bet · GD01LU25 · 1989-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlas sex motionsyrkanden om olika skadeståndsfrågor.Motionerna berör frågor angående vårdnadshavares skadeståndsansvar, frihetfrån skadeståndsansvar gentemot brottsling, ideella skadestånd tillvåldtäktsoffer m.fl. samt ideellt skadestånd vid inbrott m.m. Utskottet förordar att som sin mening gerregeringen till känna vad utskottet med anledning av en motion (vpk) anförtom höjning av ideella skadestånd till våldtäktsoffer m.fl. Utskottet avstyrkerbifall till övriga motioner. Till betänkandet har fogats tre reservationer. 1989/90:L602 av () och () vari yrkas att hos regeringen begär förslag till ändring iskadeståndslagen (1972:207) om frihet från skadeståndsansvar gentemotbrottsling i enlighet med vad i motionen anförts. 1989/90:L606 av m.fl. (c) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Ju607 yrkas 1. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om utvidgning av föräldrars skadeståndsansvar, 3. att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om ideellt skadestånd till brottsoffren. 1989/90:L609 av m.fl. (fp) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Ju810 yrkas att riksdagenbegär att regeringen tillsätter en utredning med uppgift att föreslå enutvidgad skadeståndsskyldighet för vårdnadshavare avseende barns skadegörandehandlingar. 1989/90:L617 av m.fl. (m) vari medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Ju826 yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skyndsamutredning beträffande rätt till skadestånd för integritetskränkning. I 1989/90. 1989/90 LU25 1989/90:L619av m.fl. (vpk) vari med hänvisning till 1989/90:LU25 vad somanförts i motion 1989/90:So320 yrkas att som sin mening gerregeringen till känna vad i motionen anförts om högre skadestånd till kvinnorsom utsatts för misshandel eller våldtäkt. Vårdnadshavares skadeståndsansvar Gällande ordning m.m. Inom skadeståndsrätten gäller som en huvudregel att endastden som genom en aktiv handling orsakat en skada är skyldig att utge ersättning.En tillämpning av denna huvudregel i de fall då barn förorsakar skador ledertill att något ansvar inte kan åläggas föräldrarna. I betydande utsträckningförekommer det emellertid att underlåtenhet att handla kan föranledaskadeståndsansvar. Ansvaret i dessa fall brukar härledas ur en plikt förvederbörande att handla. 1 många fall är skyldigheten att handla föreskriven ilag eller annan författning, och underlåtenheten medför dåskadeståndsskyldighet om den som inte fullgjort sin handlingsplikt varit vårdslöseller handlat uppsåtligen. Är underlåtenheten straffbelagd gäller liksom vidandra brott den allmänna principen att brottsliga handlingar som orsakar skadamedför skyldighet att ersätta denna. Även utan särskilt lagstadgande kan detemellertid föreligga en plikt att förhindra skador. Sålunda anses exempelvisatt föräldrar har en plikt att se till sina barn så att dessa inte vållarskador (se , Skadeståndsrätt 1985 s. 76 och 225). Dentillsynsplikten har stöd i (FB). Enligt 6 kap. 2 § andra stycketFB skall nämligen ett barns vårdnadshavare ansvara för att barnet får dentillsyn som behövs med hänsyn till dess ålder, utveckling och övrigaomständigheter. Bestämmelsen, som fick sin nuvarande avfattning , avseri första hand vårdnadshavarens skyldigheter mot barnet, men den anger ävenvilken uppsiktsskyldighet över barnet .som vårdnadshavaren har i förhållandetill utomstående (se prop. 1981/82:168 s. 23 samt NJA 1976 s. 458 och 1977 s.186). Av lagrummets utformning följer att vårdnadshavarens tillsynspliktförändras alltefter barnets ålder och mognad för att helt upphöra då barnetfyllt . Genom 23 kap. 6 § har vårdnadshavarenstillsynsplikt fått en särskild straffsanktion. Enligt lagrummet kan föräldrareller andra uppfostrare eller förmyndare dömas till straff om de underlåter atthindra den som står under deras vård eller lydnad från att begå brott. Enförutsättning är dock att det skall ske utan fara för dem själva eller derasnärmaste och utan anmälan till myndighet. För föräldrar gäller vidare liksomför andra att underlåtenhet att anmäla eller eljest avslöja brott ärstraffbelagt i vissa fall. En ytterligare förutsättning för straffbarhet är attden gärning "som var å fårde" fortskridit så långt att straff harkunnat följa på den. I fråga omvårdnadshavarens straffansvar finns vidare bestämmelser i 1989/90:LU25 Sålunda gäller enligt 3 § tredje stycketförordningen (1959:312) om förbud mot innehav av vissa stiletter m.m. att envårdnadshavare som har vetskap om att ett barn inneharspringstilett eller springkniv skall dömas till dagsböter, om vårdnadshavareninte har gjort vad som ankommer på honom eller henne att förhindra innehavet.Vidare föreskrivs i 34 § körkortslagen (1977:477) att vårdnadshavaren döms tilldagsböter, om ett barn för moped eller terrängskoter ochvårdnadshavaren har underlåtit att göra vad som har ankommit på honom eller henneför att hindra förseelsen. Av det sagda följer att föräldrar som underlåtit att följaen straffsank-tionerad plikt att handla kan bli skadeståndsskyldiga på sammasätt som i allmänhet gäller vid brottsliga gärningar. Har föräldrarna brustit isin allmänna plikt att utöva tillsyn över barnet kan skadeståndsansvar förbarnets handlande uppkomma om deras underlåtenhet varit vårdslös elleruppsåtlig. I rättspraxis har i åtskilliga fall förutsättningarna för föräldrarsskadeståndsansvar vid bristande tillsyn ansetts uppfyllda när det gällt mindrebarn. I de fall skador orsakats av äldre barn har däremot föräldrarna bedömtsinte ha brustit i sin tillsyn (se exempelvis NJA 1957 s. 254 och 1970 s. 68 och463). Det skadeståndsansvar som föräldrarna har för sitt barns handlande ärsjälvständigt och förutsätter inte att barnet självt kan åläggasersättningsskyldighet, något som är av särskild betydelse när barnet av olikaskäl inte kan förpliktas utge skadestånd. Barnet självt har enligt 2 kap. 2 § SkL endast ett begränsatskadeståndsansvar. Sålunda skall den som inte har fyllt och som vållarsak- eller personskada ersätta skadan i den mån det är skäligt med hänsyn tillhans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggandeansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter.En omständighet som alltså har betydelse är om skadeståndsansvaret täcks av enansvarsförsäkring. I så fall kan barnet åläggas ett större skadeståndsansvar äni andra fall. Det kan anmärkas att en hemförsäkring enligt försäkringsvillkorentäcker skadestånd som åvilar inte bara försäkringstagaren själv utan ocksåbl.a. hemmavarande ogifta barn. Skador som har orsakats uppsåtligen (t.ex.genom skadegörelse) ersätts inte, såvida inte skadan har orsakats av ett barnunder . Eftersom de flesta hushåll () harhemförsäkring blir det i allmänhet aktuellt att kräva ut skadestånd av barnetpersonligen endast när barnet har fyllt och har orsakat skadanuppsåtligen. Vid tillkomsten av SkL diskuterades om vårdnadshavarnaborde åläggas ett skadeståndsansvar för sina barns culpösa handlingar, obe roende av om vårdnadshavarna själva hade förfarit culpöst (s.k. objek tivt föräldraansvar). ansåg, i likhet med motsva rande kommittéer i de andra nordiska länderna, att ett sådant ansvar inte borde införas (SOU 1963:33). Under remissbehandlingen ansåg bl.a. hovrätten över och , hovrätten för 3 och hovrätten för att det torde kunna övervägas att 1* 1989/90. skärpa vårdnadshavarnas skadeståndsskyldighet genom en regel om 1989/90:LU25 Departementschefen anslöt sig emellertid till skadeståndskommitténsståndpunkt och tillade att en tillämpning av reglerna om barnsskadeståndsansvar ofta kom att leda till samma resultat som ett objektivtansvar för vårdnadshavaren, i varje fall när ansvarsförsäkring förelåg (prop.1972:5 s. 170 f.). I sammanhanget kan nämnas att lärare och skolledning ansesha ett visst ansvar för barn när de vistas i skolan (se t.ex. NJA 1984 s. 764).I den mån fel eller försummelse föreligger i tjänsten svarar arbetsgivaren förskador som är en följd av detta. () beslöt den 15 oktober 1987att tillsätta en arbetsgrupp med uppgift att undersöka möjligheterna attutvidga vårdnadshavares ansvar för sina barns brottsliga handlingar. Arbetsgruppenhar avslutat sitt uppdrag och till överlämnat rapporten(BRÅ-PM 1990-1) Barnens brott och föräldrarnas ansvar. Arbetsgruppen konstaterar i sin rapport att densamhällsomvandling som ägt rum i under det senaste seklet har inneburiten kraftig förändring av föräldrarnas förutsättningar att utöva sittföräldraskap. Föräldrarnas uppgifter har delvis övertagits av skola, barnomsorgoch andra institutioner. Parallellt med denna utveckling har brottslighetenbland unga drastiskt ökat. är det flera fakta somtalar för att ökningen har avstannat. Möjligen kan t.o.m. en viss minskningobserveras. Ungdomsbrottsligheten är dock fortfarande mycket omfattande ochutgör ett allvarligt problem i samhället. har föräldrarnas inflytande på barnsoch ungdomars beteenden och värderingar fått ökad uppmärksamhet. Arbetsgruppenanser att föräldrars ansvar och möjligheter när det gäller att förebyggaavvikande beteenden bland de unga kan och bör ytterligare förstärkas. Ett sättatt göra detta är att skapa en bättre juridisk grund för deras agerande genomett utvidgat ersättningsansvar när det gäller skador som deras barn ochungdomar vållar. Denna uppfattning får också ett överväldigande stöd i denattitydundersökning som gruppen utfört i samarbete med statistiskacentralbyrån (SCB). Mot denna bakgrund föreslår arbetsgruppen att det i 2 kap.2 § skadeståndslagen (SkL) införs en regel som utvidgar föräldrars skade ståndsansvar. Regeln innebär att föräldrar eller andra som har vårdna den om underårig ansvarar för skador som den underårige vållar. Ansvaret är begränsat till högst en femtedels basbelopp och gäller vid sidan av den underåriges eget skadeståndsansvar. Regeln innebär såle des att en förälder kan få betala en skada som hans barn vållar med upp till . Beloppet skall inte kunna täckas av ansvarsförsäkringen, eftersom man då, enligt arbetsgruppen, inte skulle uppnå den eftersträvade preventiva effekten. En förutsättning är att försäkringsbolagen utvidgar självrisken i motsvarande mån för dessa . fall ellerpå annat sätt gör undantag i försäkringen. Arbetsgruppen är medvetenom att denna lagändring inte ensam 1989/90:LU25 kan få någon störrebetydelse för en minskning av brottsligheten bland unga. Ändringen har snararetill syfte att vara en markering av den vikt som samhället, enligtarbetsgruppen, bör tillskriva föräldrarnas brottsförebyggande roll. Gruppenföreslår därför också andra åtgärder i syfte att förbättra föräldrarnasmöjligheter att ta ansvar för de unga. En sådan åtgärd är en systematiskgenomgång av lagstiftningen med avseende på föräldrarnas ställning. Syftet äratt föräldrarnas skyldigheter och rättigheter förstärks och förtydligas. Detfinns ett stort behov av att klarlägga tonårsföräldrarnas rättigheter ochskyldigheter. Vidare bör en lättillgänglig publikation ges ut där de olikalagarnas bestämmelser om föräldrarnas roll redovisas och diskuteras utifrånlagstiftarens intentioner. En annan åtgärd som föreslås är en utvidgning avföräldarnas möjlighet till ledighet från arbetet för att delta i skolansaktiviteter eller t.o.m. för hela skoltiden och intesom nu under enbart låg- och mellanstadiet. Ytterligare en åtgärd som arbetsgruppenföreslår är att lokala målsättningar i barn- och ungdomsarbetet formuleras, såatt föräldrarnas engagemang i socialt preventivt arbete ges en framskjutenplats. Skolan, fritidsförvaltningen och bör också arbeta för attunderlätta för föräldrarna att samarbeta med varandra när det gäller vissagemensamma problem, t.ex. tider för när barnen skall vara hemma på kvällarna.Det finns ett behov av metodutveckling för samarbete mellan å ena sidan skolanoch andra offentliga institutioner samt å andra sidan tonårsföräldrar. Motiveringentill yrkande 1 i motion L606 av m.fl. (c) finns i motion Ju607om våld och brottsbekämpning. Motionärerna framhåller att det har blivit alltvanligare att minderåriga begår brott. För att tvinga föräldrarna att ta meraktiv del i de ungas fostran bör enligt motionärerna föräldrarna i betydligtstörre utsträckning än nu göras ansvariga för den minderåriges skadegörandehandlande. Motionärerna anser det därför viktigt att BRÅ:s pågåendeutredningsarbete leder till snara åtgärder. I motionen framhålls också att detsystem som finns i bör kunna vara en lämplig förebild för svensk lagstiftning. Motiveringentill yrkandet i motion L609 av m.fl. (fp) finns i motion Ju810 omunga lagöverträdare. Enligt motionärerna finns det starka skäl att överväga ensådan ändring av skadeståndsreglerna att föräldrarnas ekonomiska ansvar försina barn ökar. Motivet för en sådan lagändring är att från samhällets sidaklart markera att föräldrarna har ett ansvar för sina barn och att de inte kanlasta över detta på näringsidkare, försäkringsbolag eller andra. Motionärernaanser att en utredning bör göras i angivet syfte. Motioner om ett vidgat skadeståndsansvar för föräldrar ochandra vårdnadshavare behandlades av , ochvåren 1989. I sina av godkända betänkanden i ärendena (LU 1987/88:4,1988/89:LU4 och 1988/89:LU25) avstyrkte utskottet bifall till motionerna medhänvisning till det då pågående arbetet inom BRÅ. Frihet från skadeståndsansvar gentemot brottsling Den grundläggande regeln om skadeståndsansvar i 2 kap. 1 §SkL innebär att var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person-eller sakskada skall ersätta skadan. Enligt vissa specialförfattningarföreligger ett s.k. strikt skadeståndsansvar, dvs. skyldighet att ersätta skadaoberoende av vållande. Vid sidan härav har i praxis utbildats regler om striktskadeståndsansvar på några områden. Skadeståndet kan jämkas under vissa förutsättningar.Enligt 6 kap. 1 § SkL gäller att skadestånd med anledning av personskada kanjämkas, om den skadelidande själv uppsåtligen eller av grov vårdslöshet harmedverkat till skadan. Skadestånd med anledning av sakskada eller renförmögenhetsskada kan jämkas, om vållande på den skadelidandes sida harmedverkat till skadan. För samtliga skadetyper gäller att jämkning skall skeefter vad som är skäligt med hänsyn till graden av vållande på ömse sidor ochomständigheterna i övrigt. Reglerna om jämkning på grund av medvållande kanvara tillämpliga även i situationer av strikt skadeståndsansvar. Skadeståndslagen innehåller inga särskilda bestämmelser omskadestånd till den som har skadats vid utövandet av brottslig eller annanotillåten handling. I sådana fall blir vanliga skadeståndsrättsliga principertillämpliga. Den som t.ex. är ansvarig för säkerheten i en fastighet, vid ettbygge e.d. kan bli skadeståndsskyldig inte bara mot den som är behörig attkomma dit utan även mot andra. Är risken för skada stor för behöriga besökandekan också en obehörig besökare erhålla skadestånd om han skadas (se JanHellner, Skadeståndsrätt, 1985, s. 105). Som exempel kan nämnas rättsfallet NJA1973 s. 141. Fallet avsåg en person som begivit sig in på en i mörker försänktbyggnadsplats för att kasta vatten och därvid fallit ned i ett öppet hisschaktoch skadats. De anordningar som avskilde byggnadsplatsen från gatan varotillräckliga och hisschaktet hade lämnats öppet vid arbetets slut. Den skadadeerhöll skadestånd från byggnadsentreprenören. Trots att han obehöri-gen begettsig in på byggnadsplatsen ansåg man att hans handlande ej hade "innefattatsådan kränkning av bolaget eller dess rätt som skulle ha kunnat fria bolagetfrån vårdslösheten". Att den skadade under angivnaomständigheter begett sig in på den i mörker försänkta bygg- 1989/90:LU25 nadsplatsenvar emellertid att anse som medvållande till skadan. Entreprenören fick därförsvara för två tredjedelar av skadan. Rättsfallet har kommenterats av justitierådet BertilBengtsson (Om jämkning av skadestånd, 1982, s. 206). Vad en sådan kränkning skulle gå ut på som befriar frånculpaansvar är oklart. Den skadades handlande får fall antas hautgjort (lindrigt) olaga intrång enligt 4 kap. 6 § andra stycket ,och då bör väl i varje fall vissa lindriga hemfridsbrott likställas härmed säkert också tagande av olovlig väg (12 kap. 4 § BrB). I dessa fall skulle eninkräktare alltså kunna kräva skadestånd. Däremot är det tänkbart att otillåtetinträngande i en byggnad, som inte står öppen för allmänheten, innebär enkränkning av avsett slag, vare sig det gäller bostadshus eller annan lokal; härskulle den skadelidande få reda sig utan ersättning. Detsamma måste antas gällaskador i samband med stöldförsök eller liknande även om skadan inte inträffarinomhus; en inbrottstjuv, som halkar på trappan till den villa där han tänkt tasig in, lär knappast ha rätt till skadestånd, även om motsatsen iblandpåståtts. Förutsättning för att talan skulle ogillas på angiven grund tordeemellertid vara att hans brottsliga avsikt klart framgår av omständigheterna. Sammanfattningsvis anför att gränsdragningenöver huvud taget är tveksam. Vanligt torde vara att den omständigheten, attutomstående inte har på platsen att göra, medför att innehavaren inte kananses ha varit oaktsam genom att underlåta åtgärder mot risken. Han får dockalltid beakta möjligheten att lekande barn tar sig in på lockande områden. NJA1973 s. 141 visar att en innehavare under vissa förhållanden får vara bereddockså på andra intrång, avslutar . har i fråga om tjuvar och andra kvalificeratobehöriga besökare anfört att något ansvar inte finns i förhållande till dem.Inbrottstjuven får inte skadestånd om han snävar i ett hål i en matta ilägenheten, där han brutit sig in, och bryter benet. tillägger dock inte får sätta farliga fållor för inbrottstjuvar (a.a. s. 105). I motion L602 av () och AllanEkström (m) framhålls att det i gällande lagstiftning inte finns någrasärskilda regler för de fall då någon skadas i samband med att han utövar enbrottslig gärning. Dock kan i sådana fall, hävdar motionärerna, reglerna omjämkning av skadestånd tillämpas. Motionärerna anser att denna ordning ärsvårförståelig och att det naturliga borde vara att tillämpa en allmänrättsgrundsats av innebörd att den brottslige själv fick bära sin skada. Dåavsaknaden av uttryckliga bestämmelser på området medfört att rättsläget äroklart bör det enligt motionärerna i SkL införas en regel om att rätt tillskadestånd inte föreligger för den som skadats i samband med utövandet av enbrottslig gärning öm gärningen på ett inte ringa sätt kränkt någon annan personeller dennes rätt. Motioner med samma syfte som den nu aktuella har ettflertal gånger behandlats av och därvid avslagits på hemställan avutskottet (se /89:LU25). Då motionsspörsmålet prövades hösten 1988erinrade utskottet i sitt av godkända betänkande (LU 1987/88:4) omatt det i SkL inte finns några särskilda regler för fall då en person skadasnär han är i Srd med att begå brott eller annars uppehåller sig olovligen påannans område. Utskottet konstaterade att det av allmänna skadeståndsrättsligagrundsatser emellertid får anses följa att den skadelidande inte har rätt tillskadestånd i de situationer som motionen tog sikte på. Utskottet påpekade attden som är ansvarig för säkerheten i en fastighet således inte ärskadeståndsskyldig i förhållande till tjuvar och andra kvalificerat obehörigabesökare, om skada inträffar till följd av brister i skyddsanordningar e.d.Enligt utskottet torde det dock förhålla sig annorlunda, om en inbrottstjuvskadas i en fålla som fastighetsägaren har gillrat. Lindriga former avhemfridsbrott och olaga intrång torde enligt utskottet inte utesluta attinkräktaren har rätt till skadestånd Qfr NJA 1973 s. 141). Utskottet ansåg att motionen byggde på en uppfattning avinnehållet i gällande rätt som inte kunde anses vara i allo riktig. En ändringav SkL så att möjligheterna att jämka skadestånd vidgades i enlighet medönskemålet i motionen skulle, tvärtemot vad motionären hade avsett, enligtutskottets mening kunna uppfattas som om därigenom öppnades en möjlighet tillskadestånd som visserligen kan jämkas till noll för fall där rätt tillskadestånd nu är utesluten. Utskottet erinrade om att utskottet vid sin tidigarebehandling av frågan hade dragit samma slutsats beträffande rättsläget ochtagit avstånd från tanken på en särskild reglering i SkL. Utskottet fann inteanledning att frångå detta ställningstagande. Inte heller vid riksdagsbehandling fann utskotteti sitt av godkända betänkande 1988/89:LU25 anledning att frångå sitttidigare ställningstagande. Skadestånd till brottsoffer Gällande ordning Regler om bestämmande av ersättning vid personskada finnsi 5 kap. skadeståndslagen (1972:207). Bestämmelserna som fick sin nuvarandeutformning genom en lagändring (prop. 1975:12, LU 16) bygger liksomövriga regler i skadeståndslagen (SkL) på principen att en skadelidande skallfå full ersättning för sina skador. De är tillämpliga såväl då en skadaorsakats genom ett brottsligt förfarande som då skadeståndsskyldighet eljestföreligger. Enligt 5 kap. 1 § SkL kan den som har tillfogats personskada fåersättning både för ekonombk och för s.k. ideell skada. Som ekonomisk skadaersätts sjukvårdskostnader och andra utgifter till följd av skadan samtförlorad arbetsförtjänst och Ideell skada gottgörs i form av ersättning /90:LU25 sveda ochvärk samt lyte eller annat stadigvarande men. Sveda och värk avser skadeföljderunder den akuta sjukdomstiden medan lyte och men omfattar bestående lidandeeller obehag. Till ideell skada hänförs även vissa olägenheter i övrigt tillföljd av skadan. Som framgår av redogörelsen ovan knyter rätten tillersättning för ideell skada an till att en personskada uppkommit. I vissa fallkan emellertid ideell skada ersättas även om någon direkt personskada inteföreligger. Enligt 1 kap. 3 § SkL skall sålunda bestämmelserna om skyldighetatt ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande som någon tillfogarannan genom brott mot den personliga friheten, genom annat ofredande sominnefattar brott, genom brytande av post-eller telehemlighet, intrång i förvar,olovlig avlyssning eller olaga diskriminering eller genom ärekränkning ellerdylik brottslig gärning. Stadgandet anses ge rätt till ersättning för obehagoch lidande som kan uppkomma vid hemfridsbrott. Huruvida rätt till ersättningföreligger för sådant psykiskt lidande som kan drabba en person i samband medatt hans bostad blir skövlad och förstörd vid ett inbrott är däremot oklart. Ett utmärkande drag inom den svenska skadeståndsrätten äratt ersättningsnivån vid ideella skador i hög grad bestämts genom ett samspelmellan domstolspraxis och försäkringspraxis. Skadestånd för sveda och värk samtlyte och framtida men fastställs i praktiken med ledning av tabeller som upptarschablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typer av skador.Tabellerna anger riktpunkter, och varje skadeärende bedöms efter en prövning avförhållandena i det enskilda fallet. Tabellerna används av både domstolar ochförsäkringsbolag. Att tabellerna fått denna genomslagskraft hänger samman medatt en rättstillämpning grundad på sådana normer uttryckligen godtogs under förarbetenatill ändringar i SkL (prop. 1975:12 s. 109111, 149) och med atthögsta domstolen i flera domar godtagit normerna (se t.ex. NJA 1982 s. 793). De tabeller som allmänt används har utarbetats avtrafikskadenämn-den, vars verksamhet är författningsreglerad. Nämnden är liksomandra skadeprövningsnämnder främst ett rådgivande organ. När det gäller ersättning enligt 1 kap. 3 § SkL förpsykiskt lidande till följd av brott är praxis inte lika väl utvecklad som vidpersonskadeersättning. Några normer motsvarande dem som tillämpas inomförsäkringsbranschen finns inte och domstolarna har endast i begränsadutsträckning fått ta ställning till ersättningskrav som grundats på psykisktlidande. Kraven har i några fall gällt skadestånd för psykiskt lidande somföljt av våldtäkt eller annat sexuellt tvång.