bet · GD01LU37 · 1989-12-31 00:00:00 — Såvitt gäller fråganom de i proposition 54 föreslagna, strafkanktionerade förbuden mot bl.a.fotografering är förenliga med 1 kap. 9 § TF framhåller föredragandestatsrådet att han för sin egen del inte har någon annan mening än vad somuttalades lagrådsremiss. I yttrande (1989/90:KU4y) tillförsvarsutskottet över proposition 54 hänvisar till attkonstitutionsutskottet tidigare i yttrande till lagutskottet pekat påuttalandet i lagrådsremissen och erinrat om att uttalandet ingickbland de förslag i remissen som inte fördes fram i propositionen ochföljaktligen inte hade varit föremål för bedömning.Konstitutionsutskottet återger vidare lagutskottets uttalande att lagutskottetför egen del var benäget att instämma i vad departementschefen framhållit ilagrådsremissen. framhåller därefter attkonstitutionsutskottet för sin del inte finner skäl att nu göra någon annanbedömning. 1 sitt av godkända betänkande 1989/90:FöU6 med anledningav förslagen i proposition 54 ansluter sig försvarsutskottet till vad somanförs i propositionen i den nu aktuella frågan. Vad särskilt gäller lagrådets uttalande om brottetdataintrång vill utskottet framhålla att straffbestämmelsen i datalagen(1973:289) avser att helt allmänt skydda datalagrat material mot obehörigaåtgärder (se prop. 1973:33 s. 105). Till det straffbara området hör bl.a.förfaranden som innebär att någon olovligen bereder sig tillgång tillinformation som är fixerad på någon form av datamedium oavsett om någonbesittningsrubbning sker. Eftersom det synes vara själva anskaffandet avdatalagrad information som straffbeläggs och inte tillvägagångssättet somsådant får det enligt utskottets mening anses osäkert om ansvar för dataintrångkan utdömas när någon skaffat sig sådan information i avsikt att den skallpubliceras. För fullständighetens skull bör dock framhållas attkonstitutionsutskottet vid sin prövning av frågan omvilandeförklaring av förslagen till lagstiftning om skydd för företagshemligheter(se bet. 1988/89:KU40) efter hörande av lagrådet funnit att 2 kap. 12 § tredjestycket RF inte är tillämpligt på det i proposition 155 framlagda förslaget omändring i datalagens bestämmelse om dataintrång. I enlighet härmed komriksdagens beslut om vilandeförklaring att inte omfatta lagförslaget. Beslutetinnebär att inte funnit att straffstadgandet om dataintrånginnefattar någon begränsning av den grundlagsfåsta yttrande- ochinformationsfriheten. Iutskottets promemoria framhölls i anslutning till behandlingen av 39 straffbestämmelsenom företagsspioneri att regeln i 2 § andra stycket om rättenatt avslöja brottsliga gärningar m.m. inte är tillämplig vid 1989/90:LU37 företagsspioneri.Med anledning av uttalandet har lagrådet framhållit att detinte kan vara fråga om företagsspioneri när angreppet till följd av 2 §andra stycket inte är att anse som obehörigt. att densom uppsåtligen på ett olovligt sätt bereder sig tillgång till en företagshemlighetmåste anses ha anskaffat hemligheten i den mening ordetanskaffa används i 2 § andra stycket och att därav följer att den som görsig skyldig till företagsspioneri kan åläggas att ersätta skada somnäringsidkaren åsamkas genom att uppgifterna i ett senare skede Utskottetgodtar vad lagrådet sålunda anfört. I 2 § andra stycket i regeringens lagförslag föreskrivsatt ansvar för företagsspioneri inte skall ådömas om gärningen är belagd medsträngare straff i . I andra fall är avsikten att bestämmelsen omföretagsspioneri skall tillämpas före straffstadgandena i . Med ensådan utformning skall enligt departementschefen det föreliggandekonkurrensproblemet elimineras. I propositionen framhålls vidare att enkonkurrenssituation mellan företagsspioneri och dataintrång inte är utesluten.Straffbestämmelsen i datalagen rörande dataintrång foreslås i propositionendärför utbyggd så att dataintrång skall anses föreligga endast om brottet inteär straffbart enligt bl.a. lagen om skydd för företagshemligheter. Medanledning av vad som sålunda anförs i propositionen vill utskottet anmärka attkonkurrens också kan tänkas uppkomma mellan företagsspioneri och gärningar somär straffbelagda i vissa andra författningar. Företagsspioneri kan t.ex. begåsgenom att någon olovligen kopierar ett upphovsrättsligt skyddat verk, t.ex. enritning eller ett datorprogram. I sådana fall torde konkurrensfrågan få lösaspå sedvanligt sätt med tillämpning av allmänna regler. Något hinder att dömatill straff enligt båda de tillämpliga lagrummen torde inte föreligga (jfrprop. 1970:57 s. 94). Med det anförda tillstyrker utskottet bifall tillpropositionen såvitt avser den föreslagna bestämmelsen om straff förföretagsspioneri. Olovlig befattning med företagshemlighet Enligt 3 § i regeringens lagförslag skall den somanskaffar en företagshemlighet med vetskap om att den söm tillhandahållerhemligheten eller någon före honom har berett sig tillgång till denna genomföretagsspioneri dömas till ansvar för olovlig befattning med företagshemlighet.Paragrafen saknar motsvarighet i IKL, men förfarandena i fråga torde i vissomfattning redan nu vara brottsliga såsom häleri eller annat brott. Eftersom det är anskaffandet som sådant som straffbeläggsi lagrummet vill utskottet peka på att det av samma skäl som angivits, underavsnittet om brottet företagsspioneri uppkommer en konflikt mellanbestämmelsen om olovlig befattning med företagshemlighet och reglerna omanskaffarfrihet. Tillämpningsområdet för förevarande lagrum kommer därför inteatt omfatta fall då någon anskaffar en företagshemlighet i avsikt att denskall publiceras. intressetav ett fritt informationsflöde i samhället bör det enligt utskot- 1989/90:LU37tets mening godtas att ansvar för olovlig befattning med företagshemlighetinte kan inträda i sådana fall. Det kan anmärkas att om någon i ett tidigare.led olovligen berett sig tillgång till en företagshemlighet i avsikt atthemligheten skall publiceras i tryckt skrift eller i radio eller TV eller föratt avslöja brott m.m. kan ansvar enligt 3 § för den som sedermera skaffar sighemligheten över huvud taget aldrig ifrågakom-ma eftersom någotföretagsspioneri inte begåtts. Utskottet vill även erinra om att det av denföreslagna nya 2 § följer att också anskaffandet av företagshemligheter sominte är obehörigt därför att det t.ex. sker i syfte att allvarligamissförhållanden inom ett företag skall avslöjas faller utanför det straffbaraområdet. Med det anförda tillstyrker utskottet attstraffbestämmelsen får den i propositionen föreslagna lydelsen. Som tidigareanförts bör lagrummet betecknas 4 §. Skadeståndsansvar vid företagsspioneri m.m. 4 § i regeringens lagförslag innehåller en bestämmelse omskadeståndsskyldighet för den som gör sig skyldig till företagsspioneri ellerolovlig befattning med företagshemlighet. Lagrummet stadgar att den skada skallersättas som uppkommer genom brottet eller genom att företagshemlighetenutnyttjas eller röjs. För att skadeståndsansvaret skall omfatta andra skadorän de som uppkommer genom själva brottet har som villkor angivits attutnyttjandet eller röjandet skall vara obehörigt. Den föreslagna bestämmelsenföranleder i sig inte några erinringar från utskottets sida. Lagrummet bör docksom en följd av utskottets tidigare ställningstagande ges beteckningen 5 §.Utskottet vill i sammanhanget framhålla att vad som vid tillämpningen avskadeståndsregeln skall anses som obehörigt blir att bedöma med ledning av dennya 2 § i dess helhet. Det innebär bl.a. att en person som olovligen beredersig tillgång till en företagshemlighet, som innefattar uppgift om allvarligamissförhållanden inom ett företag, och som först därefter bestämmer sig föratt röja hemligheten i syfte att avslöja missförhållandena kan dömas tillansvar för företagsspioneri och bli skyldig att ersätta den skada som uppkommergenom själva brottet. Han kan däremot inte hållas ansvarig för den skada somhan åsamkar näringsidkaren genom att senare röja företagshemligheten. Skälethärtill är, som framgått, att röjandet enligt 2 § andra stycket inte ärobehörigt. Skadeståndsansvar vid avtalade tystnadsplikter Tystnadsplikt i rättsförhållanden mellan enskilda kanuppkomma ge nom att de avtalsvägen uttryckligen åtar sig att inte röja olika förhål landen vare sig till pressen eller annan. Sådana avtal kan träffas mellan exempelvis två företagare som samverkar i tekniska frågor eller mellan en arbetsgivare och hans anställda. Tystnadsplikt kan emellertid också utgöra ett underförstått moment i ett avtalsförhållande mellan enskil da. Vad särskilt gäller anställningsförhållanden är situationen som 41 regel den, att arbetstagaren genom anställningsavtalet iklätt sig en allmän lojalitetsplikt mot arbetsgivaren. Lojalitetsplikten innebär att 1989/90:LU37 den anställde i princip är förhindrad att lämna ut uppgifter somkan skada arbetsgivaren (se AD 1981 nr 124, 1982 nr 110, 1986 nr 95 och 1988 nr67). När en part i ett avtalsförhållande åsidosätter sintystnadsplikt kan ersättningsskyldighet uppkomma enligt allmännaregler om skadestånd i kontraktsförhållanden. Är reglerna i IKL tillämpliga påförfarandet blir skadeståndsansvaret att bedöma enligt den lagen. Omtystnadsplikt i anställningsförhållandet regleras genom kollektivavtal gällerdock medbestämmandelagens bestämmelser om skadestånd. Tilläggas kan att föranställda som är skyddsombud eller ledamöter i skyddskommitté eller ärstyrelserepresentanter i företag gäller särskilda bestämmelser som redovisatsunder avsnittet Tillämpningsområdet för lagen om skydd för företagshemligheter. På den offentliga sektorn är förhållandena annorlunda. Därregleras de anställdas tystnadsplikt inte i första hand genom avtal utan genomsekretesslagens bestämmelser. Detta gäller även anställda i det allmännasaffärsdrivande verksamhet. En offentliganställd som åsidosätter sintystnadsplikt kan som tidigare nämnts dömas till ansvar enligt 20 kap. 3 §brottsbalken. Han kan också bli skadeståndsskyldig enligt reglerna iskadeståndslagen såvida inte röjandet avser teknisk förebild, då bestämmelseni 3 § andra stycket IKL kan bli tillämplig. 1 5 § i regeringens lagförslag finns regler omskadeståndsansvar för den som obehörigen utnyttjar eller röjer enföretagshemlighet som han i fortroende fått del av i samband med enaffirsförbindelse med en näringsidkare. Lagrummet motsvaras närmast av 3 §andra stycket IKL men har ett vidare tillämpningsområde därigenom att detomfattar såväl tekniska förebilder som andra företagshemligheter. Den föreslagna bestämmelsen anges i propositionen bygga påatt det föreligger ett kontraktsförhållande mellan parterna såvitt gäller utlämnandetoch mottagandet av företagshemligheter (prop. s. 63). 6 § i regeringens förslag innehåller bestämmelser omskadeståndsansvar för arbetstagare som obehörigen utnyttjar eller röjer enföretags-hemlighet som han fått del av i sin anställning. Paragrafen kan sägassanktionera förfaranden som enligt 3 § IKL kan föranleda straff ochskadeståndsskyldighet eller som i andra fall kan medföra skadeståndsansvar föråsidosättande av avtalsvillkor om tystnadsplikt. Liksom i fråga om 5 § byggerenligt propositionen 6 § på att någon genom avtal förpliktat sig att inte lämnaut information som kan leda till skada för arbetsgivaren. Eftersom denföreslagna lagen är avsedd att skydda även företagshemligheter i det allmännasafSrsdrivande verksamhet (se prop. s. 54) kommer 6 § att bli tillämplig påvissa offentliganställda, vilkas tystnadsplikt regleras i sekretesslagen.Detsamma blir fallet när någon inom den privata sektorn är bunden av lagstadgadtystnadsplikt, som fallet är beträffande t.ex. advokater samt anställda ibanker och försäkringsbolag. Den i propositionen föreslagna ordningen innebär att detinförs en samlad reglering av skadeståndsansvaret när företagshemligheter utnytt- 42 jas ellerröjs i strid med tystnadsplikter i affårs- och anställningsförhål- Denya reglerna ersätter därmed på området de bestämmelser i 1989/90:LU37 IKL ochskadeståndslagen och allmänna kontraktsrättsliga regler om skadestånd somhittills tillämpats. Följer tystnadsplikten av kollektivavtal blir däremot som framhålls i propositionen skadeståndsreglerna i lagen om skydd förlöretagshemligheter inte tillämpliga, utan skadeståndsfrågan skall då bedömasenligt medbestämmandelagen. Inte heller skall lagen om skydd förföretagshemligheter tillämpas när styrelserepresentanter och skyddsombud m.fl.avslöjar hemliga uppgifter som de fått del av i denna egenskap. Av den lämnaderedogörelsen framgår att förslaget i propositionen inte innebär att någonlagstadgad tystnadsplikt införs för parterna i ett affårs- elleranställningsförhållande. Endast i de fall en part uttryckligen ellerunderförstått genom avtal förpliktat sig att inte till skada för motparten röjainformation eller då tystnadsplikten följer av sekretesslagen eller vissa andraförfattningar blir 5 och 6 §§ tillämpliga. I så måtto innebär de i paragrafernaintagna bestämmelserna endast ett bekräftande av vad som gäller för närvarande.Det huvudsakliga syftet med reglerna i 5 och 6 §§ blir därmed att det utanförkollektivavtalssammanhang m.m. öppnas en möjlighet för tillämpning avbestämmelsen i 9 § vid angrepp på företagshemligheter hos enskildanäringsidkare eller i det allmännas afSrsdrivande verksamhet. Detta innebär attskadeståndet kan beräknas på ett för den skadelidande förmånligare sätt än vadsom följer av allmänna skadeståndsrättsliga principer. Eftersom de båda lagrummen i sig själva inte medför någonlagstadgad tystnadsplikt uppkommer inte några avgränsningsproblem i förhållandetill det yttrandefrihetsrättsliga regelsystemet. De anställda i det allmännasaffärsdrivande verksamhet kommer således även i fortsättningen att åtnjutasamma meddelarskydd som andra offentliganställda. I fråga om arbetstagare i detprivata näringslivet är förhållandet det att TF m.fl. författningar inte tordehindra enskilda att avtala om inskränkningar i yttrandefriheten. En konsekvenshärav anses vara att avtalade tystnadsplikter bryter meddelarskyddet. Om t.ex.en arbetstagare, som i sitt anställningsavtal utfåst sig att inte röjaarbetsgivarens företagshemligheter, lämnar uppgifter till massmedierna i stridmed avtalet torde han således varken enligt gällande ordning eller efter ettgenomförande av de nu föreslagna lagreglerna kunna undgåskadeståndsskyldighet med hänvisning till bestämmelserna om meddelarfrihet.Framhållas kan dock att frågan om meddelarskyddet har betydelse främst i defall en arbetstagare eller en part i ett aflärsförhål-tande framträder öppetsom uppgiftslämnare. Väljer han att lämna ut uppgifterna anonymt gällerreglerna om rätt till anonymitet i TF och andra författningar fullt ut. Det kandärför i praktiken ofta vara svårt för näringsidkaren att styrka vem som röjten företagshemlighet för massmedierna och därmed att föra enskadeståndsprocess. Något direkt hinder för näringsidkaren att försöka få redapå vem som lämnat uppgiften föreligger dock inte, eftersomefterforskningsförbudet i TF endast riktar sig mot det allmänna. Beträffandemeddelarfriheten vid avtalade tystnadsplikter framhölls i 43 den tilllagrådet remitterade promemorian att om arbetstagarens tyst- nadspliktinte uppkommit genom ett uttryckligt avtal utan är en följd 1989/90:LU37 av dengrundläggande principen om lojalitetsplikt i anställningsförhållanden det frånrättslig synpunkt fick anses mera ovisst huruvida den anställde åtnjutermeddelarskydd eller ej när han lämnar uppgifter för publicering. Lagrådet, som i sitt yttrande förklarat sig delabedömningen att avtalade tystnadsplikter bryter meddelarskyddet, har medanledning av uttalandet i promemorian anfört följande. Det förhåller sig utan tvekan så att denlojalitetsförpliktelse som följer av anställningsavtal inom den privata sektorn också innefattar en tämligen vidsträckt tystnadsplikt för arbetstagaren (se t.ex. , .' Löntagarrätt,1985, s. 247 f). Egentligen är detta en följd av grundsatsen att enkontraktspart inte får inom ramen för kontraktsförhållandet handla på ett sättsom är ägnat att orsaka skada för motparten. Det är därför inte nödvändigt atti ett anställningsavtal uttryckligen reglera tystnadsplikten; den gäller ändåsom en bland flera grundläggande regler i avtalsförhållandet mellan.arbetsgivare och arbetstagare. Från dessa utgångspunkter ter det sig främmandeatt fästa någon avgörande vikt vid om tystnadsplikten uttryckligen regleratseller inte, när det gäller att ta ställning till om meddelarskyddetgenombrutits genom avtal. Man kan inte skilja mellan de fallen att enförpliktelse återfinns i en uttrycklig avtalsbestämmelse, följer av en tolkningav vissa bestämmelser i avtalet eller utgör en grundförutsättning för helaavtalet. Det går inte rimligen att resonera så att visserligen innefattaravtalet en tystnadsplikt, men avtalet duger inte för att sätta meddelarskyddetur spel, eftersom det saknas en uttrycklig bestämmelse om tystnadsplikt.Antingen kan avtalet bryta igenom meddelarskyddet eller också kan avtalet integöra det. Och det senare alternativet är, som redan anförts, inte gällanderätt. konstaterar i sitt yttrande att somanförts i lagutskottets promemoria och i lagrådets yttrande tryckfrihetsförordningeninte utgör något hinder för enskilda att avtala om inskränkningar iyttrandefriheten med följd att en avtalad tystnadsplikt bryter meddelarskyddet.I likhet med vad som anförts i lagutskottets promemoria anserkonstitutionsutskottet emellertid att rättsläget från tryckfrihetsrättsligsynpunkt får anses vara mera ovisst, om arbetstagarens tystnadsplikt inteuppkommit genom ett uttryckligt avtal utan är en följd av den grundläggandeprincipen om lojalitetsplikt i anställningsförhållanden. Sådana frågor fårenligt i avvaktan på resultatet avmeddelarskyddskommitténs arbete lösas i rättstillämpningen. delar lagrådets uppfattning att det generelltsett inte går att skilja mellan fall då tystnadsplikten uttryckligen föreskrivits i en avtalsbestämmelse, då den följer av en tolkning av vissa avtalsbestäm melser och då den utgör en grundförutsättning för . Med utgångspunkt i det rent tryckfrihetsrättsliga intresset anser emellertid lagutskottet i likhet med att det i avsaknad av vägledande praxis i frågan inte kan anses helt klart huruvida en anställd vars tystnadsplikt endast följer av den allmänna lojalitetsplik ten i anställningsförhållanden åtnjuter meddelarskydd när han lämnar . . uppgifter för publicering. Utskottet vill understryka att den nuvarande oklarheteni fråga om meddelarskyddets omfattning inte påverkas av 1989/90:LU37 huruvidaförslaget i propositionen genomförs eller inte. Eftersom rättsläget beträffandemeddelarskyddet vid avtalade tystnadsplikter således inte är helt klartframstår det enligt utskottets mening särskilt i vissaanställningsförhållanden som angeläget att parterna genom avtal uttryckligenreglerar omfattningen av tystnadsplikten rörande företagshemligheter. Först dåsådana avtalsvillkor föreligger kan parterna med någorlunda säkerhet överblickavilka skyldigheter den anställde har. Det kan därför ligga i båda parternasintresse att närmare bestämma i vad mån arbetstagaren skall ha tystnadspliktbeträffande information i arbetsgivarens näringsverksamhet. Enligt utskottetsmening bör emellertid, som påpekar, parterna inte kunnaavtalsvägen komma överens om en tystnadsplikt som omfattar avslöjanden av brottoch allvarliga missförhållanden och som därmed sträcker sig utanför den avlagen om skydd för företagshemligheter givna ramen. Utskottet vill i anslutning till det anförda erinra om,att det förhållandet att den som är bunden av en avtalad tystnadsplikt intefritt torde kunna lämna meddelanden i syfte att de skall publiceras, förnärvarande utgör ett hinder för honom att röja såväl skyddsvärd information somuppgifter om missförhållanden inom avtalspartens företag. I sistnämndahänseende öppnas emellertid genom den ovan föreslagna nya 2 § en möjlighet förhonom att avslöja allvarliga missförhållanden i näringsidkarens rörelse.Inskränkningarna i meddelarfriheten kommer, om förslaget genomförs, att därfördelvis bortfalla, något som får anses särskilt betydelsefullt förarbetstagarna. Som tidigare berörts medför den nya 2 § att uttrycketobehörigen kan utgå ur de båda nu behandlade lagrummen samt att paragrafernabör betecknas 6 resp. 7 §. En fråga som inte saknar praktisk betydelse är enligtutskottets mening hur den i propositionen föreslagna 6 § förhåller sig tillreglerna om tystnadsplikt i medbestämmandelagen . Bestämmelserna i den senarelagen innebär bl.a. att en arbetsgivare som skall lämna information har rätttill förhandling med motparten om tystnadsplikt rörande den information somskall lämnas. Om parterna inte kan enas om vilken tystnadsplikt som skall gälla,kan arbetsgivaren hänskjuta frågan till prövning iarbetsdomstolen. Domstolen skall förordna om tystnadsplikt, i den mån det kanantas att det skulle föreligga risk för väsentlig skada för part eller annan.Den som med tystnadsplikt har tagit emot information för lokal eller centralarbetstagarorganisations räkning får utan hinder av tystnadsplikten föra informationenvidare till ledamot i styrelsen för arbetstagarorganisation. I sådant fallgäller tystnadsplikten även för styrelseledamoten. I den till lagrådet remitterade promemorian framhölls attom en arbetsgivare vid förhandling informerar den fackliga organisationen om något som utgör en företagshemlighet kan arbetsgivaren med tillämpning av reglerna i medbestämmandelagen åstadkomma att infor mationen även i fortsättningen förblir hemlig. Skulle arbetsgivaren 45 emellertid inte bry sig om att ta upp frågan om tystnadsplikt för motparten fick detta enligt promemorian uppfattas så att han inte 1989/90:LU37 hållerinformationen hemlig och att denna alltså inte längre utgör någonföretagshemlighet. Motsvarande fick, framhölls det, anses gälla beträffandeinformation som parterna efter förhandling inte låter omfattas av någon tystnadsplikteller som enligt beslut av arbetsdomstolen inte skall omfattas avtystnadsplikt. Med anledning av det i promemorian gjorda uttalandet omhur 6 § förhåller sig till reglerna om tystnadsplikt i medbestämmandelagen harlagrådet anfört följande. Vid den praktiska tillämpningen av informationsregeln i 19§ medbestämmandelagen är det mycket vanligt att mottagaren av information äranställd på företaget. Det torde vara ytterst ovanligt att det förfarande somanviscis i 21 § medbestämmandelagen om förhandling om tystnadsplikt utnyttjas ipraktiken; enligt en uppgift som lämnats lagrådet har inte haft någon central förhandling angåendetystnadsplikt alltsedan medbestämmandelagens ikraftträdande. Det tyder på attde lokala fackliga organisationerna godtar en begäran från arbetsgivaren omatt tystnadsplikt skall gälla. I ett sådant fall blir mottagaren avinformationen förhindrad att röja hemligheten för andra än styrelseledamöter iden feckliga organisationen (22 § medbestämmandelagen). Begärs inte någon tystnadsplikt, torde de feckligaförtroendemännen anse sig oförhindrade att informera berörda medlemmar vidföretaget om sådant som kan ha betydelse för dem i deras anställning. Däremothar man inom den privata sektorn inte rätt att i den situationen berätta förutomstående sådant som företaget vill hålla hemligt. Detta följer avtystnadsplikten enligt de enskilda anställningsavtalen som är något annat änden särskilda tystnadsplikten enligt medbestämmandelagen. På PTK-områdetgäller t.ex. att enskilda tjänstemän enligt särskild bestämmelse ikollektivavtalet är skyldiga att iaktta diskretion rörande företagetsangelägenheter (se SOU 1983:52 s. 96). Denna kollektivavtalsbestämmelse kaninte sättas ur spel genom att arbetsgivaren i ett visst fall underlåter attpåfordra tystnadsplikt enligt 21 § medbestämmandelagen. I enlighet med det anförda anser lagrådet att det intefinns täckning för det uttalande i promemorian som innebär att skyddet förföretagshemligheter faller bort för den händelse arbetsgivaren inte bryr sigom att ta upp frågan om tystnadsplikt enligt medbestämmandelagen för motparten.