bet · GD01LU23 · 1989-12-31 00:00:00 — Särkullbarn har dockmöjlighet att till förmån för den efterlevande maken avstå från sin rätt attomedelbart få ut arvslotten och de blir då berättigade till efterarv. Familjelagssakkunniga hade i betänkandet (SOU 1981:85)föreslagit en annan ordning i nu angivet hänseende. Enligt familjelagssakkunnigasförslag skulle en efterlevande make få sitta i oskiftat bo med friförfoganderätt till kvarlåtenskapen. Om en bröstarvinge begärdedet skulle han dock ha rätt att genast få ut sitt arv efter den avlidna maken.Även den efterlevande maken skulle ha rätt att begära ett skifte avboet vid den först avlidna makens död. När en av makarna i ett äktenskap avlider skall i principbodelning ske. Enligt 9 kap. 5 § ÄktB skall sådan bodelning ske mellan denefterlevande maken samt den avlidnes arvingar och testamentstagare. Sådanbodelning följer i huvudsak de regler som gäller för bodelning vid skilsmässaoch som innebär att makarnas samlade nettoförmögenhet i form av giftorättsgodsskall delas lika. Den avlidne makens andel utgör hans eller henneskvarlåtenskap. Vid bodelning med anledning av en makes död är bestämmelsen i 12kap. 1 § ÄktB om makes rätt att behålla mer av sitt giftorättsgods än somföljer av likadelningsprincipen inte tillämplig. I stället gäller vid sådanbodelning en särskild regel om jämkning i 12 kap. 2 § ÄktB. Enligt dennabestämmelse skall, om den efterlevande maken begär det, vardera sidan behållasitt giftorättsgods vid bodelningen. Lagrummet ger också den efterlevande rättatt i stället begära att endast kvotdelar av vardera sidans giftorättsgodsskall ingå i bodelningen. Genom en tillämpning av bestämmelsen kan denefterlevande maken undgå att behöva dela med sig av sitt giftorättsgods tillden avlidnes särkullbarn och testamentstagare. Rätten att påkalla lagrummetstillämpning gäller endast för den efterlevande maken och är av personlig natur.Jämkning kan således inte påkallas av den efterlevandes arvingar ochtestamentstagare. Om en efterlevande make ärvt sin makes kvarlåtenskap helteller delvis skall vid den efterlevandes död den egendom som finns i boetfördelas mellan den först avlidnes efterarvingar och den efterlevandes egnaarvingar och testamentstagare. Efterarvingarna har rätt till den procentuellaandel av den sist avlidnes behållna totala tillgångar som motsvarar vad haneller hon ärvde efter sin make i förhållande till vad han eller hon erhöll vidbodelningen och alltså innehaft med full äganderätt. Om bodelning inteförrättats vid den först avlidne makens död får enbodelning ske vid det senare dödsfallet för att det skall 1989/90:LU23 fastställashur mycket av de kvarvarande tillgångarna som den efterlevande ärvt och somskall gå vidare till den först avlidnes efterarvingar och hur mycket som skalltillfalla den efterlevandes egna arvingar och eventuella testamentstagare. I defall makarna innehaft endast giftorättsgods och inte någon arvinge fått ut sinarvslott vid den först avlidne makens död har efterarvingarna normalt rätt tillhälften av den sist avlidnes tillgångar. En tillämpning av regeln i 12 kap. 2 §ÄktB kan emellertid leda till att andelstalen skall bestämmas annorlunda.Förekomsten av enskild egendom kan likaledes föranleda att efterar-vingarnasandel blir en annan än hälften. Också i andra fall kan boet efter den sistavlidne komma att fördelas på ett annat sätt än genom hälftendelning. bli fallet om den efterlevande maken genom gåva eller därmed jämförlighandling, utan tillbörlig hänsyn till den först avlidnes arvingar, orsakat väsentligminskning av sin egendom. Vederlag skall då utgå till efterarvingarna för dendel av minskningen som belöper på deras andel av boet (3 kap. 3 § förstastycket ÄB). Om emellertid tillgångarna i boet inte räcker för att kompenseraefterarvingarna, skall gåvan eller dess värde återbäras. En förutsättning ärdock att den som mottog gåvan insåg eller bort inse att den ländeefterarvingarna till förfång. För talan om återgång gäller en preskriptionstidpå räknat från det gåvan mottogs (3 kap. 3 § andra stycket ÄB). Efterdenna tid kan alltså talan om att gåvan skall återgå till boet inte väckas. I motion L411 av och (bådas) anförs att en begäran om återgång av gåva enligt 3 kap. 3 § ÄB kan ske förstsedan man vid bodelning efter den sist avlidne maken konstaterat atttillgångarna i boet inte räcker till för att kompensera efterarvingarna förgåvan. Eftersom en bodelning inte kan göras under den efterlevandes livstid,innebär bestämmelserna i praktiken att talan om återgång kan föras endastbeträffande gåvor som den efterlevande maken bortgivit under sina senarelevnadsår. Enligt motionärerna kan bestämmelserna leda till stort men förefterarvingarna, och starka skäl talar enligt dem för en förlängning av dennuvarande femåriga preskriptionstiden. En översyn bör därför ske av reglerna ompreskription vid sekundosuccession med syfte att förbättrasekundosuccessorernas ställning. Motionärerna begär att som sinmening ger regeringen det anförda till känna. I motion L421 av () anförs att denändrade lagstiftning enligt vilken makar ärver varandra och skifte mellan efterarvingarna sker sedan båda makarna avlidit torde vara väl anpas sad till dagens syn på äktenskapet och den ekonomiska gemenskap som följer därav. En otidsenlighet i lagstiftningen är emellertid, hävdar motionären, att den efterlevande maken inte givits möjlighet att fram tvinga ett skifte med efterarvingarna. Enligt motionären behövs en q sådan möjlighet i vissa fall. Äktenskapet kan exempelvis ha varit barnlöst,den avlidne kan ha efterlämnat egendom som av hävd tillhört 1989/90:LU23 hans ellerhennes släkt och som den efterlevande inte vill befatta sig med eller denefterlevande kan önska ingå nytt äktenskap där medförd egendom som tillhört denavlidne kan kännas som en belastning. Enda möjligheten att befrias frånegendom som man inte upplever sig ha rätt till är enligt motionären att ge bortegendomen till den först avlidnes arvingar och räkna gåvan som förskott påarvet, något som dock förutsätter medverkan av gåvotagaren. I sammanhanget görmotionären gällande att familjelagssakkunniga i det betänkande (SOU 1981:85)som låg till grund för familjerättsreformen föreslog att den efterlevande närsom helst skulle kunna påfordra ett skifte av boet för att på så sätt kunnatill efterarvingarna överföra den avlidnes egendom, under det att den först avlidnesarvingar däremot inte skulle kunna begära ett sådant skifte men få finna sig iatt acceptera ett beslut härom från den efterlevandes sida. Enligt motionärenföll den berörda bestämmelsen bort när sedan utarbetadeförslaget till nya arvsregler. Med hänvisning till det anförda yrkar motionärenatt beslutar om sådan ändring i ÄB att efterlevande make får rätttill förtida arvskifte efter den avlidne. Vid riksdagsbehandlingen av proposition 1986/87:1 omäktenskapsbalk m.m. prövades två motioner, vari begärdes att bröstarvingarnaskulle ha rätt att påkalla arvskifte för att få ut sitt arv vid denefterlevande makens omgifte. I sitt av godkända betänkande (LU1986/87:18, s. 31) hänvisade lagutskottet till att en regel med denna innebördinte kan inrymmas i ett system där maken tillerkänns arvsrätt. Däremot var ensådan regel förenlig med familjelagssakkunnigas förslag att make skulle fåsitta i oskiftat bo, ett förslag som inte vunnit anslutning från utskottetssida. Utskottet påpekade också att motionärernas förslag med all sannolikhetskulle verka som ett hinder för omgifte och att många skulle föredra att i denvalsituationen bo tillsammans utan äktenskap i stället för att gifta sig. Förslagetskulle alltså närmast missgynna äktenskapet, och utskottet förklarade sig intekunna godta en regel som kunde få sådana effekter. Med hänvisning till detanförda avstyrkte utskottet motionsyrkandena. I lagstiftningsärendet aktualiserades vidare med anledningav en motion frågan huruvida bodelning med anledning av ena makens död kan komma till stånd i det fallet att den efterlevande maken ärver hela kvarlåtenskapen och det alltså inte finns några andra arvingar eller testamentstagare. I sitt av godkända'betänkande framhöll utskottet (se LU 1986/87:18, s. 33) att bodelning med anledning av makes död enligt 9 kap. 5 § ÄktB skall förrättas av den efterlevande maken samt den dödes arvingar och universella testamentstagare. Med arvingar avses endast de som har arvsrätt direkt efter den döde. Efterarvingar till den först avlidne maken har inte, anmärkte utskottet, rätt att delta vid bodelningen med anledning av dödsfallet. Deras rätt -jfs inträderförst när den efterlevande dör. Utskottet pekade vidare på att enligt en särskild bestämmelse i lagrummet skall, om inte annat 1989/90:LU23 uttryckligensägs, vad som i ÄktB:s bodelningsregler är föreskrivet om make gälla förarvingar och testamentstagare. I betänkandet konstaterade utskottet att den efterlevandemaken i fall då han eller hon är ensam dödsbodelägare intar en dubbel partsställningvid bodelningen, nämligen både som make och arvsberätti-gad. Enligt utskottetvar det relativt vanligt att någon formenlig bodelning inte skedde när en makeenligt då gällande regler ärvde hela kvarlåtenskapen. Först vid denefterlevandes död förrättades bodelning och då mellan den först avlidnesefterarvingar på ena sidan och den sist avlidnes arvingar och testamentstagarepå den andra sidan. Enligt utskottets mening fanns det inte anledning att antaatt en utvidgad arvsrätt för efterlevande make skulle leda till en ändradpraxis härvidlag. Eftersom antalet fall då en make ärver hela kvarlåtenskapenskulle komma att öka kraftigt torde det i stället komma att bli än vanligareatt bodelningen uppsköts till dess båda makarna dött. Det sagda uteslötemellertid inte att i många fall både den efterlevande maken ochefterarvingarna kunde ha ett intresse av att bodelning kom till stånd i någonform redan vid den först avlidnes död. Utskottet erinrade om att genombodelningen bestäms hur mycket av tillgångarna som utgör den efterlevandemakens giftorättsandel och hur stor del som är den avlidnes kvarlåtenskap.Relationen mellan dessa två förmögenhetsmassor bildar det andelstal eftervilka den först avlidnes efterarvingar och den efterlevandes arvingar ochuniversella testamentstagare skall fördela den egendom som finns i boet efterden sist avlidne maken. Vidare klargörs genom bodelningen vilka tillgångar somden efterlevande kan disponera över genom testamente och vilka som innehas medendast fri förfoganderätt. Särskilt i äktenskap där tillgångarna är mera betydandeeller egendomsförhållandena inte helt klara kan, framhöll utskottet, ettsådant klargörande som bodelningen innebär vara av betydelse. Enligt utskottets mening kunde det med visst fog hävdasatt proposi tionen gav möjlighet för en efterlevande make att få till stånd en bodelning i de fall maken ensam är dödsbodelägare. Utskottet ansåg dock för sin del att ÄktB inte borde ges en sådan tolkning. En efterlevande make som ensam är dödsbodelägare borde således på skäl utskottet närmare utvecklade i betänkandet inte kunna sluta bodelningsavtal med sig själv. Det anförda hindrade enligt utskottet emellertid inte att den efterlevande maken och den avlidnes efterar vingar träffade en frivillig överenskommelse om fördelningen av till gångarna i boet för att härigenom skapa klarhet i egendomsfrågorna. Att en sådan uppgörelse kommer till stånd var enligt utskottets mening önskvärt med utgångspunkt i både den efterlevande makens och efter- arvingarnas intressen. En frivillig överenskommelse om egendomsför delningen kunde inte anses innefatta någon formenlig bodelning men borde kunna läggas till grund för den delning som skall ske vid den efterlevande makens frånfålle. Överenskommelsen torde, enligt vad lagutskottet uttalade, kunna jämställas med föravtal om bodelning och 21 blibindande för dem som träffat den. Skulle vid den efterlevandes död kretsen av efterarvingar ha ändrats, t.ex. därför att en efterarvinge 1989/90:LU23 avliditoch efterlämnat make eller bröstarvingar, talade goda skäl för att denytillkomna också borde bli bundna. Enligt utskottet torde jämväl denefterlevande makens arvingar och universella testamentstagare bli bundna avföravtalet. En annan sak var att det vid en framtida bodelning kan visa sig atten tillämpning av avtalet är oskäligt mot någon av delägarna. I så fall bordeavtalet kunna jämkas på sätt utskottet närmare angav. nu återgivna uttalanden rörande frågan ommöjligheten för en efterlevande make och den avlidnes efterarvingar att träffaavtal om boets framtida fördelning har fått instämmande i en uppsats iSvensk (, Den nya arvsrätten och metoderna för desstolkning, SvJT 1990 s. 1 ff.). Vissa allmänna frågor om äktenskap m.m. Motionsmotivering I motion L405 av och (bådac) framhålls att det självklart skall vara helt fritt för varje par att väljasamlevnadsform men att det är väsentligt att de ekonomiska konsekvenserna aväktenskap är sådana att det stora flertalet kan finna att äktenskapet är enlämplig och naturlig samlevnadsform. Enligt motionärerna är det både ettsamhällsintresse och en rättighet för berörda personer att äktenskapet intediskrimineras. Äktenskapet är resultatet av en aktiv och överlagd handling ochskall ge trygghet åt kontrahenterna. Motionärerna anser att det är synnerligennödvändigt att skatte-och bidragsregler m.m. inte är så utformade attäktenskapet leder till sådana konsekvenser att människor av ekonomiska skälväljer att bo samman utan äktenskap i stället för att gifta sig. Enligtmotionärerna framhålls det ofta att flera regler för beskattning, bidrag, stödm.m. är utformade så att äktenskapet missgynnas, och i motionen ges exempel påsådana regler. Motionärerna anser att det bör göras en fullständigkartläggning av de olika ekonomiska konsekvenserna av äktenskap jämfört med samboendeoch även jämfört med förhållandet för dem som avstår från direkt samboende.Genom en sådan kartläggning skulle enligt motionärerna främst två fördelarvinnas. Dels skulle klarhet erhållas om de olika konsekvenserna av olikasamlevnadsformer, dels skulle en sådan kartläggning ge underlag för utarbetandeav förslag till erforderliga ändringar av regler så att äktenskapet intediskrimineras. I sammanhanget framhåller motionärerna att det är naturligt attdet för ogifta sambor inte kan och bör tillämpas alla de regler som gäller fördem som är gifta med varandra. Motionärerna eftersträvar alltså inte att olikasamlevnadsformer skall jämställas på alla områden. närernabör uttala sig för att en kartläggning sker och för att 1989/90:LU23 förslagtill sådana lagändringar läggs fram att diskrimineringen av äktenskapet upphör. I samband med äktenskapsreformen (LU 1986/87:18)behandlade utskottet bl.a. motioner vari togs upps vissa allmänna frågor omäktenskap m.m. Utskottet underströk därvid (s. 48 f.) att det bör vara ett målför lagstiftningen att äktenskapet bevaras som den normala och naturliga formenför familjebildning för det helt övervägande antalet människor. Genom att ingåäktenskap får parterna tillgång till ett regelsystem som tillhandahållerlösningar på praktiska problem och ger dem skydd i åtskilliga hänseenden.Jämfört med andra samlevnadsformer ger alltså äktenskapet betydande fördelar.Trots detta, konstaterade utskottet, väljer många människor av olika skäl attsammanleva utan att ingå äktenskap. Detta förhållande måste lagstiftaren tahänsyn till. Utrymme måste därför ges människorna att själva forma sittpersonliga liv och bestämma vilka normer som skall gälla för deras familjeliv.Samtidigt måste det beaktas att en ordning där människors grundläggande behovoch väsentliga intressen blir sämre tillgodosedda eller helt åsidosatta enbartav den anledningen att de inte vill ingå äktenskap inte är godtagbar i ettmodernt samhälle. På åtskilliga områden måste därför eftersträvas att reglernai sak blir enhetliga för alla sammanlevande oberoende av om samlevnaden sker iäktenskap eller ej. Vid utformningen av sådana regler är det självfalletangeläget att man inte påverkar människors val av samlevnadsform så att deförlorar på att gifta sig eller vinner på att separera. Enligt utskottetsmening kunde det inte heller med fog hävdas att lagstiftningen i vårt landgenerellt sett missgynnar äktenskapet. Mot bakgrund härav fann utskottet inteanledning för att såsom hade begärts i två motioner uttala attlagstiftningen inom familje-, skatte- och socialrätten skall ges en sådan utformningatt den uppmuntrar till ingående av äktenskap. Med anledning av bl.a. en motion med samma syfte som dennu aktuella motionen L405 framhöll utskottet att det i många fall kan vara svårt att utforma reglerna så att inte en samlevnadsform framstår som mera förmånlig i ett särskilt hänseende. Vissa speciella bestäm melser, exempelvis i skatte- och socialförsäkringslagstiftningen, kan uppfattas så att lagstiftningen prioriterar en samlevnadsform på bekost nad av en annan. Utskottet framhöll att en sådan prioritering inte bör fa förekomma. Att skillnad ändå i vissa fall görs mellan äktenskap och annan samlevnad har sin orsak i att medan äktenskap är ett lätt konstaterbart förhållande det är svårt att konstruera enkla och objektiva kriterier för när äktenskapsliknande samlevnad skall anses föreligga vilka kan användas på olika lagstiftningsområden och i skilda Syften. Kriterier som kan utnyttjas i civilrättsliga sammanhang därför att parterna har motstridiga intressen kan sålunda vara mindre använd- -, bara ioffentligrättslig lagstiftning på grund av att parterna kan ha ett gemensamt intresse av hur bedömningen utfaller. Enligt utskottets /90:LU23 meningskulle de nämnda svårigheterna komma att kvarstå oavsett om den då föreslagnasambolagen genomfördes eller ej. Motbakgrund av det anförda förklarade sig utskottet inte kunna finna att enkartläggning av äktenskapets ekonomiska konsekvenser skulle kunna fylla någonannan funktion än att visa att i vissa särskilda hänseenden äktenskap och andrasamlevnadsformer rent faktiskt behandlas olika. Ett tillrättaläggande avsådana brister i lagstiftningen som leder till att en samlevnadsform uppfattassom mera prioriterad än en annan borde kunna göras i samband med en översyn avreglerna i fråga och utan någon föregående kartläggning. Utskottet förklaradesig förutsätta att så också skulle komma att ske. Utskottet fann inte helleratt det hade framkommit några bärande skäl för att den av motionärerna begärdakartläggningen skulle tillgodose något verkligt behov. På anförda skälavstyrkte utskottet de motionsyrkanden som framställts om en sådankartläggning. Spörsmåletom en kartläggning togs åter upp vid såväl 1987/88 som 1988/riksmötenmed anledning av motioner. I sina av godkända betänkanden LU1987/88:19 resp. 1988/89:LU22 avstyrkte utskottet bifall till motionerna medhänvisning till sina tidigare uttalanden i saken. Genomlagen (1987:813) om homosexuella sambor, som trädde i kraft ,har bestämmelserna i sambolagen m.fl. lagar gjorts tillämpliga också i fall dåtvå personer bor tillsammans i ett homosexuellt förhållande. Det innebär bl.a.att när ett homosexuellt samboförhållande upplöses, parterna får engiftorättsliknande rätt till delning av sådan egendom i det gemensamma hemmetsom har anskaffats för gemensamt begagnande. Huvudregeln är alltså att värdetav den gemensamma bostaden och bohaget i den skall delas lika mellan parterna.Denna huvudregel kan dock på samma sätt som för makar och heterosexuellasambor frångås om en likadelning skulle framstå som oskälig. För sådanahomosexuella sambor som önskar hålla isär sina ekonomiska förhållanden finnsmöjlighet att avtala om att lagens delningsregler inte skall gälla i derassamboförhållande. Att sambolagen gjorts tillämplig på homosexuellasamboförhållanden innebär vidare att i fall då samboförhållandet upphör genomden ena sambons död, den efterlevande alltid har rätt att erhålla så mycket avden egendom i det gemensamma hemmet som har anskaffats för gemensamt begagnande så långt egendomen räcker att dess värde motsvarar två basbelopp. IDanmark har antagits en lag om registrerat partnerskap. Lagen trädde i kraft och innebär att två personer 24 av samma kön kan få tillstånd en registrering av ett partnerskap 1989/90:LU23 mellan dem. I och medregistreringen har den lagstiftning som gäller för makar motsvarandetillämpning i betydelsefulla delar, bl.a. vad avser de ekonomiskarättsverkningarna av ett äktenskap. I vissa avseenden har dock de rättsreglersom gäller för makar inte gjorts tillämpliga på parterna i ett registreratpartnerskap. Det är bl.a. fallet beträffande rätten till gemensam vårdnad ombarn samt i fråga om möjligheten att adoptera barn. Imotion L404 av m.fl. (vpk) påpekas att de rättigheter ochskyldigheter som äktenskaps- och sambolagstiftningen innebär inte gäller vidhomosexuellt samboende. Motionärerna anser att homosexuella par måste fåmöjlighet att få samhällelig bekräftelse på sin samlevnad i form avregistrerat partnerskap, något som förvägrats dem med motivering attett registreringssystem skulle innebära ett nytt rättsinstitut som bara hänförsig till den homosexuella samlevnadsformen samt att de homosexuella skulleriskera att bli onödigt utpekade och att fördomarna mot dem skulle beSstas.Dessa argument är enligt motionärerna inte längre giltiga, bl.a. därför att detär en klart uttalad önskan från de homosexuella själva att på samma sätt somtvå personer av olika kön frivilligt kunna välja mellan ett formaliserat ochett icke-formaliserat samliv. Tvärtom är en radikal lagstiftning nödvändig bådefrån rättvisesynpunkt och för att motverka fördomar och diskriminering.Motionärerna hänvisar till att har infört en lag om registreratpartnerskap för homosexuella och att en liknande lagstiftning förbereds iNorge. I motionen yrkas att hos regeringen begär förslag till lag omregistrerat partnerskap för homosexuella. Äveni motion L408 av m.fl. (mp) hänvisas till den danskalagstiftningen och anförs att samhället bör ge de homosexuella likvärdigamöjligheter att välja samlevnadsform. Motionärerna hemställer att riksdagenhos regeringen begär förslag till en lag som ger homosexuella möjlighet att fåsin samlevnad lagreglerad i ett registrerat partnerskap. Imotion L417 av m.fl. (fp) påpekas att den danska lagstiftningenom registrerat partnerskap för homosexuella innebär att alla regler som gällerför heterosexuella gifta, med undantag för reglerna om adoption, är tillämpligapå homosexuella. Enligt motionärerna har denna lösning stöd av RFSL och andraorganisationer för homosexuella och den borde kunna införas även i ,något som dessutom skulle vara till fördel för harmoniseringen av den nordiskalagstiftningen. Motionärerna yrkar att hos regeringen begär ettskyndsamt förslag om registrerat partnerskap för homosexuella. Också i motion L424 av m.fl. (vpk, s, fp, mp) hänvisas till den danska lagstiftningen på området. Motionärerna öns kar att en liknande lagstiftning införs i , vilket skulle innebära -jt- att homosexuella som låtit registrera sitt partnerskap i allt väsentligt skulle fåsamma rättigheter och skyldigheter som de gifta paren nu har 1989/90:LU23 medundantag för möjligheten att gemensamt adoptera barn. En sådan lagstiftningskulle inte innebära något ytterligare utpekande av de homosexuella ellerbefåsta fördomarna mot dem eftersom de homosexuella måstedeklarera sin sexuella läggning om de vill utnyttja sina rättigheter enligtgällande lag om homosexuella sambor. Motionärerna yrkar att hosregeringen begär förslag om ny lag om registrerat partnerskap för homosexuellai enlighet med vad som anförts i motionen. Till grund 1987 (prop. 1986/87:124, bet. LU28)genomförda lagstiftningen om homosexuella sambor låg det av utredningen omhomosexuellas situation i samhället avgivna betänkandet (SOU 1984:63)Homosexuella och samhället.