägnas särskilduppmärksamhet inom vården och forskningen. Ett av de mest omtalade vårdprojeklen för kvinnligamissbrukare är det s.k. vid , Karolinskasjukhuset. Syftet med projektet som startade var att genomintensifierat uppspårande och erbjudande av en lättillgänglig vårdmöjlighetkunna behandla kvinnor som inte tidigare kunnat nås för medicinskalkoholistvård. Verksamheten är nu en del av klinikens reguljära verksamhetunder namnet Ewa-motlagningen och kan sägas fungera som förebild förlättillgänglig alkoholistvård för kvinnor. När det gäller förebyggande verksamhet har stöd tidigaregivits till flera projekt som vänder sig lill kvinnor. 3 1989/90. sociabtyrebensskrift På kvinnors vis Om drogförebyggande arbete 1989/90:SoU 14 (nov.1984) och spänner över vitt skilda områden, såsom musik, teater,verktygscirklar och rena samtalsgrupper. har genom kartläggning av befintligavårdresurser lör kvinnliga missbrukare kunnat konstatera dels att kvinnligaavdelningar nu organiseras vid flera institutioner, dels att öppenvårdsprojektför tidig upptäckt bedrivs på flera håll. Resultatet av kartläggningen redovisasi skriften Vård för kvinnliga mbsbrukare (Sociabtyreben redovbar 1987:4). Iskriften redovisas 90 exempel på projekt som bedriver särskild verksamhet lörkvinnor i någon form. Det understryks att redovisningen inte är fullständig,men att den ändå ger en ganska god bild av vilka behandlingsmöjligheter somfinns för kvinnliga missbrukare och av hur en bra vård för kvinnligamissbrukare skall vara utformad. Problemen kring kvinnliga alkoholmissbrukare ochbehandling av kvinnliga missbrukare har berörts även i socialberedningensbetänkande (SOU 1987:22) Missbrukarna, , Tvånget (s. 144146). Problematiken kring alkohol och graviditet samt riskernaför fosterskador på grund av alkoholmissbruket behandlades av utredningen omdet ofödda barnet i betänkandet (SOU 1987:11). Åtgärder vid mbsbruk m.m. undergraviditet Enligt utredningen uppskattades antaletbarn som föddes i med fullständigt eller partiellt fetaltalkoholsyndrom (FAS) till mellan 100 och 400. En enkätundersökning somutredningen gjort tyder på all antalet barn med sådana alkoholskador sjunkitkraftigt , så att det numera rör sig om högst ett 50-tal barn perår. När det gäller frågan om utbildning av och informationtill personal och politiker kan nämnas det uppdrag som regeringen har givitsocialstyrelsen alt genomföra en utvärdering av socialtjänstlagen. Enligtuppdraget skall bl.a. redovisa synpunkter vad gäller utbildningoch handledning för såväl berörda personalkategorier som för förtroendevalda.Uppdraget skall vara slutredovisat . Utskottet har vid ett flertal tillfållen behandlatmotioner om kvinnliga missbrukare (bet. SoU 1984/85:14, SoU 1985/86:17, SoU1986/87:22, SoU 1987/88:17 och /89;SoU12). I betänkandet SoU 1987/88:17 (s. 28 f.) behandlades bl.a.motioner med samma syfte som flera av de nu aktuella. Utskottet anförde dåbl.a. all frågan om insatser för kvinnliga missbrukare har blivit en alltstörre och mer brännande fråga för missbrukarvården. Utskottet underströkbehovet av en specialiserad vård för kvinnor med särskild hänsyn tagen tillkvinnornas särskilda behandlingsbehov. Detta gällde såväl sluten som öppenvård. I sammanhanget fanns även anledning att framhålla ansvarför att kvinnornas situation följdes upp efter avslutad behandling. Utskottethänvisade därefter till ovan nämnda kartläggning avbefintliga vårdresurser för kvinnliga missbrukaresamt konstaterade att informationen till gravida kvinnor 1989/90:SoU14 omriskerna med missbruk under graviditeten numera syntes fungera tillfredsställande.Sammanfattningsvis ansåg utskottet att arbetet för att hjälpa de kvinnliga missbrukarna i allt väsentligt bedrevs enligt de linjer som förordades i motionerna varför något riksdagsinitiativ i frågan, enligt utskottets mening, fick anses obehövligt. avstyrktes.Riksdagen följde utskottet, (res. m, fp och c). behandlade utskottet en motion (s) om behovetav utökad forskning om kvinnligt missbruk (1988/89;SoU12 s. 8-9). Utskottethänvisade bl.a. till en inventering av svensk drogforskning enligt vilkenkvinnor med alkoholproblem var den målgrupp som visades det största intressetinom området för behandlingsforskning sett till antalet studier. Delegationenför social forskning, DSF, hade vidare uppgivit att skillnadernamellan manliga och kvinnliga missbrukare hade uppmärksammats ur olika aspekterinom den sociala behandlingsforskningen. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att kvinnorsalkoholproblem var ett viktigt forskningsområde. Utskottet ansåg det särskiltangeläget att forskning bedrevs om de speciella problem som kvinnor möter isamband med alkoholmissbruk. Utskottet förutsatte all DSF även i fortsättningenskulle uppmärksamma dessa frågor och avstyrkte den då aktuella motionen medhänvisning härtill. Som ovan redovisats (s. 23) har utskottet tidigare ullalatatt det behövs en satsning på metodutveckling, kunskapsuppbyggnad och personalutvecklinginom missbrukarvården, inte minst när det gäller vården av det ökande antaletunga, kvinnor och biandmissbrukare (SoU 1987/88:25 s. 24 1. Utskottet gör följande bedömning. Av de mellan 300 000 och 500 000 svenskar som beräknas haså svåra alkoholproblem att det allvarligt påverkar deras arbete, familjelivoch hälsa är åtminstone var femte en kvinna (se bl.a. den av socialstyrelsenoch Systembolaget gemensamt utgivna ;e uppl. År1974 var av de intagna på allmänna vårdanstalter kvinnor. Är 1985var av de institutionsvårdade kvinnor. Av en rapport frånStockholms socialförvaltning framgår att kvinnorna utgör mellan en fjärdedeloch en tredjedel av del totala antalet missbrukare som har kontakt medsocialtjänsten (Franér, Ägren, 1987). I en nyligen framlagd avhandling konstaterar socialläkareGunnar Ägren alt kvinnor har en högre alkoholrelaterad överdödlighet än män.Detta gäller i särskilt hög grad självmord och skrumplever (levercirrhos). För ökningen av den totala alkoholkonsumtionen det senasteåret står de unga kvinnorna i åldern och deras konsumtion av starköloch öl klass II(Sifosungdomsundersökning 1988/89). Tillgängliga data visar alltså att alkoholmissbruket hoskvinnor ökat och alt kvinnorna drabbas värre av alkoholskador än män. villdärför framhålla behovet av insatser för kvinnliga alkoholmissbru- 1989/90:SoU14 käre och för kvinnor med andra missbruksproblem. Kvinnor som missbrukare börägnas ökad uppmärksamhet inom vården och forskningen. Detta gäller inte minstbeträffande de gravida missbrukarna mot bakgrund av de risker som alkohol ochandra droger innebär för . Behandlingsinsatserna måste vidare anpassasefter kvinnornas speciella behov. Särskild information om kvinnors missbruk börutgå till beslutsfattare och personal inom all missbrukarvård. Kunskaper omkvinnors missbruk bör ingå i utbildningen av behandlingsassistenter. Vidarebör behovet av särskilda behandlingsinstitutioner för kvinnliga missbrukarebeaktas i kommunernas vårdresursplaner. Vad utskottet här anfört om åtgärder motkvinnors missbruk med anledning av motionerna So229 (s) yrkandena 1 3, 5o253(c) yrkande 5 och 5o301 (fjj) yrkande 5 bör som sin mening geregeringen lill känna. 1 tre motioner tas upp frågor som rör de bostadslösas situation. 1 motion 1988/89:So202 av och (båda c) yrkas att hos regeringen begär förslag om sådana lagändringaratt kommunerna otvetydigt åläggs att se till att ingen skall behöva slå ulanmöjlighet lill tak över huvudet . Motionärerna anför att minst 280 människor i Stockholmsaknar varje form av bostad. Alt människor står helt utan bostadsmöjlighet ärenligt motionärernas mening ovärdigt ett välfårdssamhälle och strider motsyftet i vår sociallagjtiftning. När kommunerna så uppenbart bryter mot sillansvar att sörja för sina invånares grundtrygghet måste statsmakterna ingripa,framhåller motionärerna. I motion 1988/89:So245 av och (båda s) begärs ett tillkännagivande beträffande de vräkningshotadesoch bostadslösas situation. Det är enligt motionärerna enkelt att avhysa enhyresgäst från bostaden, något som bl.a. de s.k. störningsjourerna har bidragittill. Motionärerna framhåller vidare alt antalet vräkta barnfamiljer ökat ochlikaså antalet uteliggare i storstäderna. De av motionärerna föreslagnaåtgärderna för alt avhjälpa problemen på bostadsmarknaden är deb att alternativtill störningsjourerna utarbetas, deb att stödinriktade åtgärder motbarnfamiljerna vidtas, och deb att de bostadslösas situation utreds. I motion l988/89:So301 av m.fl. (jp),slutligen, begärs all regeringen lar initiativ lill överläggningar med arbetsmark nadens och bostadsmarknadens parter om missbrukarnas svårigheter att finna bostad och sysselsättning (yrkande 8). Motionärerna påpekar att det är ett stort problem att finna bostäder för människor som har haft missbruksproblem. De har svårt att få en egen bostad därför att de är kända av bostadsföretagen. Arbetet med återan passningen av missbrukare kräver, enligt motionärerna, samverkan mellan , arbetsförmedlingen, bostadsförmedlingen samt ,, parternapå arbets- och bostadsmarknaden. oftamaktlös i sina ansträngningar att bistå missbrukarna, heter det i 1989/90:SoU 14 motionen.Det behövs därför ett starkare engagemang från de storaintresseorganisationernas sida. I motionen påpekas att i en annan partimotionlagt fram förslag om åtgärder för att underlätta för missbrukare att kommatillbaka till arbetsmarknaden.