bet · GD01SoU1 · 1989-12-31 00:00:00 — I sammanhanget utgör också omtanken om deberörda anhöriga ett viktigt inslag. Utskottetstår fast vid sin tidigare inställning att en transplantationsverksamhet sombygger på att donatorn gett sitt aktiva samtycke till donation skulle vara attföredra. Konsekvenserna för transplantationsverksamheten av olika alternativkräver dock, såsom utskottet fidigare påpekat, en noggrann genomlysning.Frågorna är föremål för översyn av transplantationsutredningen.Utskottet anser att resultatet av utredningen bör avvaktas innan haranledning att överväga något initiativ i frågan. Utskottet avstyrker såledesmotion So486 (mp) yrkandena 1, 2 och 3. Utskottetdelar uppfattningen att det är angeläget att allmänheten görs uppmärksam påtransplantationsverksamhetens stora värde och på behovet av organ för att dennaverksamhet skall kunna fortgå. sombedrivs av olika instanser i detta hänseende är, enligt utskottets mening, 1989/90:SoUl en stor tillgång. Utskottet konstaterar att transplantationsutredningenenligt direktiven skall överväga hur en eventuell registrering av organdonatorersviljeförklaringar bör utformas, samt att utredningen skall medverka till attfrågor kring donation av organ förs ut till debatt. Det finns enligt utskottetsuppfattning även i detta hänseende anledning att avvakta resultatet avutredningen. Mot bakgrund av det anförda avstyrker utskottet motionerna So509(m) och So527 (c). I motion 1988l89:So431 av i (m) yrkasatt begär att regeringen utreder möjligheterna och villkoren föreutanasi inom sjukvården. Motionären hänvisar till fängelsestraffkommitténsbetänkande (SOU 1988:7) Frihet från ansvar vari förordas att man i annatsammanhang förutsättningslöst ser över frågan om "rätten till vårdöd". Det måste enligt motionären förefalla orimligt att en person ilivets slutskede när livet blivit en plågsam börda inte skulle ha rätt attgenom sjukvårdens försorg få hjälp att dö. I motion 1988l89:So468 av . (c) yrkas att som sinmening ger regeringen till känna vad som anförts beträffande aktiv dödshjälpvid samtycke. Även denna motion hänvisar till fängelsestraffkommitténsbetänkande. De handikappade och deras organisationer anser enligt motionärernaatt kommitténs förslag om aktiv dödshjälp vid samtycke direkt drabbar desvårast handikappade. Samhället måste ställas inför det moraliska kravet attdet skall göra allt för att ingjuta livsmod och underlätta vägen tillbaka tilllivskvalitet, framhåller motionärerna. I motion 1988/89:So494 av i och WiggoKomstedt (båda m) yrkas att hos regeringen anhåller om utredninggällande ovillkorlig rätt för patient med dokumenterad viljeyttring- s.k.livstesiamen-te - att avstå från livsuppehållande insatser i livets slutskede.Motionärerna erinrar om den medicinska teknologins snabba framsteg när detgäller livsförlängande åtgärder, vilka ofta leder till ett föga meningsfulltförskjutande av dödsögonblicket. Ingen ifrågasätter patientens rätt att avståfrån en föreslagen medicinsk behandling. Problemen inträder när patienten ilivets slutskede är kontaktbar. En på förhand dokumenterad viljeyttringatt i sådant fall avstå från medicinska livsuppehållande insatser bör enligtmotionärernas uppfattning vara rättsligt bindande. Detta skulle betydarättssäkerhet för både patient, läkare och anhöriga. I fängelsestraffkommitténs betänkande SOU 1988:7, Frihetfrån ansvar -legalitetsprincipen och allmänna grunder för ansvarsfrihet, anförsatt kommittén anser att det måste finnas en möjlighet för domstolarna att ivissa situationer underlåta att straffa den som med samtycke tagit annans liv (s. 123 f.).Det bör vara fråga om helt exceptionella fall där det skulle vara 1989/90:SoUl uppenbart stötande för den allmänna rättskänslan att döma tillansvar. Kommittén anför vidare bl.a. följande. Vi anser emellertid inte att frågan om dödshjälp härigenomär behandlad i sak. Vårt förslag innebär ju endast att påföljdseftergift bytsut mot ansvarsfrihet i dessa fall. Enligt vår uppfattning kan det finnasanledning att i annat sammanhang förutsättningslöst se över frågan om"rätten till vår död", en fråga som på nytt aktualiserats isamband med antagandet av ny lagstiftning om dödsbegreppet. Remissbehandlingen av betänkandet har avslutats ochfrågorna bereds inom . Utskottet har behandlat frågan omskriftliga deklarationer med förbud mot livsföriängande behandling. Ibetänkandena SoU 1986/ 87:25 och 1988/89:SoU4 behandlades motioner (m) med ihuvudsak samma innehåll som i So494. Utskottet hänvisade därvid till följande uttalandei betänkandet SoU 1982/83:7 (s. 13 f.). Utskottet vill till en början erinra om att den vård somges svårt sjuka och döende patienter är frivillig på samma sätt som all annanvård enligt sjukvårdslagen och, /83, den nya hälso- ochsjukvårdslagen. Om en vuxen och psykiskt frisk patient bestämt motsätter sigbehandling av visst slag måste detta respekteras. Bortsett från renanödsituationer finns inget utrymme för att ge någon en sjukvårdande behandlingsom han eller hon vägrar att samtycka till. Den som är i stånd att uttrycka enmening kan således alltid vägra att underkasta sig en behandling som han ellerhon uppfattar som en förlängning av sitt lidande. Diskussionen om skriftliga viljeförklaringar gäller därförbara de fall där den sjuke är i stånd att uttrycka en mening, t.ex.på grund av medvetslöshet. Det är i sådana situationer man har anledning attfråga sig hur man skall se på en tidigare avgiven skriftlig förklaring där enperson förklarat att han i händelse av senare svår eller obotlig sjukdom intevill ges livsuppehållande behandling. Som utskottet tidigare framhållit ärdenna fråga utomordentligt svår. Självfallet kan en människa som en gångavgivit en sådan viljeförklaring när som helst frånträda denna. Avgörande förvilken verkan den skall ges är därför även i dessa fall vilken uppfattning densjuke får antas ha när frågan om att underlåta behandling uppkommer. Entidigare avgiven viljeförklaring kan därvid enligt utskottets mening inte sessom mer än ett indicium på vad som är den sjukes önskan. Värdet och styrkan avden skriftliga viljeförklaringen hänger bl.a. samman med frågan om för hurlänge sedan och under vilka omständigheter den avgavs. Vidare måste även andrasynpunkter vägas in, t.ex. om viljeförklaringen motsägs av uppgifter frånanhöriga om att den sjuke senare uttalat en annan uppfattning. Om minsta tvekankan råda är det självfallet uteslutet att med hänvisning till en tidigareavgiven skriftlig viljeförklaring underlåta att sätta in den behandling somvetenskap och beprövad erfarenhet anvisar. Utskottet kan således inte acceptera att en skriftligviljeförklaring generellt skulle ges avgörande betydelse för bedömningen av vilken behand ling som skall ges en patient. Det bör dessutom framhållas att det här är fråga om en subjektiv bedömning av patientens inställning, vilken inte är jämförbar med det fallet att en patient uttryckligen vägrat samtycka till viss H behandling.Något hinder för den ansvarige läkaren att påbörja eller fortsätta 1989/90:SoU 1 en inledd behandling föreligger inte. Motionsyrkandet berör även frågan om dödshjälp i grava ochirreversibla sjukdomslägen. För tydlighetens skull vill utskottet därför framhållaatt vad som diskuterats i det föregående är frågan hur en ansvarig läkare skallställa sig fill en behandling som inte kan förbättra patientens tillstånd iverklig mening, utan endast förlänga hans liv under någon på ettsätt som inte ter sig meningsfullt. Ett helt annat betraktelsesätt måsteanläggas i det fallet att en svårt sjuk människa begär att läkaren skall vidtaen aktiv åtgärd för att påskynda döendet, t.ex. genom att ge viss medicin. Ilikhet med och föredragande statsrådet anser utskottet attaktiv eutanasi måste vara förbjuden. Det är genom förbättrad vård av döende,inrymmande bl.a. en god smärtlindring och psykologiskt stöd, som hälso- ochsjukvården skall försöka bistå den döende. Skriftliga deklarationer med begäranom aktiv dödshjälp måste därför avvisas, likaväl som ett muntligt uttrycktönskemål därom. I betänkandet SoU 1986/87:25 konstaterade utskottet attdet hade samma principiella syn som tidigare och anförde vidare följande (s.28). Utgångspunkten måste vara att hälso- och sjukvården gerall behandling som är påkallad med hänsyn till vetenskap och beprövaderfarenhet om inte patienten själv avböjer behandlingen. Det är av väsentligbetydelse för förtroendet för hälso- och sjukvården att inte denna principurholkas. Utskottet vill också framhålla att införandet av hjärnrelateradedödskriterier innebär att medicinska insatser skall avbrytas när totalhjärninfarkt konstateras, vilket visserligen är tillåtet meninte obligatoriskt. Med hänvisning till det anförda avstyrkte utskottetmotionen. Även i betänkandet 1988/89:SoU4 (s. 14) vidhöll utskottetsina tidigare ställningstaganden och avstyrkte motionen. har låtit utföraen opinionsundersökning om vårdetiska frågor. En av frågorna i undersökningenavsåg aktiv dödshjälp. Enkätresultaten diskuterades på Landstingsförbundetskongress varvid kongressen slog fast att hälso- och sjukvårdeninte kan medverka i aktiv dödshjälp. Kongressen ansåg att statensmedicinsk-etiska råd skall ges i uppdrag att behandla frågan om aktiv dödshjälpoch arbeta fram ett kunskapsunderlag som en del i en bred informationsinsatslill allmänheten. Rådet uttalade vid kongressen som sin inställning att man tarstarkt avstånd från den inställning som majoriteten (64,) av de tillfrågadei enkäten hade, nämligen att läkare bör kunna ge aktiv dödshjälp. Inställningenstår enligt rådet i strid med den syn på det omistliga människovärdet som rådetomfattar. Socialministern har i svar på interpellation den 16 maj1989 (snabbprot. 1988/89:114, 12 §, Anf. 72) uttalat att även han klart taravstånd från alla tankar på aktiv dödshjälp. Utskottet har vid ett flertal tillfällen, och senasthösten 1988 (1988/89:SoU4), behandlat och avstyrkt motionsförslag om införande avrättsligt bindande ,2 viljeförklaringarom att slippa livsuppehållande behandling. Utskottet har 1989/90:SoUldärvid sammanfattningsvis redovisat den principiella uppfattningen att enskriftlig viljeförklaring inte generellt skall ges avgörande betydelse förbedömningen av vilken behandling som skall ges en patient, utan detta fåravgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Utskottet vidhåller sin tidigare redovisade uppfattning idenna fråga och avstyrker således motion So494 (m). I motionerna So431 och So468 aktualiseras frågor om aktivdödshjälp. Utskottet har tidigare som sin mening uttalat att aktiv eutanasimåste vara förbjuden och att det i stället är genom en förbättrad vård avdöende -inrymmande god smärtlindring och psykologiskt stöd - som hälso- ochsjukvården skall försöka bistå den döende. har utifrån ett straffrättsligtbetraktelsesätt uttalat sig beträffande åtals- och påföljdsfrågor när detgäller vissa situationer då någon med samtycke tagit annans liv.Fängelsestraffkommittén har dock inte behandlat frågan om dödshjälp i sak.Förslaget innebär att påföljdseftergift byts ut mot ansvarsfrihet i vissaexceptionella fall. Enligt utredningen kan det finnas anledning att i annatsammanhang se över frågan. Utskottet anser det vara beklagligt omfängelsestraffkommitténs överväganden och förslag har fått till följd att människorkänner oro för att samhällets inställning till frågan om aktiv dödshjälp ochmänniskolivets okränkbarhet skulle vara på väg att ändras. Utskottet finner inte anledning att frångå sitt tidigareprincipiella ställningstagande att såväl skriftliga deklarationer med begäranom aktiv dödshjälp som muntligt uttryckta önskemål därom skall avvisas.Utskottet noterar att socialministern i ett interpellationssvar i årockså klart tagit avstånd från alla tankar på aktiv dödshjälp. Även sjukvårdshuvudmännenhar klargjort att hälso- och sjukvården inte kan medverka till aktiv dödshjälp. Med hänvisning fill det anförda avstyrker utskottet motionSo431 (m). Utskottet anser inte att något inifiativ med anledning av motionSo468 (c) är behövligt varför motionen avstyrks. I motion 1988l89:So449 av ()yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts angående hänsynstagande till den avlidnes och de anhörigas vilja i samband med obduktion (yrkande 2). I samma motion begärs ett tillkännagivande om att översynen av obduktionslagen bör påskyndas (yrkande 4). I motionen påpekas bl.a, att om sannolik dödsorsak inte kan anges, får obduktion ske även om den döde eller hans anhöriga motsatt sig detta. Enligt motionärens uppfattning är det inte etiskt försvarsbart att ha kvar rätten att obducera mot de anhörigas vilja och mot den dödes uppfattning vid de tillfällen då den exakta dödsorsaken visserligen är okänd men anledning saknas att misstänka brott. Gällandebestämmelser 1989/90:SoUl Enligt 15 § kungörelsen (1963:540) om begravningsplatseroch gravar m.m. (begravningskungörelsen) är en förutsättning för att gravsättningeller eldbegängelse får ske att dödsbevis företetts för pastorsämbetet. Ettdödsbevis skall bl.a. innehålla uttalande om dödsorsaken och utfärdas avläkare. En dödsorsaksundersökning skall vara av den omfattningen att läkarenkan uttala sig om sannolik dödsorsak, om huruvida det finns anledning attmisstänka en onaturiig död eller om det i övrigt finns skäl för enfullständigare undersökning av den döda kroppen (14 §). För att erhålla kunskapom dödsorsaken kan det bli nödvändigt med obduktion. En sådan kan vara kliniskoch utförs då på sjukhus eller vara rättsmedicinsk och utförs då inom deträttsmedicinska undersökningsväsendet. Förutsättningarna för rättsmedicinsk undersökning reglerasi en särskild kungörelse (1973:710) om rättsmedicinsk obduktion. Beslut omsådan obduktion meddelas av domstol, länsstyrelse, allmän åklagare eller polismyndighet.Till kungörelsen har utfärdat ett cirkulär (1975:12) medföreskrifter om förfarandet vid rättsmedicinsk obdukfion m.m. Bestämmelser om läkares skyldighet att anmäla behov avrättsmedicinsk undersökning och om läkares skyldighet att utfärda dödsbevisfinns i allmänna läkarinstruktionen (1963:341). Den rättsmedicinska undersökningsverksamheten har senastbehandlats i utskottets betänkande l988/89:SoU16. Bestämmelser om kliniska obduktioner finns iobduktionslagen (1975:191). Obduktion får enligt 2 § företas om den avlidneunder sin livstid skriftligen medgett detta. Med stöd av 3 § obduktionslagenfår obduktion företas även om medgivande saknas, om det behövs för att orsakentill dödsfallet skall kunna fastställas eller viktig upplysning angåendesjukdoms beskaffenhet erhållas. Är dödsorsaken känd får dock enligt sammabestämmelse obduktion inte äga rum om den avlidne eller nära anhörig till honomhar uttalat sig emot det eller åtgärden eljest kan antas stå i strid med denavlidnes eller nära anhörigs uppfattning. I fall som avses i 3 §obduktionslagen skall, där så kan ske och inte särskilda skäl talar emot, näraanhörig till den avlidne underrättas om obduktionen innan denna äger rum. Ärdödsorsaken känd får obduktion inte påbörjas förrän skälig tid förflutit efterunderrättelsen (4 §) har meddelat allmänna råd tillobduktionslagen (MF 1975:123). Obduktionslagens regler om samtycke vid obdukfion utredsför närvarande av transplantationsutredningen. I direktiven (Dir. 1987:17) anges att sam tyckesreglerna vid organdonationer och andra obduktioner än rättsmedicin ska bör utformas så enhetligt som möjligt. Utredaren bör därför överväga också samtyckesreglerna vid sådana obduktioner. Somtidigare nämnts beräknas ett betänkande som behandlar dessa frågor 1989/90:SoU 1 komma att överlämnas 1990. delegafion för medicinsk etik har den 14 november 1988antagit vissa efiska riktlinjer vid ställningstagande till och genomförande avobduktioner. Ipropositionen till obduktionslagen (prop. 1975:50) anförde föredragande statsrådetatt nära anhörig till den avlidne borde underrättas om planerad obduktion innandenna äger rum. Dock borde, ansåg statsrådet, lagreglerna utformas så att det idet enskilda fallet fanns möjlighet att avstå från att lämna sådanunderrättelse när det framstod som befogat, t.ex. för att skona en anhörigskänslor. Om den avlidne i livstiden lämnat medgivande till obduktion bordeobduktion få utföras utan underrättelse till anhörig. Föredragande statsrådetanförde vidare följande (s. 28). Enligtde bestämmelser som jag har föreslagit i fråga om transplantation kanett planerat ingrepp på avliden person förhindras inte bara då det föreliggerett uttryckligt uttalande mot åtgärden av den avlidne i livstiden eller av näraanhörig till denne utan också då ingreppet kan antas stå i strid med denavlidnes eller nära anhörigs uppfattning. Jag förordar att motsvarandebestämmelse får gälla i fråga om obduktion under förutsättning att dödsorsakenär känd. Behövs obdukfion för att orsaken till dödsfallet skall kunnafastställas torde det vara allmänt accepterat att obduktion sker, oavsettuppfattningen hos den avlidne eller hans nära anhöriga. Föratt de nära anhöriga skall ha möjlighet att göra invändningar mot att obduktionsker där dödsorsaken är känd bör finnas en tidsrymd, under vilken de kanrådgöra med varandra och ta ställning till frågan om obduktion. Socialutskottettillstyrkte i sitt betänkande SoU 1975:8 lagförslaget och behandlade i sambanddärmed en motion (m) som syftade till att obduktion inte skulle få äga rum utananhörigas samtycke också när dödsorsaken var okänd. Utskottets majoritetavstyrkte mofionen och anförde följande (s. 16). Närdet härefter gäller det i motionen upptagna spörsmålet om obduktioner förfastställande av dödsorsaken torde som departementschefen framhåller det varaallmänt accepterat att obduktion sker oavsett uppfattningen hos den avlidneeller hans nära anhöriga. Utskottet vill också erinra om att enligtbegravningskungörelsen gravsättning eller eldbegängelse av den som avlidit häri landet inte får företas utan att dödsbevis företetts för pastorsämbetet.Vidare gäller enligt kungörelsen att dödsbevis bl.a. skall innehålla uttalandeom dödsorsaken med angivande av de omständigheter på vilka uttalandet grundaseller, då dödsorsaken inte kunnat fastställas, uttalande angående läkarensuppfattning om denna med angivande av de omständigheter på vilka uppfattningengrundas. Utskottet vill härutöver framhålla att det i lagen medgivna undantagetfrån principen om hänsynstagande till den avlidne och hans anhöriga börtillämpas restriktivt. Under hänvisning till det anförda avstyrker utskottetmotionen 1975:1983. Ävenvid 1975/76, 1978/89 och 1979/riksmöten väcktes motioner med yrkanden om att obduktiongenerellt skall vara förbjuden om den avlidne 15 eller nära anhörig tillhonom motsatt sig åtgärden. I sina av 1989/90:SoUl godkända betänkanden SoU1976/77:12, SoU 1978/79:12 och SoU 1979/ 80:39 avstyrkte utskottetmotioner härom. Såvitt gäller obduktion som företas i syfte att utredadödsorsaken framhöll utskottet härvid att det torde vara allmänt accepteratatt obduktion måste ske oavsett den avlidnes eller Härfill kommer att dödsbevis, som måste företes för pastorsämbetet innangravsättning eller eldbegängelse kan ske, skall innehålla bl.a. uttalandeom dödsorsaken m.m. Vad gäller det fall att dödsorsaken är kändanförde utskottet följande i betänkandet SoU 1978/ 79:12 (s. 2 f.). Respektenför den enskilda människans fysiska och psykiska integritet är en grundläggandeprincip i vårt samhälle. Denna princip kan medföra att man ibland tvingas göraavkall på andra önskemål, t.ex. önskemål om fillgång till lämpligt material förforskning. När det gäller obduktion kan det vara en grannlaga fråga att avgöraom det föreligger tillräckliga skäl för en sådan åtgärd. Enligt utskottetsmening bör det nämligen inte komma i fråga att obduktion företas rufinmässigtutan man bör i varje särskilt fall noggrant pröva om de i obduktionslagenangivna förutsättningarna för obduktion föreligger. Omdödsorsaken visserligen kan fastställas men skäl för obdukfion ändå ansesföreligga uppkommer frågan om den avlidnes och hans anhörigas inställning tillobdukfionen. Utskottet vill erinra om att fillämpningen av obduktionslagen idetta fall är avsedd att vara restriktiv. Man måste därför söka förvissa sig omden avlidnes och hans anhörigas inställning innan obduktion vidtages. Detta kanske genom sådan underrättelse som föreskrivs i 4 § obduktionslagen.Underrättelse bör endast undantagsvis kunna underlåtas i fall när dödsorsakenär känd och uppgift om de anhörigas namn och vistelseort finns. Det börframhållas att hinder mot obduktion föreligger inte endast när den avlidneeller hans anhöriga direkt uttalat sig emot en sådan åtgärd utan även när dessapersoners inställning kan antagas vara sådan att de skulle motsätta sigobduktionen. Om man har anledning att antaga att de berörda motsätter sigobdukfion får sådan inte ske. I övriga fall skall de anhöriga i vart fallunderrättas om åtgärden inom skälig tid innan den planerade obduktionenpåbörjas. De anhöriga har då möjlighet att förhindra obduktionen. Genomobduktionslagens krav på hänsyn till den avlidnes och hans anhörigasinställning samt genom underrättelseplikten i lagen finns det enligt utskottetsmening starka garantier för att inte obduktion sker i strid mot den enskildesvilja annat än i sådana fall då obduktion är nödvändig på grund av attdödsorsaken måste kunna fastställas. Med en försiktig tillämpning där man ärlyhörd för den enskilda människans önskemål bör det i allmänhet vara möjligtatt göra en avvägning där den enskildes personliga integritet inte blirlidande. I de fall obduktion erfordras för att fastställa dödsorsaken anserutskottet visserligen att så måste ske, oavsett den avlidnes eller hansanhörigas inställning. Men i alla andra fall låter lagen respekten för denenskildes uppfattning bli utslagsgivande. Ibetänkandet SoU 1979/80:39 hänvisade utskottet fill sina tidigare uttalanden ifrågan och erinrade vidare om att den s.k. (utredningen omsjukvård i livets slutskede) redovisat en nedgång i antalet kliniskaobduktioner, vilket satts i samband med den nya obduktioiislagens krav påunderrättelse till anhörig. En utförlig redovisning avbestämmelserna om kliniska obduktioner finns i 1989/90:SoUl utskottetsbetänkande SoU 1985/86:1. I betänkandet tog utskottet bl.a. upp frågan om vilkakrav som bör ställas vid bedömningen av sannolik dödsorsak för utfärdande avdödsbevis. Utskottet uttalade därvid (s. 13) att man kan ifrågasätta om det ärmotiverat att genomföra obduktion mot de anhörigas uttryckliga vilja, när detär klart att ett dödsfall har naturliga orsaker, har orsakats av en yttrehändelse som är helt klarlagd etc. Utskottet ifrågasatte om inte reglerna fördödsbevis kommit att tillämpas så att onödigt många dödsfall kommit atthänföras till sådana med okänd dödsorsak eller motivera rättsmedicinskundersökning. Utskottet uttalade vidare att det var önskvärt att tillämpningenav nuvarande bestämmelser följs upp och analyseras. Utskottet hänvisade tillvid den tidpunkten pågående arbete i rörande dödsbegreppetoch transplantationsfrågor, m.m. och förklarade att utskottetutgick ifrån att regeringen i lämpligt sammanhang skulle redovisa utfallet av1975 års obduktionslag samt tillämpningen av reglerna om rättsmedicinskaundersökningar och om dödsbevis. Viden förnyad behandling av dessa frågor, i betänkandet SoU 1986/87:6, uttaladeutskottet (s. 16) att de synpunkter på förutsättningarna för utfärdande avdödsbevis och obduktioner som utskottet tidigare anfört enligt utskottetsmening alltjämt gjorde sig mycket starkt gällande. Det ansågs angeläget attupprätthålla obduktionslagens restriktiva syn i fråga om obduktioner mot denavlidnes eller de anhörigas vilja. Vidare erinrade utskottet om sitt tidigareuttalande att man kan ifrågasätta om inte reglerna för dödsbevis kommit atttillämpas så att onödigt många dödsfall kommit att hänföras till sådana medokänd dödsorsak eller motivera rättsmedicinsk undersökning. Utskottet anfördevidare att en mer nyanserad syn ofta bör kunna anläggas bl.a. i de fall det ärklarlagt att ett dödsfall har naturliga orsaker eller beror av en känd yttrehändelse.