bet · GD01SoU28 · 1989-12-31 00:00:00 — mening skulle en lagstadgad 18-årsgräns kunna leda till ickeönskvärda integritetskränkningar vad gäller det avbildade barnets identitet.Utskottet är således inte berett att förorda att en sådan gräns införs.Utskottet vill emellertid framhålla att det som justitiekanslem uttalat finnsett behov av att kunna utvidga lagstiftningens skydd mot att barn utnyttjas ibarnpornografi till att omfatta en större grupp barn än som berörs. Somanförs i propositionen kan det finnas anledning att göra en översyn av denuvarande reglerna på det område som omfattas av den aktuellakonventionsbestämmelsen. Motbakgrund av det ovan anförda föreslår attsocialutskottet avstyrker motionerna KrS yrkande 8, So49 yrkande 2 och SoSSyrkande 3. Socialutskottetdelar inställningen att det straffrättsliga skyddet mot att ' barn utnyttjas ibarnpornografi kan behöva utvidgas. Övervägandena bör dock lämpligen ske isamband med den översyn av de straffrättsliga reglemas utformning inom det häraktuella området som aviseras i propositionen. Utskottet avstyrker motionernaSo49 (m) yrkande 2, SoSS (c) yrkande 3 och KrS (m) yrkande 8. Användande avfrihetsberövande påföljd 1989/90:SoU28 Enligtartikel 37 b får inget barn olagligt eller godtyckligt berövas sin frihet.Gripande, anhållande, häktning eller Sngslande av ett barn skall ske i enlighetmed lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpligatid. I propositionen framhållsföljande. Närdet gäller punkt b) präglas den svenska lagstiftningen av en allmänt restriktivhållning vid användande av frihetsberövande påföljder mot unga människor. Närdet gäller frihetsberövande av barn och unga med stöd avutlänningslagstiftningen accepterar Svenska Röda korset att det i vissaspeciella fall finns ett behov av att ta bam i förvar men anser att barnetaldrig någonsin får separeras från sina föräldrar. Kristna ungdomsrådhar i sitt remissyttrande tagit fasta på vad som sägs i artikeln om attomhändertagande får användas endast som sista utväg och har menat att dettamåste bli än tydligare i flyktingärenden. DO, och anser att barn inte skall kunna tas i förvar över huvud taget. Bestämmelsernaom förvar av barn finns i den alltjämt gällande 50 § utlänningslag(1980:376). Ipropositionen 1988/89:86 (s. 99) med förslag till ny utlänningslag uttaladeinvandrarministern att det är nödvändigt att även barn kan tas i förvar i vissafall. Om förvarstagande av barn omöjliggjordes helt skulle detta få tillresultat att avlägsnandebeslut rörande barnfamiljer i vissa fall inte skullekunna verkställas. Detta kan inte vara en rimlig ordning. vilande delarna av utlänningslag finns förslag till ytterligarebegränsningar av möjligheterna att ta barn i förvar (6 kap. 3 § andra stycketlagförslaget). Syftet är att förvarstagande av bam skall äga rum i ytterst fåfall. Det finns en uttrycklig regel i lagförslaget om att barn intefår tas i förvar om det är tillräckligt att de ställs under uppsikt, vilketinnebär att de får lämna ifrån sig sina pass och regelbundet anmäla sig hospolisen. Omförhållandena är sådana att det trots allt anses nödvändigt att ta ett barn iförvar är det naturligtvis mycket viktigt att det sker på ett sådant sätt attbarnet inte tar skada. Barnet bör få vistas under så normala förhållanden sommöjligt. I proposition 1988/89:86 (s. 99) framhåller invandrarministern attdetta är angeläget. Hon poängterar framför allt förvarslokalernas utformningoch betydelsen av att där finns personal med kunskap om barn och barnsutveckling. Barnets rätt att vistas tillsammans med båda sina föräldrar stärksenligt förslaget genom att barnet får skiljas från sin vårdnadshavare eller,om det är flera, en av dem endast om det finns synnerliga skäl (6 kap. 3 § tredjestycket). Genomsuccessiva förändringar av reglerna om hur förvar av barn skall genomföras harkraven kommit att ställas allt högre. infördes enbestämmelse om att utlänning under inte utan synnerliga skäl fick tas ini kriminalvårdsanstalt, allmänt häkte eller polisarrest. Den 1 juni 1987infördes förbud mot att ta bam under i förvar i kriminalvårdsanstalteller allmänt häkte. Enligt DO får barn tas i förvar i polisarrest. Så är intefallet. finns det i S kap. 12 § utlänningsförordningen(1989:547) ett absolut förbud mot detta. Förvarstagande skall ske i särskiltiordningställda lokaler, t.ex. lägenheter i anslutning till enutredningssluss. Jagvill framhålla att något förbud mot att ta barn i förvar inte finns i konventionen. De ändamålssynpunkter som tidigare framförts till 28 stöd för enförvarsbestämmelse med ett begränsat tillämpningsområde gör sig alltjämtgällande. Enligt min mening finns det inte något 1989/90:SoU28 moment i den svenskatillämpningen som strider mot konventionens Imotion So52 (fp) begärs ändringar i lagstiftning och andra rutiner (yrkandetdelvb). Enligt den svenska utlänningslagen finns det möjligheter att berövaasylsökande barn friheten. Detta strider, enligt motionären, mot konventionenskrav. Hon anser därför att denna möjlighet måste tas bort ur svensklagstiftning. Socialförsäkringsutskottetanför i sitt yttrande 1989/90:SfU3y följande. vilande delarna av utlänningslag, som kommer attbehandlas av med anledning av utskottets betänkande 1989/90, harföreslagits att möjligheterna att ta barn i förvar ytterligare begränsas. Ilagförslaget finns en uttrycklig regel om att bam under inte får tas iförvar om det är tillräckligt att de ställs under uppsikt. Barnens rätt attvistas tillsammans med sina föräldrar stärks enligt förslaget genom att barnetfår skiljas från sin vårdnadshavare eller, om det är flera, en av dem endast omdet finns synnerliga skäl. I förarbetena till lagen betonas angelägenheten avatt barnen vid förvar får vistas under så normala förhållanden som möjligt. Somframhålls i den förevarande propositionen finns inte något förbud ikonventionen mot att ta barn i förvar, och utskottet delar statsrådetsuppfattning att de ändamålssynpunkter som tidigare framförts till stöd för enförvarsbestämmelse med ett begränsat tillämpningsområde alltjämt gör siggällande. Socialförsäkringsutskottetavstyrker med det anförda bifall till motion So52 även i denna del. Socialutskottetdelar socialförsäkringsutskottets inställning och avstyrker därmed motion SoS2(fp) yrkandet delvis. Behandlingav barn som berövats friheten Enligtartikel 37 c skall varje frihetsberövat barn behandlas humant och med respektför människans inneboende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hospersoner i barnets ålder. Särskilt skall varje frihetsberövat barn hållasåtskilt från vuxna, om det inte anses vara till barnets bästa att inte göradetta. Förbrott som någon begått innan han fyllt får, enligt 1 kap. 6 §brottsbalken (BrB), inte dömas till påföljd. Det kan alltså inte ifr'ågakommaatt placera barn i Sngelse. Enligt 17 § lagen (1964:167) medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) får barn inteheller häktas eller anhållas. Barnunder kan emellertid i vissa fall bli föremål för kortvari ga stra%rocessuella frihetsberövanden. Enligt 16 § LUL får sålunda barn, som inte fyllt IS år och som anträfes på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen, gripas och överlämnas till polisen om fångelse skulle ha kunnat följa på brottet. eller åklagare har att besluta om barnet skall friges eller om barnet skall kvarhållas för förhör. Den som är är, enligt 23 kap. 9 § andra stycket (RB), inte skyldig att stanna kvar för 29 förhör längre än tre,eller undantagsvis sex, timmar. Detkan tilläggas att polisen i vissa fall, med stöd av 12 § polislagen 1989/90:SoU28 (1984:387), kan omhänderta barn i vissa akutasituationer. Denu behandlade omhändertagandena är av kortvarig natur och syftet är att förhörskall kunna hällas med barnet eller att barnet skall avlägsnas från en olämpligmiljö och överlämnas till vårdnadshavaren. Någon fråga om förvaring av dessabam torde inte uppstå (se även 17 § sista stycket lagen(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.). Ocksåi fråga om den som fyllt IS år men inte 18 resp. finns begränsningar närdet gäller möjligheten att döma till fångelse. Regleringen återfinns i 30 kap.S § BrB. Regleringen innebär att för brott som någon begått innan han fyllt 18år får dömas till fångelse endast om det finns synnerliga skäl; för brott somnågon begått efter det att han fyllt men innan han fyllt får dömastill fångelse endast om det med hänsyn till gärningens strafiVärde eller annarsfinns särskilda skäl för det. Den som är far inte heller, enligt 7§ LUL, häktas med mindre det föreligger synnerliga skäl. I fråga omskyldigheten att kvarstanna för förhör finns ingen särreglering för personersom fyllt IS år. Här gäller sålunda, enligt huvudregeln i 23 kap. 9 § förstastycket, en skyldighet att kvarstanna för förhör i sex, eller i vissa fall,. Ungalagöverträdare särbehandlas principen är att de ungalagöverträdarna skall uppmärksammas av de sociala myndigheterna och att dessapå olika sätt skall ge råd och stöd eller ingripa med åtgärder enligt densociala lagstiftningen. I första hand blir det därvid fråga om att tillämpasocialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga (LVU) vilka innehåller bestämmelser, som är tillämpliga bl.a. påungdomar som gjort sig skyldiga till brott. (har behandlatett förslag om ny LVU, lag om vård i vissa fall av barn och ungdomar (prop.1989/90:28, SoUlS). De nya reglerna träder i kraft .) En konsekvens av det härangivna synsättet är att den som är under endast undantagsvisdöms till Sngelse. Här kan nämnas att antalet ungdomar som börjat avtjäna fångelsestraff innan de fyllt varierat mellan 16 och 37 . var det fråga om 30 ungdomar. var antalet 13, och var antalet 34. Ifråga om placering i Sngelse av personer finns en reglering i 8 §lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Där föreskrivs att vidplacering av intagen som inte fyllt skall särskilt beaktas att han, om ejsärskilda skäl föranleder annat, hålls åtskild från sådana intagna som kaninverka menligt på hans anpassning i samhället. Enliknande bestämmelse finns i 3 § sista stycket sista meningen lagen ombehandlingen av häktade och anhållna m.fl. Denna lag tillämpas inte endast påhäktade och anhållna utan även, som framgår av 18 §, på den som t.ex. tas iförvar i polisarrest. I praktiken placerasfångelsedömda under på någon av anstal- 30 terna Hällby, Skenas,och Roxtuna. ungdomar som dömts tillfångelse första gången och som inte missbru- 1989/90:SoLJ28 kar medanRoxtuna är avsedd för ungdomar med missbruk. När det gäller placeringen av enperson som inte fyllt skulle, uppger , placeringen i första hand ske på eller Roxtuna. Äveni samband med frihetsberövanden enligt LSPV kan förekomma att personer underoch personer vårdas på samma inrättning och enhet. För vård enligtLVU, som kan avse ungdomar upp till , gäller för övrigt inte någrasärregler för olika ålderskategorier med avseende på vistelsen undervårdtiden. Närdet gäller skyldigheten enligt konventionen att i princip hålla bam avskildafrån vuxna föreslår regeringen att vid en ratificering avger enreservation mot konventionen. En reservation torde, enligt föredraganden, varamöjlig. Enligt artikel 51 punkt 2 är visserligen reservationer som strider motkonventionens ändamål och syfte inte tillåtna. En reservation beträffandeartikel 37 punkt c i nu nämnt hänseende bör dock, enligt föredraganden, intekunna anses vara stridande mot konventionens ändamål och syfte. Itvå motioner förordas ändringar i svensk lagstiftning i syfte att möjliggöraett förbehållslöst godkännande av konventionen. Imotion So49 (m) hemställs att ger regeringen till känna vad imotionen anförts om ändringar i lag för att säkerställa barns rätt att hållasavskilda från vuxna vid förvar (yrkande 3) och att beslutar anta helaFN-konventionen om barnets rättigheter utan reservationer (yrkande 4). Enligtmotionärerna är det en utmaning att ett land som i andra sammanhang säger sigarbeta för barnens rättigheter känner sig föranlåtet att reservera sig mot enartikel i en konvention vars syfte är just att skydda det enskilda barnet.Reservationen kan enligt motionärerna få till följd att också andra länderreserverar sig mot konventionens krav och uppmaningar och därmed göra helakonventionen meningslös. Enligt motionärerna är det egentliga skälet tillreservationen, att en anpassning på denna punkt skulle kräva lagändringar ochvissa ombyggnader av fångelser och särskilda ungdomshem. Imotion So54 (mp) framförs liknande synpunkter. Motionärerna hemställer sålundaatt gör sådan ändring i lagen om kriminalvård i anstalt m.fl. lagarsom innehåller bestämmelser om frihetsberövande så att konventionen kangodkännas utan av regeringen angivet förbehåll mot artikel 37 punkt c) (yrkandeI). Reservationsmöjlighetenkan, enligt motionärerna, på goda grunder ifrågasättas med hänsyn tillinnehållet i artikel 51 punkt 2. Itvå motioner intas den motsatta ståndpunkten. Dessa motionärer hävdar att densvenska lagstiftningen uppfyller konventionens krav och att någon reservationsålunda inte erfordras. Detligger, enligt motion So53 (yrkande 1), ett väsentligt egenvärde i att undvikareservationer. Erfarenheterna visar att internationella fördrag med mångareservationer tenderar att få mindre betydelse, reservationer underminerarderas internationella status. Det kan dessutom, enligt motionärerna, antasatt en reservation från ett land som l989/90:SoU28 kan bli enursäkt för andra stater att överväga att inlämna reservationer. Det gällersjälvfallet inte minst de fattigare länderna. Detär riktigt, framhåller dessa motionärer, att det inte finns något absolutförbud mot att personer förvaras i anstalt tillsammans med vuxna.Däremot anger lagen om kriminalvård i anstalt att intagna under normaltskall placeras så att han eller hon hålls åtskild från intagna som kan inverkamenligt på hans/hennes anpassning i samhället. Denna risk för skadlig inverkanär självfallet det som legat bakom formuleringen i artikel 37 c. Det bör också,enligt motionärerna, understrykas att den formuleringen inte är absolut i ochmed att den talar om vad som i ett enskilt fall kan vara det bästa för denunge. Tveklöstförtjänar denna fråga oavsett diskussionen om konventionens ratificering en ytterligare prövning. Men det förefaller inte, enligt motionärerna, som omdet råder en direkt motsättning mellan gällande bestämmelser i vårt land ochkonventionstexten. Detta är också ett problem som kan diskuteras i samband medSveriges första rapport till den kommitté som skall övervaka konventionenstillämpning. Motionärernas slutsats är således att bör ratificera konventionenutan reservation. Liknande synpunkterframförs i motion So55 (c) yrkande 1. Justitieutskottetanför i sitt yttrande 1989/90:JuU3y följande. Närdet gäller barn anser utskottet det klart att den svenskalagstiftningen uppfyller de krav som ställs i konventionen i här aktuellthänseende. Utskottet vill först, i likhet med föredragandestatsrådet (s. 81), konstatera att den svenska lagstiftningen är utformad föratt ge ungdomarna skydd mot skadlig påverkan från äldre intagna, och regeln ibl.a. 8 § KvaL tjänar detta syfte. Det måste dock, som statsrådet anför, ansestveksamt om den svenska lagstiftningen uppfyller de krav som ställs ikonventionen. Desvenska reglerna innehåller inte något ovillkorligt förbud mot att personerunder förvaras i anstalt m.m. tillsammans med vuxna. Ett sådantundantagslöst förbud skulle också, som föredragande statsrådet anför, i vissafall kunna strida mot den unges eget intresse. Situationen komplicerasytterligare av att den svenska särregleringen omfattar en större gruppungdomar, nämligen sådana som inte fyllt , än den som konventionenomfattar. Detta leder till att personer som enligt definitionen i konventionenär barn (under ) resp. vuxna (18 till ) kommer att placerastillsammans även i de fall då en strikt särbehandling enligt huvudregeln i 8 §KvaL tillämpas. För att undvika denna situation krävs utöver nya regler iKvaL m.fl. lagar att särskilda anstalter eller enheter för personer under 18år inrättas i kriminalvårdens regi. Utskottetär för sin del inte berett att förorda en minskning av den grupp ungdomar som genom det här diskuterade svenska regelsystemet bereds särskilt skydd. Utskottet finner det inte heller realistiskt att tänka sig flera olika anstaltskategorier för ungdomar . Särskilt med hänsyn till att gruppen är liten och varierar 32 mycket i storlek ställerdet sig inte försvarbart med en sådan ordning. De mycket unga Sngelsedömdas särskilda behov får i stället som 1989/90:SoU28 hittillstillgodoses inom ramen för den nuvarande anstaltsorganisationen. Härtillkommer att reserverade sig i fråga om ett liknande men mer långtgåendekrav på att ungdomsbrottslingar skall hållas avskilda från vuxna intagna iartikel 10 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (prop.1971:125 s. 33). Vadnu anförts talar, som föredragande statsrådet också uttalar, för att Sverigeäven nu bör göra ett förbehåll. Utskottet finner sammanfattningsvis ettförbehåll mot artikel 37 punkt c) såvitt avser åtskiljande av barn och vuxnamotiverat. Utskottet delar också bedömningen att en sådan reservation bör kunnagöras utan att detta kan anses strida mot konventionens ändamål och syfte.Justitieutskottet föreslår att socialutskottet avstyrker bifall tillmotionerna So49, So53, So54 och SoSS i här behandlade delar. Socialutskottetdelar den uppfattning som framförs i flera motioner att det är angeläget attSverige godkänner konventionen utan reservation och att det är en fördel om ettgodkännande kan ske snabbt. Varje reservation är ägnad att minska betydelsen avkonventionen och gör det också svårare för att agera mot länder sominte uppfyller konventionens krav. Bestämmelseni artikel 37 punkt c stadgar att ett frihetsberövat bam skall hållas åtskiltfrån vuxna om det inte anses vara till barnets bästa att så inte sker. Det är,vilket också framhålls i propositionen, av vikt att vid bedömningen av omSverige uppfyller kraven i konventionen hålla i minnet att konventionen äravsedd att tillämpas på ett världsomfattande plan och på rättssystem av mycketskiftande art. Konventionen måste tolkas så att den får en rimlig mening inomramen för varje nationellt system. Syftetmed den aktuella bestämmelsen i konventionen är främst att mycket unga somberövats friheten inte skall placeras tillsammans med äldre, mer förhärdadekriminella personer. Detta syfte är otvivelaktigt uppfyllt för del.Syftet med den aktuella bestämmelsen är rimligen inte att förhindra attpersoner placeras tillsammans med andra unga, men äldre,som kanske befinner sig på samma utvecklingsnivå. Bestämmelsen torde sålundainte ta sikte t.ex. på det förhållandet att en sjuttonåring och en artonåring enligtLVU kan placeras i samma hem för särskild tillsyn. Det är andra, i inteförekommande former av sammanblandning av frihetsberövade barn och vxxxna sombestämmelsen främst riktar sig mot. Detbör observeras att kravet på åtskillnad i denna konvention inte är absolut ochmindre långtgående än artikel 10 i konventionen om medborgerliga och politiskarättigheter. Vid ratificeringen av den senare konventionen reserverade sigSverige på motsvarande punkt. Kravet på åtskillnad mellan bam och vuxna enligtbarnkonventionen gäller sålunda inte om det är till barnets bästa att detplaceras tillsammans med äldre personer. Utskottetanser mot denna bakgrund att inte bör avge någon reservation beträffande artikel 37 punkt c. Utskottet tillstyrker därmed motionerna So49 (m) yrkande 4, So53 (c) yrkande 1 delvis, SoS4 33 3 1989/90. yrkande 1 delvis och SoSS(c) yrkande 1 delvis och avstyrker förslaget 1989/90:SoU28 ipropositionen om förbehåll mot artikel 37 punkt c vid ett godkännande. Föratt få ytterligare klarhet om hur långt kraven enligt konventionen sträckersig på denna punkt bör emellertid som framhålls i motionerna SoS3 (c) och SoSS(c) en ytterligare prövning ske. En närmare analys än som varit möjlig i dettasammanhang bör göras av hur långt konventionens krav i denna del får anses gå.Skulle denna analys visa på någon brist i svensk lagstiftning eller praxis påområdet bör naturligtvis en ändring på lämpligt sätt övervägas. Vad utskottetanfört bör ge regeringen till känna. Utskottet tillstyrker sålundamotionerna SoS3 (c) yrkande 1 delvis och SoSS (c) yrkande 1 delvis ochavstyrker motionerna So49 (m) yrkande 3 och SoS4 (mp) yrkande 1 delvis. Frågan om bör godkänna konventionen m.m. Regeringenföreslår i propositionen att godkänner konventionen med visstförbehåll. Föredraganden framhåller att det närmast är en självklarhet attSverige bör ratificera konventionen. Visserligen har det på en del punkter intevarit möjligt att nå så långt som, enligt föredraganden, varit önskvärt frånsvensk sida men resultatet måste ändå anses i hög grad tillfredsställande.Konventionen kan, rätt använd, bli ett effektivt medel i kampen för barnetsrättigheter, heter det. Av särskild betydelse är det, enligt föredraganden, attkonventionen får så bred anslutning som möjligt bland världens länder. Itvå motioner, väckta under den allmänna motionstiden, So625 av . (fp) yrkande 17 och So645 av m.fl. (s) yrkande 1begärs tillkännagivanden till regeringen om att skall godkännakonventionen. Någothinder för ett svenskt tillträde har som framgår av det föregående inteframkommit under socialutskottets beredning av ärendet. Att börgodkänna konventionen framförs förutom i de nämnda motionerna även i andramotioner. Det framförs även i yttranden till socialutskottet från andrautskott. anför i sitt yttrande 1989/90:LU4y följande. Denökade rörligheten över gränserna har bl.a. inneburit att det blivit allt vanligare att en förälder utan lov tar med sig sitt barn från till ett annat land för att undanhålla den andra föräldern vårdnad om barnet. Det förekommer också att en förälder olovligen håller kvar barnet i annat land efter utgången av en umgängesperiod eller efter det att domstol har anförtrott vårdnaden om barnet åt den andra föräldern. Enligt utskottets mening utgör dessa s.k. internationella barnarov ett synnerligen allvarligt samhällspro blem. har tillträtt två konventioner på detta område, nämligen om erkännande och verk ställighet av avgöranden rörande vårdnad om barn samt om återställan de av vård om barn samt om de civila aspekterna på internationella bortföranden av barn. tionerna har införlivatsmed svensk rätt genom lagen (1989:14) om erkätmande och verkställighetav utländska vårdnadsavgöranden m.m. 1989/90:SoU28 och om överflyttning av bam.Genom anslutning till de båda konventionerna har grunden skapats föratt kan delta i det internationella samarbetet när det gäller olovligtbortförande och kvar-hållande av barn utomlands. Som utskottet flera gångertidigare framhållit (se senast bet. 1988/89:LU10) innebär emellertid intedetta någon lösning av frågan i förhållande till de stater med vilka problemetär störst. Det är därför angeläget att verkar för att få till stånd ettsamarbete också med länder som står utanför de båda nämnda konventionerna. Artikel11 i den nu avslutade kan härvidlag bli av betydelse försvenskt vidkommande. Med en bred anslutning till konventionen torde nämligenmöjligheterna till ett internationellt samarbete i fråga om de s.k.internationella barnaroven öka betydligt. enbart från denna utgångspunktär det angeläget att tillträder så att vi på etttrovärdigt sätt kan agera för att så många andra länder som möjligt ocksåansluter sig till konventionen och därmed förpliktar sig att motverka olovligabortföranden av barn. Utskottet vill understryka betydelsen av att Sverigeaktivt verkar i detta syfte. Socialutskottetanser i likhet med föredraganden i propositionen att det närmast är ensjälvklarhet att bör tillträda om barnets rättigheter.Socialutskottet tillstyrker sålunda förslaget i propositionen att riksdagengodkänner konventionen. Som utskottet tidigare framhållit bör något förbehållmot artikel 37 punkt c inte göras.