bet · GD01LU35 · 1989-12-31 00:00:00 — Att köparen övertarrisken för varan innebär att han är skyldig att betala den även om denförstörs, kommer bort försämras eller minskar genom en händelse som inte berorpå säljaren. I motion L14 kritiseras det förhållandet att enligt 20 §frågan om fel skall bedömas med hänsyn till varans beskaffenhet vidavlämnandet. Enligt motionärerna är den avgörande tidpunkten således inte närrisken för varan övergår till köparen. I motionen hänvisas till att Sverigesadvokatsamfund vid remissbehandlingen kritiserat förslaget i detta avseende ochframhållit att det är tveksamt om det överensstämmer med det allmännarättsmedvetandet att säljaren skall stå faran för godset även om köparen är idröjsmål med att hämta det. Också lagrådet har enligt motionärerna riktatkritik mot förslaget. Lagrådet har därvid anfört att det inte finns någonanledning att bedöma frågan om varans felaktighet med utgångspunkt iförhållandena än då risken går över på köparen. Motionärernadelar lagrådets uppfattning att orden "när den avlämnas" i 20 § börbytas ut mot orden "när risken för varan går över på köparen". Imotionen yrkas (yrkande 9) att lagrummet ändras i enlighet härmed. Enligt utskottets uppfattning tar motionsyrkandet sikte påden ut formning som 8 och 20 §§ hade i det till lagrådet remitterade lagför slaget. I lagrådsförslaget saknade 20 § någon motsvarighet till den ovan redovisade bestämmelsen i andra stycket rörande konsekvensen av att köparen inte hämtar varan i rätt tid eller inte tar emot den. I stället fanns i 8 § ett undantag från regeln att risken för varan övergår vid avlämnandet. Enligt detta undantag skulle köparen bära risken för en försämring som inträffar efter det att köparen kommit i dröjsmål om försämringen berodde på varans beskaffenhet. Det av motionärerna åberopade uttalandet av lagrådet gjordes mot bakgrund av att köparen enligt det angivna undantaget kunde komma att bära risken för en vara redan före det faktiska avlämnandet, dvs. innan varan har kommit i köparens besittning. Med anledning av lagrådets påpekande förordar 18 departementschefeni slutprotokollet (se prop. s. 188 och 189) dels att det genomett tillägg till 20 § klargörs att säljarens felansvar inte 1989/90:LLf35 omfattarförsämring som inträffar efter dröjsmål från köparens sida, dels att undantaget i 8 § utgår. härmedden fördelen att man får en enhetlig tidpunkt för riskens Som framgår av det anförda innebär de föreslagna reglernai konsumentköplagen såsom de slutligen utformats att frågan om varan ärbehäftad med fel skall bedömas med hänsyn till varans beskaffenhet då riskenövergår, dvs. Motionärernas önskemål är således redantillgodosett, och någon vidare åtgärd med anledning av motion L14yrkande 9 är inte påkallad. Yrkandet avstyrks följaktligen. Enligt 11 § i gällande konsumentköplag skall en köpare somvill åberopa att godset är felaktigt underrätta säljaren om felet (reklamera)inom skälig tid efter det att han märkt eller bort märka felet. Sådanreklamation får dock ej ske senare än från det köparen mottog varan.Köparen har även rätt att reklamera varan hos den som för säljarens räkningåtagit sig att avhjälpa fel i varan. I proposition 1989/90:89 förordas att nuvarandebestämmelser om reklamation vid fel i varan i princip skall gälla även enligtden nya konsumentköplagen. Sålunda föreslås att reklamation skall ske inomskälig tid från det köparen märkt eller bort märka felet. Reklamerar köpareninte varan senast från det att han tagjt emot varan, förlorar han rättenatt åberopa felet om inte annat följer av en garanti eller liknande utfåstelse.Vissa undantag föreslås dock från den tvååriga preskriptionsfristen, nämligenom säljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder ellerom varan är behäftad med sådant fel som avses i 18 §, dvs. varan har sålts istrid mot vissa försäljningsförbud eller den är så bristfållig att dessanvändning medför påtaglig fara för liv eller hälsa. För dessa situationergäller allmänna regler om preskription, och kravet preskriberas således förstefter . I motion 1989/90:L21 av och (båda s) framförs kritik mot den föreslagna reklamationsfristen på tvåår. Enligt motionärerna har många varor främst kapitalvaror en avsevärtlängre hållbarhetstid än och eventuella fel kanske uppträder först efterett par år. Med hänsyn till att det är fråga om dyrbara varor kan fel i dessabli ekonomiskt mycket kännbara för den enskilde konsumenten. Motionärerna begärdärför ett tillkännagivande om att den allmänna preskriptionstiden börgälla i konsumentförhållanden vid fel i varan, eller i vart fall att engenombrytning av den tvååriga preskriptionstiden bör vara möjlig vid fel iprodukter med en normal hållbarhetstid överstigande . Utskottet konstaterar att många varor har en normalhållbarhetstid understigande , och för dessa fall får den föreslagna reklamations fristen anses tillräcklig för att tillgodose konsumenternas intressen. ..q Däremot kan somframhålls i motion L21 en tvåårig preskrip- tionstidfå mindre gynnsamma konsekvenser vid fel i produkter som 1989/90:LU35 Produkter av sådant slag är, som motionärerna påpekar,ofta dyrbara i inköp och fel i dem kan därför medföra stora ekonomiskaföljdverkningar för konsumenten. Konsumenten har således ett extra stortskyddsbehov vid köp av sådana varor. I fråga om en förlängning avpreskriptionstiden kan visserligen sägas att konsumentens praktiska värde häravminskar med tiden dels på grund av svårigheter att visa att felet förelåg vidvarans avlämnande, dels på grund av att säljaren kan invända att köparen bordeha upptäckt felet tidigare. Detta förhållande kan dock enligt utskottets meninginte anses utgöra skäl mot att konsumenten i de fall bevissvårigheter ochinvändningar inte lägger hinder i vägen skall ha rätt att göra befogenheternavid fel gällande som är rimlig med hänsyn till varans normalaegenskaper och livslängd. Enligt utskottets mening är det således mycket somtalar för en i vissa fall förlängd preskriptionstid för reklamation vid fel ivaran. Att införa olika reklamationsfrister för skilda slag av produkter tordedock medföra gränsdragningsproblem. Huruvida en sådan metod ändock är att föredraframför en generell förlängning av reklamationsfristen är utskottet inte nuberett att ta ställning till. Frågan bör i stället bli föremål för närmareöverväganden av regeringen. Vad utskottet med anledning av motion L21 sålundaanfört bör ges regeringen till känna. I avvaktan på de ytterligare övervägandenom preskriptionstidens längd som skall komma till stånd bör förslaget ipropositionen godtas. Köparens rätt till hävning Vid avtalsbrott från säljarens sida, dvs. då säljarendröjer med att avlämna den köpta varan eller då varan är felaktig, står flerolika åtgärder till buds för köparen enligt den föreslagna konsumentköplagen.När säljaren är i dröjsmål kan köparen alltid hålla inne betalningen. Han kanhärutöver välja mellan att kräva att säljaren fullgör köpet eller att häva det.Är varan felaktig kan köparen kräva att felet avhjälps eller att omleveranssker. Andra alternativ för honom är att begära ersättning för avhjälpande avfelet eller att häva köpet. Han kan också hålla inne betalningen. Såväl viddröjsmål som vid fel i varan har köparen vid sidan av andra påföljder rätt tillskadestånd. Rätten för köparen att hålla inne betalningen liksommöjligheten till hävning vid avtalsbrott från säljarens sida finns också enligtnuvarande konsumentköplag. Som en allmän förutsättning för rätt till hävninggäller bl.a. att dröjsmålet eller felet inte är av ringa betydelse för köparen.Vid dröjsmål gäller härutöver att säljaren skall ha insett eller borde hainsett dröjsmålets betydelse för köparen. I proposition 1989/90:89 föreslås efter mönster avförslaget till ny köplag att hävning vid säljarens dröjsmål eller vid fel i varan skall få ske om dröjsmålet eller felet är av väsentlig betydelse för köparen. Det skall alltså beaktas vilka olägenheter som säljarens dröjsmål eller felet i varan har medfört för köparen med hänsyn till dennes förhål- -,p. Till skillnad från köplagsförslaget uppställs i förslaget till konsumentköplaginte något krav på att säljaren har insett eller borde 1989/90:LLJ35 ha insettavtalsbrottets betydelse för köparen. Regler om hävning vid dröjsmål frånsäljaren sida finns i 13 § förslaget till konsumentköplag och bestämmelser omhävning på grund av fel i varan i 28 §. Den nämnda avvikelsen från köplagsförslaget såvitt gällerhävning vid dröjsmål kritiseras i motion 1989/90:L15 av ().Motionären framhåller att ett slopande av kravet på att säljaren skall hainsett eller borde ha insett ett dröjsmåls betydelse för köparen får till följdatt objektivt sett obetydliga förseningar kan utlösa hävning. Typiskt settleder enligt motionären leverans av en bil en eller annan dag efter avtalad tidinte till någon särskild olägenhet för köparen. Situationen blir emellertidannorlunda om köparen avsett att anträda en semesterresa då bilenrätteligen skulle ha levererats. Motionären ställer frågan om det inte kankrävas av köparen att han påtalar förhållandet för säljaren. Ett sådant kravförefaller motionären närmast självklart vid jämförelse med de ekonomiskakonsekvenser som ett dröjsmål får för säljaren och ytterst förkonsumentkollektivet. I motionen yrkas (yrkande 6) att det i 13 § lagförslagetsom en förutsättning för köparens rätt till hävning vid dröjsmål uppställs attsäljaren insett eller borde ha insett dröjsmålets betydelse för köparen. Som utskottet redan tidigare framhållit finns det starkaskäl som talar för att bestämmelserna i konsumentköplagen i görligaste mån bör stämma överens med reglerna i den allmänna köplagen. I vilken utsträckning regleringen i köplagen skall vara styrande på utformning en av konsumentköplagen måste emellertid bedömas med hänsyn till de delvis olika syften som de båda lagarna är avsedda att fylla. Den allmänna köplagen är främst avsedd för köp mellan näringsidkare och skall täcka köp av produkter som kan vara av mycket skiftande slag. Partsförhållandena kan också variera i betydande mån. Reglerna i köplagen är därför relativt allmänt hållna och bygger på vad som generellt sett kan anses vara en rimlig avvägning mellan parternas intressen. Bilden är annorlunda vid konsumentköp. Partsförhållandena varierar inte på samma sätt som vid köp mellan näringsidkare och skillnaderna när det gäller föremålen för köpen är inte alls lika stora. Av betydelse i sammanhanget är också att näringsidkare normalt är mer insatta i köprättsliga frågor än konsumenterna. Det är därför viktigt att konsumentköplagens regler ges ett mera precist innehåll som tar sikte på den speciella relationen mellan en näringsidkare och en konsument. Mot den bakgrunden kan man, som motionären gör, ställa frågan om det är näringsidkaren eller konsumenten som skall svara för att dröjsmålets betydelse blir klarlagt. Att efter mönster av köplagen lägga en upplysningsplikt på köparen (konsumenten) skulle enligt utskottets mening inte innebära en tillfredsställande lösning av spörsmålet. Som framhålls av departementschefen skulle med hänsyn till den informella avtalssituation som ofta föreligger vid konsument köp ett sådant krav i alltför hög grad beskära konsumentens möjlighet att häva. Det kan visserligen hävdas att konsumenten är den som har kännedom om de förhållanden som är avgörande för dröjsmålets 21 betydelse,men mot detta står att han i allmänhet också är den av parternasom är minst insatt i köprättsliga frågor och kanske därför 1989/90:LU35 intetänker på att nämna saken för säljaren. Enligt utskottets mening är det dårimligare att säljaren, som bör känna till de ekonomiska konsekvenserna av ettdröjsmål, får bära följderna av att dröjsmålets betydelse inte uppdagas. Ensådan ordning framstår som särskilt väl avvägd vid sådana köp där den faktiskaleveransdagen såsom fallet torde vara vid exempelvis köp av motorfordon typiskt sett kan ha betydelse för köparen. Såväl i dessa som i andra fall bördet vara naturligt att säljaren redan vid avtalets ingående eller då en förseningav leveransen blir hotande genom frågor till köparen försöker skaffa sigkännedom om vilken vikt denne fåster vid att varan avlämnas på avtalad tid.Det kan därför inte anses oskäligt att säljaren får svara för följderna av ettdröjsmål också när han underlåtit att ta reda på dröjsmålets betydelse förköparen. På grund av det anförda kan utskottet inte ställa sigbakom önskemålet i motion L15 utan förordar att 13 § konsumentköplagen får denav regeringen föreslagna lydelsen. Yrkande 6 i motionen avstyrks följaktligen. Enligt gällande konsumentköplag har köparen rätt tillskälig ersättning för utgifter som han ådrar sig till följd av fel i varaneller säljarens dröjsmål. Ersättningsrätt föreligger dock inte om säljaren kanvisa att försummelse inte ligger honom till last (s.k. presumtionsansvar). Köparensrätt till skadestånd vid säljarens kontraktsbrott regleras i övrigt avbestämmelserna i den allmänna köplagen. Dessa regler är i och för sig gynnsammaför konsumenten, men kan sättas ur spel genom friskriv-ningsklausuler iköpekontrakten. Även enligt konsumenttjänstlagen är näringsidkarenskadeståndsskyldig då fel eller dröjsmål förekommit. Liksom vid konsumentköpär skadeståndsansvaret vid konsumenttjänster utformat som ett presumtionsansvar,men näringsidkarens ersättningsskyldighet är betydligt mer omfattande. Sålundagäller enligt 31 § konsumenttjänsttagen att konsumenten har rätt tillkompensation inte bara för direkta utgifter på grund av felet eller dröjsmåletutan också för andra ekonomiska skador. Sådana s.k. följdförluster kan bestå iatt konsumenten förlorat arbetsförtjänst eller att han inte kunnat utnyttja enbetald resa eller haft andra kostnader som blivit onyttiga. Skadeståndsreglernai konsumenttjänstlagen är i princip tvingande till konsumentens förmån mengenom en särskild undantagsregel i 31 § har öppnats en möjlighet förnäringsidkaren och konsumenten att träffa avtal om att ersättning inte skallutgå för förluster som kan uppkomma för konsumenten i dennes näringsverksamhet. I proposition 1989/90:89 föreslås att säljarensskadeståndsansvar vid konsumentköp i likhet med vad som skall gälla enligt den nya allmänna köplagen utformas som ett s.k. kontrollansvar. Förslaget innebär att säljaren skall vara skadeståndsansvarig såväl vid dröjsmål ~. från hanssida som vid fel i varan för sådant som ligger inom hans kontrollsfår.Reglerna om säljarens kontrollansvar vid dröjsmål finns i 1989/90:HJ35 14 §förslaget till konsumentköplag och bestämmelser om kontrollansvaret vid fel i30 §. Det föreslås också att 31 § konsumenttjänstlagen ändras så attpresumtionsansvaret för näringsidkaren ersätts av ett kontrollansvar. När det gäller omfattningen av säljarensskadeståndsskyldighet på grund av kontrollansvaret vid köp föreslås ipropositionen en för konsumenten mer förmånlig ordning än vad som följer avförslaget till ny allmän köplag. Enligt köplagsförslaget omfattarersättningsskyldigheten till följd av kontrollansvaret endast näraliggande ochtypiska förluster på grund av avtalsbrott, s.k. direkta skador, och andraförluster ersätts blott om säljaren varit vållande. I förslaget till ny konsumentköplaggörs inte någon differentiering mellan direkta och indirekta skador, utansäljaren skall på grund av kontrollansvaret ersätta köparen för alla deförluster som hans avtalsbrott förorsakar. Bestämmelser rörande omfattningenav säljarens skadeståndsskyldighet finns i 32 och 33 §§ förslaget tillkonsumentköplag. Enligt dessa regler skall säljaren sålunda utge ersättning förköparens utgifter och inkomstförlust, för den särskilda kostnad som kanuppkomma när köparen efter hävning måste köpa motsvarande vara på annat hålltill ett högre pris s.k. täckningsköp samt för annan förlust på grund avdröjsmålet eller felet i varan. Säljaren skall inte kunna friskriva sig fråndetta skadeståndsansvar. Om skadeståndsskyldigheten skulle vara oskäligtbetungande med hänsyn till säljarens ekonomiska förhållande skall dockskadeståndet kunna jämkas efter vad som är skäligt (34 §). Den föreslagna omfattningen av skadeståndsskyldighetenkritiseras i ett flertal motioner. I motion 1989/90:L14 av m.fl.(m) framhålls att förslaget medför att säljaren åläggs en omotiverat tung bördagenom att denne skall svara för bl.a. köparens kostnad för täckningsköp ochförlorad arbetsförtjänst. Det kan vidare uppstå svårigheter vidrättstillämpningen att fastställa vilken ersättning köparen är berättigad till.Enligt motionärerna talar sålunda starka skäl för att säljarens skadeståndsskyldighetbör begränsas, och de yrkar (yrkande 1) därför att det i lagtexten anges attskadeståndet skall omfatta skälig ersättning för de olika slagen av förlust.En motsvarande ändring begärs också i konsumenttjänstlagen (yrkande 2). I motion 1989/90:L16 av m.fl. (fp) framhållsatt allt talar för att den föreslagna skadeståndsskyldigheten för inkomstförlusteroch andra förluster får till följd att säljarna kraftigt höjer priserna för attgardera sig mot oväntade utgifter. Sådana prishöjningar gagnar intekonsumenterna som kollektiv. Enligt motionärerna bör det därför vara möjligtför parterna att avtala bort nämnda skadeståndsansvar, och därigenom ge denenskilde konsumenten möjlighet att välja att betala ett lägre pris i gengäldmot ett visst risktagande. Mot denna bakgrund begär motionärerna (yrkande 2)att skadeståndsskyldigheten för inkomstförlust och annan förlust görsdispositiv. I motion 1989/90:L15 av () framförs fleraförslag som tar sikte på att begränsa skadeståndskyldighetens omfattning. tionärenpekar inledningsvis på att i förslaget till ny köplag skall den skadeståndsskyldighetsom följer av kontrollansvaret omfatta näralig- 1989/90:LU35 gande ochtypiska förluster på grund av avtalsbrottet (direkta förluster), medan ansvarför övriga förluster (indirekta förluster) förutsätter vållande på denskadeståndsskyldiges sida. Denna differentiering är enligt motionären rimlig,och det saknas anledning att i konsumentköplagen frångå den allmänna köplagenpå denna centrala punkt. Motionären begär därför (yrkande 4) att 14 och 30 §§förslaget till konsumentköplag förses med sådant tillägg att ansvaret förindirekt förlust vid konsumentköp bringas i överensstämmelse med reglerna iförslaget till ny allmän köplag. I motion L15 framhålls vidare att hanterandet av olikaslags skadeståndsyrkanden uppenbarligen kan komma att ta betydande tid ianspråk samt ge upphov till ett flertal processer. De administrativakostnaderna kan följaktligen komma att uppgå till höga belopp, som innebärfördyring i sista hand för hela köparkollektivet. Enligt motionären skulle detdärför vara till fördel för alla parter om prövningen av köparens krav påskadestånd kunde ske med ledning av riktlinjer och andra schabloner somfastställts av och näringslivets organisationer. Förslagetskall enligt motionären ses som ett alternativ till att begränsa skadeståndetsstorlek till skälig ersättning. Åsyftat resultat skulle kunna uppnås genom att3 § konsumentköplagen, vari anges att lagen i princip är tvingande tillkonsumentens förmån, kompletteras med en undantagsregel enligt vilken lageninte är tvingande när köparen tillförsäkras ett sådant avtalsskydd varomöverenskommelse träffats med . Motionären begär i yrkande 3 attparagrafen utformas i enlighet med det anförda. Enligt utskottets mening är det tillfredsställande attregleringen av säljarens skadeståndsansvar vid fel och dröjsmål i förslagettill ny allmän köplag lagts till grund för de skadeståndsbestämmelser som skallgälla vid konsumentköp. Vid behandlingen av köplagsförslaget (se bet.1989/90:34) har utskottet funnit att kontrollansvaret innebär en rimligavvägning mellan parternas intressen och att den föreslagna ordningen är välmotiverad. I likhet med vad som framhålls i den nu aktuella propositionen anserutskottet att de skäl som motiverar ett kontrollansvar i den allmänna köplagengör sig gällande med samma styrka vid konsumentköp. Utskottet tillstyrkersåledes att ett kontrollansvar införs i den nya konsumentköplagen. Utskottetansluter sig också till förslaget i propositionen att kontrollansvaret skallgälla även vid konsumenttjänster. När det sedan gäller omfattningen av säljarensskadeståndsskyldighet vill utskottet understryka att det vid en reglering av konsumentköpen inte gärna kan komma i fråga att ge köparen en mer begränsad ersättningsrätt än vad som följer av den allmänna köplagen. Det är då också angeläget att säljaren inte får möjlighet att gentemot konsumen ten friskriva sig från skadeståndsansvaret. I de standardavtal som förekommer på konsumentköpsområdet ingår regelmässigt klausuler varigenom säljaren friskriver sig från det skadeståndsansvar som följer av köplag. En sådan ordning kan inte längre anses godtagbar 24 eftersomden oftast får till följd att konsumenten inte ens får ersättning för allade direkta förluster som han drabbas av på grund av säljarens 1989/90:LU35 avtalsbrott.Det sagda innebär att säljaren på grund av kontrollansvaret bör varaovillkorligen skyldig att utge skadestånd för samtliga sådana skador som är endirekt följd av säljarens avtalsbrott. De skador av denna natur som kan bliaktuella i ett konsumentköpsförhållande är framför allt köparens direktautgifter på grund av felet i varan eller dröjsmålet samt hans kostnader förtäckningsköp. Härutöver kan emellertid andra beaktansvärda förluster uppkommaför köparen, som inte omfattas av skadeståndsskyldigheten till följd avkontrollansvaret i den allmänna köplagen. En typisk sådan indirekt skada vidkonsumentköp är att köparen går miste om arbetsinkomst därför att hanexempelvis måste ta ledigt för att kunna fara till säljaren och lämna in enfelaktig vara för reparation eller få den utbytt. Förlorad arbetsförtjänst kanvara en för konsumenten väl så kännbar förlust som direkta utgifter på grund avett fel eller dröjsmål och bör därför omfattas av säljarens obligatoriskaersättningsskyldighet. Utöver den ovillkorliga ersättningsskyldighet som ienlighet med det sagda bör vila på säljaren kan det ifrågasättas om intesäljaren bör vara skyldig att ersätta även sådana följdförluster för köparenvilka är betingade av köparens individuella förhållanden. Det är då oftastfråga om förluster som har samband med konsumentens utnyttjande ellertilltänkta utnyttjande av den köpta varan och som kan ha blivit onyttiga pågrund av säljarens avtalsbrott. Som exempel härpå nämns i propositionen att enförhandsbeställd resa med bilfårja inte kan utnyttjas därför att den nyinköptabilen är felaktig och måste repareras. Detta slag av följdförluster torde dockvara förhållandevis ovanliga vid konsumentköp och en skyldighet för säljarenatt utge kompensation för dem kan inte anses orimlig. En sannolikt mer vanligtyp av följdförlust som inte direkt kan mätas i pengar är att ettkontraktsbrott av säljaren vållar köparen besvär och olägenheter. mening saknas skäl till att inte också sådana förluster skulleberättiga till ersättning vid konsumentköp, i den mån skadorna inte är av rentideell natur. I enlighet med det anförda förordar utskottet attsäljarens skade ståndsskyldighet på grund av kontrollansvaret skall omfatta köparens samtliga skador och förluster. Med en sådan ordning kan det emeller tid finnas skäl att överväga om inte säljaren bör kunna friskriva sig från ansvar för de följdförluster som hänför sig till köparens individu ella förhållanden. Som framhålls i propositionen kan det för säljaren vara svårt att förutse och kalkylera med denna typ av följdförluster. Av hänsyn till säljarens intresse kan det således vara motiverat med en friskrivningsmöjlighet. Häremot måste dock ställas att följdförluster i det enskilda fallet kan vara ekonomiskt kännbara för köparen. Om säljaren fick rätt att friskriva sig skulle denna möjlighet sannolikt som påpekas i propositionen framför allt komma att utnyttjas vid försäljning av kapitalvaror, dvs. vid den typ av köp där följdskador företrädesvis kan förväntas uppkomma när säljaren inte fullgör sitt åtagande enligt köpeavtalet. Enligt utskottets mening är det också just 25