bet · GD01LU23 · 1989-12-31 00:00:00 — En förändringi detta avseende skulle innebära att man frångick en grundläggande princip påområdet. Avslutningsvis pekade utskottet på att den i propositionen föreslagnajämkningsregeln ger en viss möjlighet att i de fall privatapensionsförsäkringar finns beakta makarnas totala pensionsskydd. Enligt propositionenvar det nämligen av betydelse för bedömningen av makarnas ekonomiskaförhållanden hur makarna har sitt pensionsskydd ordnat. Är det fråga om pensionsförsäkring som inte balanseras av en motsvarande pension på denandra makens sida, kunde det enligt utskottet finnas skäl att överväga enindragning helt eller delvis av försäkringen i bodelningen. Frågan omdet bör vara möjligt att göra belopp som utbetalas i 9 enlighetmed förmånstagarförordnande i försäkring till mottagarens en- skilda egendom berördes av familjelagssakkunniga i deras tidigare 1989/90:LU23 omnämndahuvudbetänkande (SOU 1981:85) Äktenskapsbalk. De sakkunniga anmärkte till enbörjan (s. 358 f.) att det här i samtliga fall rör sig om pengar och ej omnågot som kan ha karaktären av släktegendom eller som eljest kan ha särskiltaffektionsvärde för mottagaren. Skälen för en ordning som medger attmottagaren ändå får ta undan beloppet vid bodelning var därför enligt desakkunniga rätt svaga. Om möjligheten att i samband med förmånstagarförordnandegöra utbetalt belopp till mottagarens enskilda egendom skulle erkännas, skulledet vidare, enligt de sakkunniga, föreligga en uttalad risk för att sådanaföreskrifter slentrianmässigt skulle komma att tas in i förordnandena. Däravskulle kunna följa åtskilliga tillämpningssvårigheter, t.ex. när det gälleratt avgöra om en viss penningsumma motsvarar det en gångutbetalade eller om något som förvärvats för pengarna i den mån det alls gåratt utreda i sin tur är att betrakta som enskild egendom. Enligt desakkunniga måste man också beakta att förmånstagarförordnanden ofta ärstandardförordnanden, enligt vilka någon eller några i en krets av personer kankomma i fråga vid ett framtida försäkringsfall. Man vet då i regel inte vem somtill sist kan komma att få beloppet och någon som helst hänsyn kan ej tas tillomständigheterna på mottagarsidan i det enskilda fallet. De sakkunnigasslutsats blev att det inte bör vara möjligt att i samband med ettförmånstagarförordnande vid livförsäkring bestämma att utbetalade belopp skallutgöra mottagarens enskilda egendom. Det borde i stället ankomma på de berördamakarna själva att i ett äktenskapsförord bestämma om och i så fall i vilkenomfattning ett belopp, som en av dem har uppburit som förmånstagare, skallhållas utanför en framtida bodelning. I proposition 1986/87:1 med förslag till äktenskapsbalkm.m. anslöt sig departementschefen till familjelagssakkunnigas uppfattning i nuangivet hänseende. Han framhöll därvid (s. 128) att den av honom föreslagnauppräkningen i 7 kap. 2 § ÄktB av vad som är enskild egendom är uttömmande ochatt det alltså inte är möjligt att tillskapa sådan egendom genom t.ex. ettförmånstagarförordnande. Propositionen föranledde i denna del inte någrauttalanden från sida (LU 1986/87:18). De ekonomiska verkningarna av dom på hemskillnad Enligt de bestämmelser som gällde före den 1 januari 1974hade makar utom i vissa särskilda fall inte rätt till äktenskapsskillnad utan föregående dom på hemskillnad. Om makarna efter en dom på hemskillnad levt åtskilda och inte heller därefter upptagit sammanlevnaden skulle på talan av en av dem dömas till äktenskaps skillnad. Egendom som makarna förvärvade efter en hemskillnadsdom blev vardera makens enskilda. Någon ändring härvidlag inträdde ej för det fall att makarna flyttade samman eller att hemskillnaden av annan orsak inte fullföljdes genom dom på äktenskapsskillnad. Hemskillnadsinstitutetavskaffades i samband med en partiell reform 1989/90:LU23 av GB år1973 (prop. 1973:32, bet. I övergångsbestämmelser till de nya regierna iGB föreskrevs bl.a. att äldre lag fortfarande skulle gälla i fråga om verkan avhemskillnad. Av 5 § lagen (1987:788) om införande av följeratt övergångsbestämmelser fortfarande har giltighet såvitt avserverkningarna av en dom på hemskillnad. Det innebär bl.a. att egendom som makarhar förvärvat efter en hemskillnadsdom är enskild egendom och skall hållasutanför vid en bodelning mellan makarna. I motion L419 av () kritiserasförhållandet att egendom som makar förvärvat efter en hemskillnadsdom utgörenskild egendom, och motionären anser att bestämmelserna härom inte längre börgälla i sådana fall då makarna återupptagit samlevnaden efter en dom påhemskillnad. Enligt motionären har det inträffat att makar inte insett attegendom som förvärvats efter en hemskillnadsdom blivit enskild, vilket letttill orättvisa resultat, särskilt för hustrun, när äktenskapet har upplöstsefter kanske genom äktenskapsskillnad eller ena makens död.Motionären förmodar att de makar som är medvetna om konsekvenserna av enhemskillnadsdom som förfallit är Srre än de som inte är medvetna därom. Om enlagändring kom till stånd skulle den förstnämnda kategorin fortfarande hamöjlighet att upprätta äktenskapsförord. Med hänvisning till det anförda yrkarmotionären att 5 § lagen om införande av upphävs medomedelbar verkan. Frågan om verkningarna av äldre domar på hemskillnadövervägdes av familjelagssakkunniga i huvudbetänkandet (SOU 1981:85) Äktenskapsbalk.De sakkunniga förordade att egendom, som makar förvärvar efter dom påhemskillnad, skall ingå i bodelningen om hemskillnaden har förfallit genom attmakarna flyttat samman. Som skäl angavs i främsta rummet att det i en hel delfall hade förekommit att makar inte hade insett att deras egendom förblirenskild när de har flyttat samman efter en hemskillnadsdom. När de senare kanske sedan en villa eller annan egendom anskaffats åter råkat i konflikthade bestämmelserna kunnat leda till ett orättvist resultat. Enligtfamiljelagssakkunniga hade detta dock motverkats genom attdomstolarna funnit samäganderättslagen vara tillämplig i dylika fall. Familjelagssakkunnigas förslag togs upp i förarbetena tillÄktB:s promulgationslag. I proposition 1986/87:86 om följdlagstiftning till m.m. uttalade chefen för sålun da (s. 70) att det naturligtvis kan inträffa fall av det slag som familje lagssakkunniga hade angivit i sitt ovan nämnda betänkande. Å andra sidan måste man räkna med att många har inrättat sig efter den lagstiftning som faktiskt har gällt. Enligt departementschefen ingav det 11 därförbetänkligheter att genom lag ändra den egendomsordning som Ett alternativ som hade övervägts av departe- 1989/90:LU23mentschefen var att föreskriva att egendom, som makar som har flyttat sammanefter en hemskillnadsdom förvärvar efter ÄktB:s ikraftträdande, skall varagiftorättsgods. Med hänsyn till det anförda och till de ökade möjligheternatill jämkning vid bodelning som AktB medger stannade departementschefen dockför att föreslå att övergångsreglerna om verkan av hemskillnad skulle gällaäven i fortsättningen. Vad departementschefen sålunda anförde mötte inte någonerinran vid riksdagsbehandlingen av propositionen (LU 1986/87:26). Enligt gällande regler i ÄB (2 kap. ÄB) om rätt till arvhar bröstarvingar, dvs. barn och deras avkomlingar, i princip bästa rätt tillarv när någon har avlidit. Arvet skall fördelas lika mellan bröstarvingarna. Omnågot barn till den avlidne har dött före den avlidne och efterlämnat barnskall dessa barnbarn till arvlåtaren dela det avlidna barnets lott lika. Saknar den avlidne bröstarvingar är den avlidnes föräldrareller om någon av dem eller båda har dött syskon och deras avkomlingarnärmast berättigade till arv (andra arvsklassen). Finns inte någon i andraarvsklassen i livet går arvet i stället till far- och morföräldrar och derasbarn, dvs. den avlidnes farbröder, fastrar, morbröder och mostrar (tredjearvsklassen). Barn till den sistnämnda kategorin av arvingar dvs. denavlidnes kusiner har numera inte någon arvsrätt. Arvsrätten för kusinerupphörde i samband med en genomförd revision av det arvsrättsligaregelsystemet. I 3 kap. AB finns särskilda regler om makars arvsrätt.Efter de ändringar i ÄB som genomfördes i samband med att antog ÄktBgäller numera att den efterlevande maken har rätt till arv före såvälbröstarvingar som arvingar i andra och tredje arvsklassen. Om den avlidneefterlämnar bröstarvingar som inte är också den efterlevande makensbröstarvingar, s.k. särkullbarn, har de emellertid rätt att få ut sitt arvomedelbart vid förälderns död, men de kan avstå från sin rätt härvidlag. Denefterlevande maken får fritt disponera över vad som tillfaller honom ellerhenne i arv men får inte disponera över egendomen genom testamente, s.k. friförfoganderätt. När även den efterlevande maken avlider har den först avlidnesarvingar i första och andra arvsklassen rätt att ärva vad den efterlevande harfått i arv. Detta betecknas som efterarv och arvingarna kallas efterarvingar.Särkullbarn till den först avlidne har rätt till efterarv endast om de intefått ut hela sitt arv vid förälderns död. Enligt 3 kap. 1 § andra stycket AB har den efterlevandealltid rätt 1989/90:LU23 att ärva så mycket av den avlidneskvarlåtenskap att det tillsammans med hans eller hennes andel igiftorättsgodset och enskilda egendom motsvarar fyra basbelopp. Finns det inte någon efterlevande med ett så närasläktskap till den avlidne som ovan sagts tillfaller arvet en särskild fond,allmänna arvsfonden. Närmare regler om allmänna arvsfonden finns i lagen(1928:281) om allmänna arvsfonden. Av lagen framgår att fondens medel skallförvaltas av kammarkollegiet och användas för främjande av vård och fostran avbarn och ungdom samt omsorg om handikappade. Understöd ur fonden utdelas avregeringen eller den myndigliet regeringen bestämmer. Fonden får helt ellerdelvis avstå arv till annan, om det med hänsyn till uttalanden av arvlåtareneller andra särskilda omständigheter kan anses överensstämma med arvlåtarensyttersta vilja. Även i annat fall får arv avstås till arvlåtarens släktingeller annan person som har stått arvlåtaren nära, om det kan anses billigt. I motion L413 av och (båda m)erinras om att arvsrätten för kusiner upphörde i samband med tillkomsten av allmänna arvsfonden. Ett skäl för lagändringen var att den dittills gällande arvsrätten för kusiner innebar risk för en upp splittring av jordbruksfastigheter och andra produktionsenheter på många små enheter, något som ansågs inge synnerliga betänkligheter från nationalekonomisk synpunkt. Enligt motionärerna är det uppen bart att det nämnda argumentet mot arvsrätt för kusiner vilket kan ha haft fog för sig i dåtidens agrarsamhälle inte längre har bärkraft. I stället har, fortsätter motionärerna, utvecklingen gått dithän att det nu finns starka skäl för att återinföra arvsrätten för kusiner. Sålunda är det numera ganska vanligt att vuxna personer saknar egen familj. En sådan person känner ofta en familjesamhörighet med något mera avlägsna släktingar, t.ex. kusiner. Motionärerna framhåller att dessa släktingar som regel är i vederbörandes egen ålder, vilket befrämjar kontakterna dem emellan. Enligt motionärerna har det sociala mönst ret, bl.a. genom kulturpåverkan föranledd av ökad invandring, över huvud taget utvecklats i riktning mot allt livligare kontakter och bättre sammanhållning mellan släktingar utanför den trängre familjekretsen. En annan företeelse i det moderna samhället är, påpekar motionärer na, att det alltför ofta inträffar trafikolyckor och andra svåra olyckor som i ett slag utplånar en hel familj. Har något testamente då inte skrivits kan följden bli att familjens egendom tillfaller allmänna arvs fonden. Om även kusiner hade arvsrätt kunde det i sådana fall finnas en möjlighet att trots allt behålla familjens egendom inom släkten, något som enligt motionärernas uppfattning skulle stå i överensstäm melse med allmänhetens rättsmedvetande. Ytterligare ett skäl för kusi ners arvsrätt, som tas upp i motionen, är att det måste anses princi piellt oriktigt att staten inträder som arvinge efter avlidna personer. . -. Motionärerna påpekar i detta sammanhang att den egendom som tillfallerallmänna arvsfonden kan användas för ändamål som kanske 1989/90:LU23 varit denavlidne mycket främmande. Med hänvisning till det anförda yrkar motionärernaatt som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförtsom återinförande av arvsrätt för kusiner. behandling av frågan om arvsrättens utsträckning Som ovan angivits genomfördes en revision av detarvsrättsliga regelsystemet. Ett resultat härav var att arvsrätten för kusineravskafla-des. I lagstiftningsärendet (prop. 1928:21, bet. 1LU21) fördesingående diskussioner rörande frågan om hur långt ut i de olika släktledenarvsrätten borde sträcka sig. En omständighet som därvid tillmättes storbetydelse var att arvlåtaren hade möjlighet att genom testamente förordna omsin kvarlåtenskap. När det gällde arvsrätten för syskon till den avlidnesföräldrar uttalade första lagutskottet att man dock inte kunde hänvisa fråganatt lösas testamentsvägen. Arvsrätten för farbröder, fastrar, morbröder ochmostrar borde alltså bibehållas. När det däremot gällde arvsrätten för kusinerkom utskottet till motsatt uppfattning. Enligt utskottets uppfattning fannsdet heller inte mellan kusiner en sådan samhörighet som berättigar till arv. Ejsällan stod, fortsatte utskottet, åtskilliga av kusinerna mer eller mindrefrämmande för arvlåtaren, och fall förekom då ej ens deras antal och namn varhonom bekanta. Att kusinarvsrätten i sådan händelse saknar varje hållbar grundsyntes för utskottet uppenbart. Ett annat skäl som utskottet åberopade motarvsrätt för kusiner var den kapitalförstörande verkan som, ej minst när detgällde fast egendom, uppkom i fall då kvarlåtenskapen skulle utskiftas ismådelar inom en kusinskara. Utskottet erinrade vidare om den möjlighet somskulle tillkomma allmänna arvsfonden att i vissa fall avstå arvet till förmånför exempelvis en kusin. Familjelagssakkunniga redovisade i betänkandetÄktenskapsbalk (SOU 1981:85) vissa överväganden i frågan om en begränsning avden legala arvsrättens utsträckning, mot bakgrund av att enligt direktiven förutredningen en sådan begränsning kunde vara befogad. Familjelagssakkunnigaförklarade sig emellertid inte ha funnit tillräckliga skäl för att lägga framnågot förslag till lagändring. Det kan, menade de sakkunniga, väl sägas attsläktbanden har tunnats ut och att familjebegreppen blivit snävare. Det kundedärför te sig tveksamt om arvsrätten för släktingar i tredje parentelen. (arvsklassen) borde bibehållas. 1 betänkandet framhölls att det emellertid ivissa fall, när föräldrarna inte finns i livet, kan finnas en starkaresamhörighet än annars med t.ex. syskon till någon av föräldrarna. Om arvlåtarendå var underårig, tillkom att denne inte haft någon möjlighet att upprättatestamente. prövade frågan om kretsen av dearvsberätti- gade med anledning av en motion i ämnet. Motionärerna var kritiska till att familjelagssakkunniga valt att inte lägga fram något förslag om en begränsning av arvsrätten och ansåg att en sådan begränsning borde , . ske, iförsta hand vad avsåg arvingar tillhörande tredje parentelen. avriksdagen godkända betänkande LU 1982/83:32 förklarade sig ut- 1989/90:LU23 skottetdela den uppfattning som direktiven till familjelagssakkunniga och ävenmotionärerna givit uttryck för, nämligen att, sedan den nuvarande kretsen avarvsberättigade bestämdes , släktbanden har tunnats ut ochfamiljebegreppet blivit snävare. En arvsrätt utanför den trängre familjekretsenvar därför inte längre motiverad. Utskottet framhöll att i de fall där detråder ett nära förhållande mellan en arvlåtare och någon mer avlägsen släktingarvlåtaren även om arvsrätten inskränks som regel har möjlighet att genomtestamente förordna att kvarlåtenskapen skall tillfalla släktingen. På grund avdet anförda förordade utskottet att frågan om en begränsning av arvsrätten blevföremål för förnyade överväganden. Därvid borde hänsyn tas också till detförhållandet att en arvlåtare kan sakna möjlighet att upprätta testamente pågrund av brist på rättslig handlingsförmåga. Vad utskottet sålunda anförde gavriksdagen regeringen som sin mening till känna. 1 proposition 1986/87:1 om äktenskapsbalk m.m. återkomregeringen till frågan om arvsrätten för arvingar i tredje arvsklassen (s. 97f.). Departementschefen instämde i vad lagutskottet anfört om att det intelängre framstår som lika angeläget som förr med arvsrätt för släktingar itredje arvsklassen. Ä andra sidan borde det enligt honom beaktas att det i falldå föräldrarna inte är i livet råder en stor samhörighet med far-och morföräldrar eller andra släktingar i tredje arvsklassen. Om t.ex.arvlåtaren var underårig hade han eller hon heller inte haft möjlighet attgenom testamente förordna om sina tillgångar. Enligt departementschefen tordedet för övrigt vara ovänligt att så pass unga arvlåtare som det i regel måstevara fråga om när det gäller arv till far- och morföräldrar har upprättattestamente, även om de i och för sig har kunnat göra det. Departementschefenpåpekade vidare att arvingar i tredje arvsklassen har arvsrätt i de andranordiska länderna. Vid nordiska överläggningar som hade hållits i lagstiftningsärendethade framkommit att det i dessa länder inte fanns något intresse för att ändralagstiftningen i denna del. Av dessa skäl stannade departementschefen för attnågon ändring i arvsrätten för arvingar i tredje arvsklassen inte borde görasvid ifrågavarande tillfalle. Vid riksdagsbehandlingen av lagstiftningsärendetföranledde vad som anförts i propositionen i denna del inte något uttalandefrån sida (LU 1986/87:18). Förverkande av rätt till arv m.m. Enligt 15 kap. 1 och 3 §§ ÄB har den som genom brottsliggärning uppsåtligen bragt någon om livet eller medverkat till detta förverkat sin rätt till arv eller testamente efter den avlidne. Undantag görsdock för det fall gärningsmannen var eller handlade underinflytande av sådan psykisk sjukdom som avses i 30 kap. 6 § 1989/90:LU23 sinnessjukdom, sinnesslöhet eller annan själslig abnormitet av sådjupgående natur, att den måste anses jämställd med sinnessjukdom. I fråga omförsäkringsersättning gäller enligt lagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL)liknande regler (18 och 19 §§). Bestämmelserna innebär att den som uppsåtligenframkallat ett försäkringsfall inte har någon rätt till ersättning avförsäkringsbolaget. Undantag görs dock för den som är eller somhandlat under inflytande av sådan psykisk sjukdom som angetts ovan. I huvudsakliknande bestämmelser finns i konsumentförsäkringslagen (1980:38). Enligt 12 kap. 2 § andra stycket ÄktB skall 15 kap. 1 och3 §§ ÄB om förlust av rätt till arv också gälla i fråga om rätten för denefterlevande maken att vid bodelning få del i den avlidnes giftorättsgodsliksom beträffande rätten för den efterlevande maken att få behålla sittgiftorättsgods. En motsvarande bestämmelse finns i 12 § tredje stycketsambolagen. I motion L401 av () anförs att detfinns flera exempel på att en person uppsåtligen och på ett brutalt sätt gjortsig skyldig till mord på sina anhöriga och ändå inte gått förlustig arvslotteller utfallande försäkringsbelopp. Motionären menar att sådana fall för det allmännarättsmedvetandet framstår som synnerligen stötande, och enligt honom är detobegripligt och orimligt att den som uppsåtligen bragt annan om livet skallkunna dra ekonomisk nytta av dödsfallet genom utfående av arv, testamentslottoch försäkringsbelopp. Reglerna i 15 kap. ÄB och 19 § FAL bör därför enligtmotionären göras till föremål för översyn. En lösning som i det sammanhangetkan prövas är att införa en regel om skälighetsprövning, varigenom rättstillämpningenkan noga anpassas till omständigheterna i det enskilda fallet. Motionärenerinrar om att tidigare hos regeringen begärt en översyn avifrågavarande bestämmelser. Han riktar kritik mot att någon sådan översyn ännuinte kommit till stånd och begär att arbetet härmed nu skall utföras med högstaförtur. I motionen yrkas att det anförda ges regeringen till känna. Frågans tidigare behandling m.m. En motion om översyn av reglerna om förverkande av rätttill arv m.m. behandlades av utskottet i samband med proposition 1986/87:1 om äktenskapsbalk m.m. I sitt av godkända be tänkande LU 1986/87:18 förklarade sig lagutskottet (s. 37 f.) för sin del kunna instämma i att det kan framstå som stötande för det allmänna rättsmedvetandet att den som uppsåtligen bragt en annan person om livet skall kunna dra ekonomisk nytta av dödsfallet genom utfående av arv, testamentslott och försäkringsersättning. Det borde vidare enligt utskottet framhållas att det kan vara svårt att upprätthålla en enhetlig praxis vid avgörande av frågor rörande tillämpningen av undantagsreg- 16 lerna i ÄBoch FAL. Utskottet erinrade om att gärningsmannens rätt till arvär beroende av om han eller hon enligt bestämmelserna i 1989/90:HJ23 brottsbalkenbedöms ha sådan psykisk sjukdom som kan föranleda att överlämnande tillsärskild vård kan ådömas som påföljd. Av socialberedningens betänkande (SOU1984:64) Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten framgick att denna bedömningofta medför svåra gränsdragningsproblem och att såväl domstolarnas som denmedicinska expertisens bedömningar av likartade fall varierar på ett sätt somenligt beredningen inte kan accepteras från rättssäkerhetssynpunkt. Det fanns således enligt utskottets mening skäl som talarför att reglerna i ÄB och FAL om förverkande av rätt till arv m.m. bör ändras.Som motionärerna hade påpekat borde det dock inte komma i fråga att de psykisktsjuka helt skulle uteslutas från möjligheten att få ut arv ochförsäkringsersättningar. I vissa fall, fortsatte utskottet, kan nämligen artenav sjukdomen vara sådan att gärningsmannen inte bör gå helt förlustig sin rätt.Detta gällde exempelvis när den avlidnes beteende varit en bidragande orsaktill sjukdomen hos gärningsmannen. I andra fall kunde det framstå som befogatatt eventuella bröstarvingar fick tillgodogöra sig försäkringsersättningen igärningsmannens ställe. En lösning av frågan som därför kunde övervägas varinförande av en regel om skälighetsprövning. På grund av det anförda förordadeutskottet att en översyn av reglerna i 15 kap. ÄB och 18 och 19 §§ FAL bordekomma till stånd. Vad utskottet anfört gav som sin mening regeringentill känna (rskr. 1986/87:159). I regeringens skrivelse 1987/88:75 med redogörelse förbehandlingen av skrivelser till regeringen har angivits att nyssnämnda skrivelse 1986/87:159 anmälts i regeringen och föranlett i utfärdandeav ÄktB m.fl. författningar samt att skrivelsen är slutbehandlad. Frågan om en ändring av reglerna om förverkande av rätttill arv och försäkringsersättning har berörts också av försäkringsrättskommitténi betänkandet (SOU 1986:56) Personförsäkringslag. I betänkandet (se s. 371 ff.)anför kommittén att bestämmelserna i bör kunna ändras så att den som uppsåtligendödat den försäkrade och som vid gärningen var psykiskt sjuk eller under 15 årfår rätt till ersättning endast i den mån det är skäligt med hänsyn tillomständigheterna. Enligt kommittén bör i så fall motsvarande bestämmelser i . Kommittén påpekar emellertid att det ligger utanför dessuppdrag att föreslå en ändring av de arvsrättsliga reglerna och avstår därförfrån att i sitt förslag till personförsäkringslag införa en annan ordning iberört hänseende än den som gäller enligt FAL. Kommitténs betänkande bereds förnärvarande inom . En lagrådsremiss på grundval av kommitténsförslag avses bli fårdigställd . Bodelningmed anledning av makes död Allmän bakgrund Som tidigare redovisats innebär de nya arvsreglerna i ABatt i de fall den avlidne var gift, den efterlevande maken har en direkt rätttill arv före gemensamma bröstarvingar och arvingar i andra och tredje arvsklassen.Arvlåtarens bröstarvingar som inte är också den efterlevande makensbröstarvingar har dock rätt att genast få ut sin arvslott såvida inte annatföljer av bestämmelsen i 3 kap. 1 § andra stycket ÄB.