bet · GD01JoU16 · 1989-12-31 00:00:00 — Försti mera uppenbara fall kan man därför, menar NO, anse att köparen missbrukar sinposition. Enligt NO fanns det inget i SPK:s utredning som motsadeatt pappersbrukens inköpssamarbete har betydande fördelar från allmän synpunktgenom att det leder till en effektivare hantering än om bruken skulle köpareturpapper vart för sig. NO konstaterade vidare att utredningen inte gavbelägg för att bruken genom samarbetet pressade ned priset på returpapperutöver vad som är ett resultat av effektivare returpappershantering. Mot dennabakgrund såg NO inget skäl för ingripande och avskrev ärendet. Pappersindustrins samarbete vid inköp av returpapper ledertill att pappersinsamlingen blir olönsam för kommunerna, anförs det i motion1988/89:N313 (vpk). Där hävdas att pappersbrukens inköpsbolag har ett alltfördominerande inflytande över prissättningen på returpapper. För att skapa enmotvikt till industrins starka ställning på returpappersmarknaden bordestaten, kommunerna och landstingen bilda en gemensam inköps- ochförsäljningsorganisation för pappersprodukter; organisationen skulle träffaavtal med pappersindustrin om inköp av papper och försäljning av returpapper. Av dentidigare redovisningen framgår att näringsfrihetsombudsman- 116 nen (NO)vid sin prövning av pappersbrukens inköpssamarbe- te fannatt samarbetet har betydande fördelar från allmän synpunkt 1989/90:JoU16 genom attdet leder till en effektivare hantering än om bruken skulle Bilaga 1 köpareturpapper vart för sig. Något belägg för att pappersindustrin genomsamarbetet pressade ned priset på returpapper utöver vad som var ettresultat av effektivare returpappershantering kunde NO inte I det föregående har också lämnats vissa uppgifter ominsamlingen och förbrukningen av returpapper. då riksdagenbeslutade att en obligatorisk insamling av pappersavfall skulle påbörjas tillår 1989 har den totala mängden insamlat returpapper (bestående av bl.a.tidningar, tidskrifter och wellpapp) fördubblats. frånhushållen har procentuellt sett ökat ännu kraftigare; under de två senaste årenhar den årliga ökningstakten uppgått till . Pappersindustrinsförbrukning av returpapper har tredubblats. Enfortsatt ökad efterfrågan på returpapper från industrins sida förutses under denärmaste åren. Till följd härav beräknas ett ökat importbehov komma att uppståi början av 1990-ta-let. Enligt en rapport från statens industriverk om massa- ochpappersindustrins försörjning med returpapper, vilken har refererats i etttidigare avsnitt, var prisnivån på returpapper i relativt setthög vid en internationell jämförelse. Detta förhållande synes fortfarandegälla. Enligt uppgift har man dock från återvinningsföretagenssida med åberopande av en ökad tillgång på returpapper i bl.a. tillföljd av export av returpapper från och krävt en sänkning avpriset på insamlade tidningar från hushållen. Detta föranledde att i en skrivelse till industridepartementet i november 1989kräva stimulansåtgärder lör att insamlingen och avsättningen av returpapper iSverige skulle tryggas. Industridepartementet har besvarat skrivelsen.Av svaret framgår att industriminister inte avseratt föreslå några särskilda åtgärder som ingriper i returpappersmarknaden. Fråndepartementets sida görs bedömningen att industrins ökande efterfrågan påreturpapper sannolikt kommer att leda till en stigande prisnivå för returpapperoch en fortsatt ökad insamlingsvolym. Departementet avser emellertid att nogafölja utvecklingen på området. Den industriella användningen av returpapper är värdefulli många avseenden, inte minst från energi- och naturresurssynpunkt. Det ärdärför, menar näringsutskottet, angeläget med en fortsatt ökad insamling avreturpapper. noterar att regeringen kommer att hållautvecklingen under noggrann uppsikt. Mot bakgrund av industrins ökandeefterfrågan på returpapper torde pappersbruken vilja tillämpa en prispolitiksom inte motverkar kommunernas intresse för pappersinsamlingen och som gagnarindustrins långsiktiga försörjning med returpapper. Med hänsyn till det anförda anser näringsutskottet attmotion 1988/89:N313 (vpk) inte bör föranleda något initiativ av . Motionenavstyrks alltså av näringsutskottet. 9 1989/90. den 13 februari1990 1989/90:JoU16 ._.,.. Närvarande:Lennart (). (fp), (), Per (),(), (), (), Inga-BrittJohansson (s), Bo Finnkvist (s), (), (), (vpk), (), (), (), IsaHalvarsson (fp) och (). Miljöpartietsförslag till lag om avfall och magaf" återvinning(Reservation nr 1, mp) 1 § Denna lag syftar till att skydda människors hälsa ochmiljön och att motverka förfaranden i en produkts livscykel som innebär slöseri med naturresurser eller ger upphov till miljöfarligt avfall. Paragrafen anger syftet med denna lag. Lagen har ettvidare tillämpningsområde än renhållningslagen. Den reglerar inte endastsjälva avfallshanteringen, utan reglerar även förfaranden i tidigare led sompåverkar produkters och varors egenskaper som avfall. Det övergripande syftetär att skydda människors hälsa och miljön och därmed uppmuntra metoder i allaled av en produkts eller varas livscykel, som sparar på naturresurser och somger ringa eller inget avfall. 2 § Utöver denna lag gäller föreskrifter omavfallshantering i forfatt ningar om miljöskydd och om kemiska produkter samt i andra författ ningar. Denna paragraf motsvarar renhållningslagens 2 §. 3 § I denna lag menas med avfall: sådant material som ägaren eller någon i hansställe visar att han utan ersättning för dess värde vill bli av med, hantering: tillverkning, import, bearbetning, behandling,förpackning, förvaring, transport, användning, omhändertagande, destruktion,konvertering, saluförande, överlåtelse och därmed jämförliga förfaranden. I denna paragraf definieras begreppen avfall ochhantering. Avfall som helt begrepp finns inte definierat i lag tidigare, endasthushållsavfall i renhållningslagen, vilket har ansetts mycketotillfredsställande. Vi anser det därför nödvändigt att tydligt definieraavfallsbegreppet, eftersom bestämmelserna i denna lag baseras på dettabegrepp. Till avfallsbegrepet är ägarbegreppet knutet. Allt avfallhar varit användbart material i någon form, vilket i sin tur haft någonägare. Om det inte är ägaren som gör sig av med materialet, så är det någon ihans ställe med eller utan befoganderätt. Avfallet är sålunda inte knutet fastighet. Det går att visa att man vill bli av med avfall genom såväl ettaktivt handlande som en underlåtenhet att handla. Som exempel på ett aktivthandlande kan nämnas att kasta sopor i ett sopnedkast. En underlåtenhet atthandla kan bestå i att en företagare lämnar kvar giftigt avfall nedgrävt påfabriksområdet. Hanteringsbegreppet är till ordalydelsen identiskt med deti lagen om kemiska produkter och ansluter i huvudsak till förarbetena till Lagen om kemiska produkter med ett undantag. I Lagen om kemiska produkter ingår import inte i hantering, vilket det däremot gör i denna lag. Det är tänkt att hanteringsbegreppet skall vara heltäckande och att därmed ingen form av hantering av en produkt eller vara som 1 jg kanpåverka avfallet skall falla utanför lagens tillämpningsområde. 4 §Avfall skall hanteras på ett sådant sätt att det inte uppkommer 1989/90:JoU 16 olägenhet av betydelse från hälsoskydds- och miljövårdssynpunkt. Bilaga 2 Utrymmen, behållare och andra anordningar för hanteringen skall vara såbeskaffade och skall skötas på ett sådant sätt att olägenhet inte uppstår. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer fårmeddela närmare föreskrifter om försiktighetsmått och andra åtgärder för attförhindra olägenheter i samband med avfallshantering. Regeringen får överlåta åt kommunerna att meddela sådanaforeskrifter. Denna paragraf utgör en allmän aktsam hetsregel för helaavfallshanteringen. Den riktar sig till alla aktörer på avfallshanteringensområde. Försiktighetskravet måste alltid vara uppfyllt och utgör hanteringensrättsliga villkor. Andra stycket ger regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer möjlighet att föreskriva om försiktighetsmått för att förebygga skadapå människors hälsa och miljön. Bestämmelsen är framför allt avsedd atttillämpas på kemiskt avfall och annat riskavfall som t.ex. avfall från sjukhus.Föreskrifterna kan även avse hur olika anordningar som behållare och andrautrymmen skall vara anordnade och andra frågor som rör avfallshanteringen. Fördessa mer konkreta bestämmelser är kommunen lämpligast som utfårdare avföreskrifter, eftersom det är kommunen som skall ha det övergripande ansvaretlör avfallshanteringen i kommunen. 5 § Varje kommun skall upprätta en avfallsplan för attplanera, utveckla och genomföra en materialhantering på ett miljö- och resurs- besparande sätt. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får besluta om närmare föreskrifter beträffande avfallsplanens Innehåll. Avfallsplanen skall innehålla avfallsreduceringsplan forkommunen samt för varje industriföretag med en fastställd tidsplan efter vilkenåtgärderna skall genomföras. Vidare skall anges vilka åtgärder föråteranvändning, återvinning som planeras samt hur slutligt omhändertagande avavfall skall utföras. Om privata företag inte finns att anlita föråteranvändning eller återvinning, är kommun skyldig att ordna återanvändingeller återvinning på annat sätt om det är samhällsekonomiskt lönsamt. Avfallsplanen prövas för antagande av kommunfullmäktige.Avfallsplanen prövas for fastställelse av . En avfallsplan innebär bl.a. en skyldighet förkommunen att ta reda på vilka typer av avfall som finns i kommunen och vilkenmängd avfall som finns. Detta är ett första steg i kommunens arbete att ta överhela ansvaret för avfallshanteringen. I första stycket omnämnesmaterialhantering, eftersom många restprodukter i samband med produktion ochkonsumtion inte blir avfall, utan återgår i produktionscykeln genomåteranvändning, återvinning eller genom annat utnyttjande, som t.ex.energiutvinning. enutförlig redovisning över kommunens planer för avfallshanteringen. Planenskall vara rullande och omfatta en tidsperiod . Planenskall fortlöpande revideras. För att minska avfallsmängden i samhället skall kommunen isamarbete med industrin utarbeta en avfallsreduceringsplan som skall minskaavfallet fram . Förutom de åtgärder som nämns iandra stycket kan planen beskriva det förebyggande miljöskyddsarbete somplaneras och projekt, återvinningscentraler och miljöstationer som planeras ikommunen. Vidare bör planen ange vilka återvinningsmål man önskar uppnå. Planenbör ge uttryck för hur kommunen planerar framtida lokalisering och utformningav olika hanterings- och behandlingsalternativ. I kommuner som harsopförbränningsanläggning skall avfallsplanen ange en tidsplan för avvecklingav sopförbränning och vilka alternativa metoder som skall ersätta den. Tredje stycket anger att kommunerna är skyldiga att ordnamed återanvändning eller återvinning om det inte finns privata intressenter.Det är inte säkert att återvinning är företagsekonomiskt lönsam fastän den ärsamhällsekonomiskt lönsam. Med begreppet samhällsekonomiskt lönsam menar viinte bara värden som direkt kan mätas i pengar utan också lönsamhet i form avminskad miljöförstöring och resursförbrukning. Målsättningen måste naturligtvisvara att med hjälp av den ekonomiska politiken göra återvinning ochåteranvändning lönsam. Men innan vi har uppnått detta läge kan det blinödvändigt att kommunerna, eventuellt inom ramen för samarbete i ,investerar i egna anläggningar. De kostnader det innebär får täckas av avgifterfrån de kommunala renhållningsavgifterna. Kommunfullmäktige prövar planen för antagande och statensnaturvårdsverk prövar den för fastställelse, vilket får till följd att dendärmed får rättskraft, dvs. den blir bindande och styrande för framtida beslut.Därigenom ges kommuninvånare möjlighet att stämma kommunen, om denna skullefatta beslut i strid med avfallsplanen. Om avfallsplanen inte uppfyller lagensminimikrav får planen inte fastställas. Vi har valt som den myndighet somskall fastställa planen, eftersom vi anser det viktigt att det finns samladkunskap i landet om hur arbetet med att reducera avfallsmängderna fortskrider.Naturvårdsverket får lättare att utforma ändamålsenliga föreskrifter enligt debemyndiganden som ges i olika paragrafer i lagen. 6 § Om kommun ej upprättat sådan plan före . 1993skall vid vite ålägga kommunen att göra det eller själv upp rätta planen på kommunens bekostnad. Denna paragraf utgör ett instrument för statens naturvårdverkatt framtvinga en avfallsplan, om en kommun skulle dröja för länge medplaneringen av den framtida avfallshanteringen. 7 § Den som bedriver verksamhet som kan ge upphov tillbetydande 121 mängder avfall eller till avfall som av annan orsak kan föranleda olägenhetav betydelse för hälsan eller i miljön skall lämna de uppgifter 1989/90:JoU16 som behövsför kommunens planering av avfallshanteringen till den Bilaga 2kommunala nämnd som utövar tillsynen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmerfår meddela närmare föreskrifter om uppgiftsskyldigheten. Det är kommunernas skyldighet att som ett led iavfallsplaneringen i samarbete med industrininventera och analysera avfallsflödetför att bättre kunna ta hand om avfallet. Uppgiftsskyldigheten för dem sombedriver verksamhet som ger upphov till avfall är en förutsättning för attkommunerna skall klara det ansvar som läggs på dem. För att miljö- ochhälsoskyddsnämnden skall kunna ge eftertryck åt en begäran om uppgifter kannämnden förena beslut om föreläggande med vite enligt 33 §. får meddela närmare föreskrifter omuppgiftsskyldigheten. Sådana föreskrifter kan avse företagets avfallsreduktionsplan,vilka åtgärder som vidtagits för att minska avfallets farlighet eller krav påandra försiktighetsmått. 8 § Varje kommun skall svara för att avfall inom kommunenforslas till behandlingsanläggning i den utsträckning som behövs för att tillgodose hälsoskydds- och miljövårdskrav. Kommuner skall se till att bortfor- slingen anpassas till behovet och förutsättningarna för olika slag av bebyggelse och verksamheter. När kommunen planerar och beslutar hur skyldigheten enligtförsta stycket skall fullgöras, skall hänsyn tas till enskildas,organisationers och företags möjligheter att på annat sätt ombesörjaavfallshanteringen på ett från hälsoskydds- och miljövårdssynpunkt godtagbartsätt. Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer fårmeddela när-mareforeskrifter om paragrafens tillämpning. Paragrafen fastslår kommunens skyldighet att forsla bortallt avfall som uppstår i kommunen, dvs. såväl hushållsavfall somindustriavfall. Kommunen måste därför anpassa bortforslingen till de skildabehov som föreligger beroende på vilken typ av bebyggelse det är fråga om ochberoende på vilka verksamheter som bedrivs i kommunen. Mycket av derestprodukter som uppstår tar industrin själv hand om . Dennamöjlighet kvarstår under förutsättning att avfallshanteringen sker på ett urhälso- och miljösynpunkt acceptabelt sätt. Formuleringen enskilda, organisationer och företag är valdför att markera att alla skall beredas möjlighet att ta hand om sitt avfall, sålänge det görs på ett från hälsoskydds- och miljövårdssynpunkt godtagbartsätt. 9 § Avfallshantering får inte ske genom slutligtomhändertagande av avfallsproducenten om inte undantag har föreskrivits eller meddelats i det enskilda fallet. Första stycket gäller ej hushållens kompostering av detegna biolo giskt nedbrytbara avfallet. Endast densom kommunen anlitar för ändamålet får taga yrkesmäs- 1989/90:JoU16 sigbefattning med bortforsling av avfall. Paragrafen innebär att fastighetsinnehavaren är skyldigatt lämna avfallet till kommunen för bortforsling och slutligt omhändertagande,om inte koncession har lämnats eller undantag har lämnats i det enskildafallet. Det behövs inget tillstånd för enskilda att ta tillvara delar av hushållsavfalletför att anlägga egen kompost, vilket kan tyckas vara en självklarhet. Denglädje och tillfredsställelse som många känner över sin egen täppa ochkomposthög borde vara allom förunnad. Kommunen borde därför på olika sättuppmuntra till småskalig kompostering, som invånarna i t.ex. ett kvarter fårdriva själva. Tredje stycket ger kommunen ensamrätt att frakta bortavfallet och slutligt omhänderta det. Det gäller den yrkesmässigatransporten.Enskilda skall ha rätt att forsla bort miljöfarligt avfall och avfall som medfördelskall separeras från övrigt hushållsavfall till uppsamlingsställen ochmiljöstationer. 10 § Kommunen skall tillse att det finns tillräckligaresurser för en god avfallshantering. Regeringen eller myndighet regeringen bestämmer harmöjlighet att meddela föreskrifter om paragrafens tillämpning. Paragrafen innebär en lagfäst skyldighet för kommunen atttillse att tillräckliga resurser finns att tillgå för att klara en godavfallshantering. Det innebär att kommunen svarar för att behandlingsanläggningaroch uppläggningsplats finns tillgängliga och att kommunen i sin översiktsplanlämnar lämpligt markutrymme för deponi. Bestämmelsen innebär inte att varjekommun måste ha egen anläggning eller deponi utan skyldigheten består i att kommunenskall svara för att någon kommun är villig att ta emot avfallet för behandlingeller slutligt omhändertagande. Kommunerna kan också ha gemensammaanläggningar eller anlita privata bolag. 11 § Avfall skall inte blandas på sätt som försvåraråtervinning. Särskilt miljöstörande komponenter skall hållas avskilda från övrigt avfall liksom sådant material som kan orsaka olycksfall eller dylikt. Långtgående källsortering skall ha införts i samtligakommuner . Särskilda slag av avfall skall hållas skilt från annatavfall vid slutligt omhändertagande i avvaktan på bättre framtidabehandlingsmetoder. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer fårmeddela närmare föreskrifter om tillämpningen av denna paragraf. Denna paragraf innebär ett lagfäst införande avlångtgående källsor tering i landets alla kommuner . Detta innebär i praktiken att kommunerna måste påbörja införandet av källsortering . Motiven till källsorteringen är att underlätta återanvändning och återvinning av lämpligt material men även för att undvika olycksfall i arbetet, som t.ex. skärsår från krossat 123 Källsortering är en av de viktigaste leden i avfalls- hanteringen,både för att minska avfallets mängd och farlighet. avfalleten gång uppblandats, försvåras återvinningen avsevärt och de Bilaga 2miljöstörande komponenterna i avfallet orsakar hälso- och miljöskador. får meddela närmare föreskrifter om detaljer i källsorteringen. Med långtgående källsortering menas, att det inte ärtillräckligt med en uppdelning i vått och torrt eller där endast papper, glasoch batterier utsorteras. Plaster får inte hamna i samma fraktion som matavfalloch annat biologiskt nedbrytbart material och därmed förstöra dess egenskapersom jordförbättringsmaterial. De får heller inte finnas tillsammans med papperoch därmed försvåra återvinningen. Problemet med plasterna är att de för detförsta består av flera olika plastsorter och för det andra ofta förekommertillsammans med andra material, t.ex. i förpackningar. Det är viktigt attplasterna blir märkta, så att konsumenten vet hur de skall hanteras iavfallsledet. Även metallburkar skall utsorteras. Tredje stycket föreskriver monodeponi för sådant avfallsom deponeras, därför att man inte har någon lämplig behandlingsmetod atttillgå utan luft- eller vattenföroreningar som följd. Mycket forskning bedrivsidag inom detta område. Därför vore det oklokt att avhända sig möjligheten attlängre fram i tiden kunna omhänderta avfallet på ett säkert sätt. 12 § Material skall återanvändas eller återvinnas sålångt detta är tekniskt och ekonomiskt möjligt, om därmed råvaror sparas eller om det av annan orsak är påkallat från miljöskyddssynpunkt. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer fårbesluta om föreskrifter som anger att vissa produkter och varor skall innehållaviss andel återvunnet material. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer fårbesluta om ytterligare föreskrifter av betydelse för lagens tillämpning. Denna paragraf prioriterar återanvändning och återvinningsom hanteringsform för att därmed hushålla med knappa naturresurser eller avmiljöskäl. Avfall betraktas i alltför hög grad som slutligt förbrukat ochdärigenom som en oanvändbar restprodukt. Återvinning skall främjas för attavlägsna produkter som innehåller miljöfarliga komponenter från att förbrännasmed luftföroreningar som följd. 13 § Om användning av vissa råvaror, tillsatser ellertillsatsämnen hindrar återvinning av viss produkt får regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer besluta om minskning eller förbud av dessa i material eller produkter som saluföres eller används i . Om återvinning försvåras på grund av att vissa råvaroreller tillsatsämnen ingår i produkten kan, troligen i praktiken, statensnaturvårdsverk ges möjlighet att snabbt vidtaga åtgärder för att underlättaåtervinningen. Paragrafen innebär en möjlighet att utfärda restriktioner eller förbud attanvända visst ämne vid tillverkningen eller förbjuda import 1989/90:JoU16 av enprodukt som efter användning hamnar i avfallet och förorsakar Bilaga 2svårigheter i återvinningsprocessen. 14 § Innan tillverkning påbörjas, skall den som ärregistrerad produk tansvarig enlig 20 § ha planerat för hur det avfall som uppstår till följd av tillverkningsprocessen skall behandlas och hur produkten skall om händertas sedan den inte kan användas för avsett ändamål längre. Uppkomst av restprodukter skall i första hand begränsas, iandra hand återanvändas eller återvinnas. Det avfall som likväl uppstår skallomhändertas på ett miljövänligt sätt. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kanutfärda föreskrifter om hur produktansvarig ska redovisa vad som krävs enligtförsta stycket. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer kanockså ge närmare föreskrifter för andra paragrafens tillämpning. Denna paragraf syftar till att tvinga produktansvarig attansvara för det avfall som uppstår vid tillverkningen, dvs. både det avfall somuppstår i fabriken och det som produkten i sig utgör den dag den inte längreskall brukas. Andra stycket anger prioritetsordningen för hanteringen avrestprodukter i avfallshänseende. Avfall kan inte alltid helt elimineras, mendet skall begränsas i möjligaste mån. Återanvändning är att föredra urnaturresurssynpunkt och skall tillämpas, där det är möjligt. Paragrafen ger t.ex. goda möjligheter att minskaanvändningen av engångsförpackningar. 15 § Den som hanterar eller importerar kemiska produkteroch varor, skall ersätta dessa med mindre hälso- och miljöfarliga, om alternativ finns. Vid hantering och import bör en utgångspunkt vara attvälja en från hälso- och miljösynpunkt så bra sammansättning som möjligt. Dettakräver för tillverkarnas del att hälso- och miljöaspekterna blir starktstyrande för produktutvecklingen. Vid yrkesmässig hantering måste väljas ämnenoch produkter som kan hanteras säkert i alla hanteringsled, inbegripetavfallsbehandlingen. Sådana produkter bör undvikas som kan ersättas av andraprodukter som medför mindre skaderisker. Höstriksdagen 1989 beslutade att enmotsvarande paragraf skall införas i Lagen om kemiska produkter. 16 § Tillverkare och importörer skall till statensnaturvårdsverk lämna livscykelspecifikationer över tillverkade och importerade varor. Regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer skallge närmare föreskrifter om livscykelspecifikationer. Tillverkare skall till lämna enredovisning av produktens totala miljöbelastning. De skall redovisa hela kedjanav miljöeffekter i samtliga led av produktens livscykel. Livscykelspecifikationenskall ange råvaruåtgång, vilka processer varan genomgått, t.ex. impregneringoch ytbehandling med kemikalier. Den skall redovisa utsläpp till mark, vattenoch luft, energiförbrukning, möjlighet till återvinningoch eventuella bullerstörningar. Den skall vidare ange hur 1989/90:JoU16 varanuppträder vid förbränning, deponering och kompostering, vad Bilaga 2 somkan tänkas hamna i lakvattnet på en tipp och hur lätt produkten bryts ner inaturen.