bet · GD01SoU12 · 1989-12-31 00:00:00 — I uppdraget ingår också att beräkna den samhällsekonomiskakostnaden för gruppboendet och analysera ekonomiska och kvalitativa skillnaderi existerande gruppbostäder. Slutligen skall vi sammanställa och dra slutsatser avaktuellt forsknings- och utvecklingsarbete rörande gruppboende lör äldre människoroch även ta hänsyn till den internationella kunskapsutvecklingen. Resultatet avdenna studie skall redovisas . Avslutningsvis vill vi från sida markeraatt gruppboendet inte är den enda lösningen för personer med ålderdemens. Detär enligt vär mening möjligt för många människor med åldersdement beteende attlängre än bo kvar hemma förutsatt därefter -att de geriatriskaklinikernas resurser för utredning, behandling och rehabilitering förbättras och byggs ut, -att dagvård ochdagverksamhet fortsätter att byggas ut, -all växelvård och möjligheter tillavlösning vidareutvecklas, -att vidareutveckling av hemtjänst och hemsjukvård,t.ex. steam samt kvälls- och nattpatruller, sker, -att nya typerav lösningar, exempelvis nattvard för åldersdementa, uppmuntras och byggs ut och -att insatser görs för altstödja de anhöriga, som är den kanske viktigasteresursen när det gäller vård och omsorg av åldersdementa. Mycket på detta område återstår att göra för att förbättrastödet till de anhöriga, vilket flera har talat om . Särskildaanhöriggrupper, möjligheter till fortbildning, psykologiskt stöd, möjlighetertill avlösning samt inte minst ekonomiskt bistånd är exempel på insatser sombehövs för att de anhöriga skall orka med. Jag vill även nämna att vi påsocialstyrelsen har fått 20 milj. kr. för att stödja utvecklingsarbete inomkommuner, landsting och organisationer som syftar lill ett bättre stöd till denärstående. Det är emellertid viktigt alt säga att det också måstefinnas tillgång till goda institutionella vårdformer. Många människor som i dagbor på ålderdomshem, sjukhem eller psykiatrisk institution är så gravtåldersdementa alt egen bostad i gruppboende inte är ett alternativ, även omomfattande insatser görs i form av service, vård och tillsyn. För dem är detviktigt att den inre miljön vid befintliga institutioner förbättras. I denmiljöstudie som vi gjorde 1987, Att bo på institution, visade del sig alt detär myckel som brister på de befintliga institutionerna. Det är därför angeläget all huvudmännen påskyndar arbetetmed all förbättra boendemiljön, anordna små hemliknande enheter samt anpassapersonaldimensionering, organisation och arbetssätt utifrån de åldersdementasbehov vid dessa institutioner. Till sistvill jag säga alt del, oavsett inom vilken vård- eller boende- 46 form kommuner och landsting väljer att ge vård och omsorg till människor med demens, är viktigt att söka tillgodose individuella 1989/90:SoU 12 Framför allt är det viktigt att beslutsfattare på Bilaga allanivåer visar positiva attityder till utveckling av olika vård- ochboendealternativ samt är öppna för flexibla lösningar i arbetet med vård,omsorg och boende för människor med åldersdemens. : Det går bra att ställa några kortafrågor. : Det har i detta sammanhang talats mycket omstimulansbidrag, och efter vad och sagt verkar det inte finnas någon ovilja från landsting och kommuner närdet gäller att bygga ut gruppboendel. Detta byggande har försummats, men underen mycket kort tidsperiod har del blivit en stor ansamling av byggande avbostäder för gruppboende. Jag vill fråga om han delar densynpunkt som gav uttryck lör, nämligen att kunskapsspridningoch utbildning, som ger kommuner och landsting, som blir ansvariga, mycketstörre möjlighet till flexibilitet vare sig det gäller gruppboende, egetboende, dagvård eller institutionsboende, är vad som behövs för att stimulerautvecklingen ute i kommunerna? : Det har talats ganska mycket ombehovet av fortbildning av personal men myckel litet om tillgången på personalinför 90-talel. Vi vet ju att det är svårt att få personal till vården, ochframför allt till , i tillräcklig omfattning. är del ocksåsvårt att få lämplig personal. Del har också talats mycket om anhörigaoch om deras värdefulla insatser, men alla människor har ju inte anhöriga. Jagundrar om det finns andra persontillgångar som skulle kunna tas till vara. Kanman betrakta närslående, i en vidare bemärkelse, och yngre friska pensionärersom en verklig resurs, eller är denna resurs bara marginell eller rent avförsumbar? : Jag skall börja med att ta uppfrågan om huruvida kunskapsspridning och den typen av åtgärder räcker för attuppnå den erforderliga utbyggnaden. Jag tror att kunskapsspridning kan betydaväldigt mycket, inte minst om man får fram ytterligare analyser av vad sombehövs och vad som skall känneteckna ett bra gruppboende. Det finns en positivinställning hos kommuner och landsting när det gäller alt gå vidare ochutveckla t.ex. nya former av gruppboende. Om detta sedan skall späs på med ettstimulansbidrag eller inte är svårt att ha någon bestämd uppfattning om.Erfarenheten visar i och för sig att statliga stimulansbidrag brukar bidra tillåsyftad utbyggnad; det finns det olika exempel på. Jag föreställer mig att delytterst är en politisk fråga hur pass starkt man från statsmakternas sida villstödja en utveckling i en viss riktning. Sannolikt skulle ett stimulansbidragleda till att utbyggnaden skedde snabbare. Frågan om tillgången på personal, som togupp, är naturligtvis ett stort bekymmer. Visserligen varierar storleken på be kymren över landet, och man skall ju inte se allt i ett Stockholmsper spektiv, men det finns tillräckligt många indikationer på att det finns 47 bekymmer på olika håll. Som jag sade är antagligen de anhöriga redan denviktigaste resursen när det gäller denna vård. De behöver stödjas 1989/90:SoU 12 på olikasätt, och det finns ett antal stödformer. Jag skulle gärna se att Bilaga de yngrepensionärerna utgjorde en resurs i detta sammanhang, men jag troratt det måste tillföras ett antal incitament för att få dem att ställa uppi någon större omfattning och göra någon betydande insats. Jag äricke beredd att nu i detalj redovisa vilka insatser som behövs för Men det finns en stor grupp bland de människor som går i pension som är vitala och som borde kunnautnyttjas som resurs. : Herr ordförande, mina damer och herrar!Välfårdsul-vecklingen i samhället har som effekt att vi lever våra liv bättreoch längre. Då får vi också det här åldringsrelaterade bekymret med demens. Julängre vi lever våra liv, desto fler kommer att drabbas av olika typer avdementa tillstånd. Vi har här fått omvittnat hur detta fördelas procentuellt. drabbas av demens och . När vi ser dessasiffror är det mycket viktigt att vi förstår alt det förhåller sig på olikasätt i olika delar av landet. Olika landsting har olika stor andel äldremänniskor. Och de organisatoriska lösningarna av problemen måste därför seolika ut i olika delar av landet. har sina bekymmer,universitetsorterna har sina bekymmer, och glesbygden har sina bekymmer. Kunskapsutvecklingen på detta område har varit ganska dramatisk. Ändå känner vi att vi bara står i början avden mycket stora kunskapsutbyggnad som behövs. Därför är det viktigt att denforskning som här har redovisats får tillräckliga resurser. Jag anser att detär statens ansvar att se till att forskningsresurserna prioriteras till dettaområde, och forskningsråden har självfallet ett stort ansvar i dettasammanhang. Men det är inte bara grundforskning som behövs utan ävenen omvårdnadsutveckling. Vi har här fått omvittnat all en sådan pågår i olikadelar av landet och att den har kommit olika långt. Den måste utvärderas, ochkunskap om lyckade experiment måste spridas ännu mer effektivt. Dendiagnostiska kompetensen har nämnts, och det är viktigt alt man kan hittade människor som är behandlingsbara. Det är också viktigt att man kanställa rätt diagnos, så att anhöriga och andra som berörs vet vad de har attvänta och vet hur sjukvårdens resurser skall anpassas för detta. Jag skall nämna ett exempel från , där sjukvårdentillsammans med har utvecklat ett lokalt vårdprogram för dettaområde. Lokala vårdprogram ser vi på som ett bra sätt attarbeta med detta. Vi menar att lokala vårdprogram kan och bör utvecklas i varjelandstingsområde utifrån de speciella omständigheter och den organisation sområder där. Jag tänker kortfattat tala om vad ett sådant vårdprogram innehåller. Vårdprogrammet är som jag nämnde gemensamt för socialtjänstenoch sjukvården, vilket vi anser är viktigt. skallomfatta alla moment utifrån differentialdiagnostiken för omhän- 1989/90:SoU 12 dertagande på rätt vårdnivå men även täcka hela vägen från den egna Bilaga bostadentill kanske den psykogeriatriska kliniken. Under rubrikerna i vårdprogrammet ingår självfallet hurvården byggs upp, alltifrån den socialmedicinska interventionen som distriktssköterskanär nyckelperson för i området. Hon skall spåra demenstillstånd så tidigt sommöjligt. Ett sätt att gå fram kan vara att äldre människor, kanske i70-årsåldern, erbjuds hembesök av distriktssköterskan för samtal. Då kan manhitta en hel del av dem som över huvud taget inte har kontakt medsjukvården. Det gäller också att man ser till all anhöriga får möjlighet att påett odramatiskt sätt börja tala om de hälsoproblem som de kan skymta och tar reda på när vården behöver intervenera. Vid utskrivning från sjukhus avpatienter som lider av demens bör man också se till att de personalgrupper ihemtjänsten och hemsjukvården som kommer alt ta hand om dessa personer får rättinformation så att de kan handlägga detta på rätt sätt. Utskrivningarna frånsjukhusen sker ju ofta alltför hastigt. Sedan har vi utredningsnivåerna, som vi fick informationom här inledningsvis. Vi säger all demenstillstånd är vanliga, och flertaletpatienter bör kunna utredas av envar läkare inom primärvården, vid medicinsk,psykiatrisk eller geriatrisk klinik. Men sedan behövs del i speciellt svårafall, när det råder diagnostiska svårigheter, en annan typ av utredning, ochdär har man ett helt åtgärdsbatteri liknande det som man har i . Under en rubrik talas del om stöd till patienter ochnärstående. Där framhålls det hur viktigt det är all läkaren, när demensen ärdiagnostiserad, informerar de anhöriga om sjukdomens orsak, förlopp ochspeciella beteenden. Men det är också viktigt alt socialförvaltningens personalvet på vilka indikationer de direkt bör kontakta hemsjukvården ochdistriktssköterskan, så att patienten får rätt vård och behandling. Vi talar om tre vårdnivåer. Vård i hemmet med olikastödformer, gruppboende för åldersdementa, som har redovisat,och vård inom differentierade sjukhemsavdelningar. Vår målsättning är all den sjuke skall kunna bo kvar ihemmet så länge vederbörande själv önskar och uppenbarligen inte far illa. Hemtjänstenbör anpassas efter de vårdbehov som personen har vid de-mensförloppet, och desociala kontakterna skall kunna upprätthållas genom dag- och växelvård. Mendelta behöver jag kanske inte gå in på, eftersom andra redan har redovisatdelta. När denna person sedan inte kan bo hemma längre och intekan lämnas ensam mellan vårdlillfållena utan kanske blir orolig, eller närpersonalen får problem med att personen lämnar sin bostad och får sökas ute påstan litet för ofta, får man lov att hitta andra omhändertagandeformer, andravårdformer. I detta sammanhang är gruppboendet en möjlighet, men ibland räckerinte heller det. Jag kanskeinte skall fördjupa mig mer i detta program. Jag menar 1989/90:SoU12 emellertid att det är på detta sätt som man skall lära sig hantera Bilaga problemet,dvs. mellan de olika vårdgivarna och de anhöriga som drar det tunga lasset idetta sammanhang. Vikten av att ställa rätt diagnos har andra pekat på. Jagtror att landstingens arbete i detta avseende kan utvecklas en hel del. Del råder en konflikt mellan de olika boendeformer som harberörts här. Gruppboendet kan dels ses som en vårdform som är tillfållig, delssom en vårdform som skall pågå till livets slut. Vi har gjort valet attgruppboendet skall vara till livels slut. Det kommer att medföra en delsvårigheter för oss. Och vi har sett, med hjälp av de siffror som LenaAnnerstedt redovisade, att vi inte har nått detta mål. Vi måste undersöka om detta beror på en felaktigorganisation, på för små enheter, på en alltför stor utsatthet hospersonalgruppen eller kanske på en för stel personalpolitik, som inte medgeratt personalkvantitet och personalkvalitet bättre anpassas till de växlandevårdbehov som förekommer. Del här får vi se över. Självfallet känner vi att det är en ordentlig konflikt närdet sägs alt man kan bo i gruppboende som medeldement men skall veta alt mannär man blir sämre får flytta från denna boendeform, som de anhöriga och desjuka själva tycker vara den finaste boendeformen, där man egentligen vill stannakvar till livets slut. Jag tror att vi får hålla fast vid kvarboendet, menockså att vi får undersöka om det finns möjligheter att utveckla gruppboendetpå ett sådant sätt att det blir lättare att ha patienterna kvar i detta. Viutvecklar en del andra boendeformer, där vi försöker föra in ien och samma enhet inte bara gruppboende och servicelägenheter utan också s.k.sjukhemslägenheter, där vi skall försöka att på ett flexiblare sätt gepatienterna sjukvård och annan omvårdnad. Jag tror också att det till stor del är demensbekymmer somligger till grund för de stora kompelensdiskussioner som förs mellanolika huvudmän. 1 de som vi byggde i i början av 70-talel hadevi från början en demensfrekvens om O %. ligger frekvensen vid 1020 %på dessa , som tillhör socialförvaltningens ansvarsområde. Enmotsvarande utveckling har ägt rum på ålderdomshemmen, där man hade 20 %dementa 1976 och . På sjukvårdshuvudmannens sjukhem hade man dementa och . Där har vi alltså en betydligt tyngre demensvård. Jag tror att det finns en bristande förståelse för ochbrist på kunskap om hur de verkliga förhållandena är på våra respektivevårdanläggningar, vilket kanske har väckt en del missförstånd. Jag vill nämna något om våra prognoser förpersonal. Vi har tagit fram ett gemensamt vårdprogram för utbildning avhemtjänstpersonal och hemsjuksvårdspersonal men också av distriktssköterskoroch läkare. I detta program skall vi föra in kunskaper som successivt byggs upppå grundforskningsnivå och i våra utvecklingsprogram, så att vi får fram enjämn vårdnivå inom vården i dess helhet. Låt migtill sist nämna något som är ett bekymmer för oss, nämligen 50 denpsykogeriatriska kliniken, som representerar ett av alternativen på Vi håller på att samla de svårt 1989/90:SoU 12 störande patienterna på ett sådant sätt att vi börjar fåolidliga vårdför- Bilaga hållanden.Här håller vi återigen på att utveckla det slutna mentalsjukhuset. Jag besökteen psykogerialrisk klinik för någon vecka sedan. Jag fick då höra att avpersonalen har adekvat utbildning och att i princip hela personalgruppen bytsut . En vårdnivå som upplevs som så tung ochbesvärlig ger inte förutsättningar för en god vårdulveckling. Jag tror all viskulle behöva rikta stor uppmärksamhet på detta vårdområde, så att också dennavårdform får den värdighet som vi håller på all bygga in i gruppboendet. Låt mig sammanfattningsvis säga att det är viktigt attstaten tar sitt ansvar lör forskning på det här området. Man håller på att seöver vårdutbildningen, och vi huvudmän har ansvaret för att de olika momentendär förs in på ett adekvat sätt. 1 läkarutbildningsdimensioneringen måste manta hänsyn till att det ökade antalet äldre faktiskt också innebär krav på ettökat antal läkare i berörda specialiteter. Regelsystemet i den statligabostadsfinansieringsförordningen måste ses över, så att denna inte hindrar ossfrån att skapa goda boendeformer. Vi måste vidareutveckla vårdprogram lokalt,inte centralt. De centrala vårdprogram som vi försökte genomföra lör tio årsedan lyckades vi inte med, och jag tror inte all del är en riktig väg. Det ärväsentligt att utveckla kvarboendet. Att beakta personalens arbetsförhållanden,kompelens och stöd är ett måste för att vi skall kunna lyckas med demensvården. : Det finns många vittnesbörd omklinikfårdiga senildementa som på akutsjukhus väntar på att få sjukhemsplats,som skulle vara en bättre vårdform för dem. hur mångadessa personer är, och vad gör man åt situationen? : När kommer man alt genomföra detgemensamma vårdprogram för socialtjänst och sjukvård som du talade om? : Jag vill minnas att del finns 4 000fårdigbehandlade i landet. I finns 5 000 inom motsvarande kategori. Förslaget till vårdprogram som vi skall fatta beslut omoch sedan genomföra har varit ute på remiss hos alla berörda instanser.Remissarbetet har pågått . : När kommer att kunna arbeta för attprogrammet blir genomfört i kommunen? : Fullt ut? Delar av programmet fungerarredan i dag, som har omvittnat. Vi har förändrat vårasjukhemsavdelningar i denna riktning. Vi har bekymmer med den psykogeriatriskakliniken. Den finns, men den behöver utvecklas. Vi gör detta i takt med alt vifår fram personal för uppgiften. Det är personalutveckling ochpersonalutbildning som är den trånga sektorn. : I kommunerna slår äldreomsorgen myckethögt på dagordningen, och det beror naturligtvis i första hand 51 på den huvudmannaskapsförändring som diskuterats. mycket fördementa personer och för utbyggnad av gruppboende, som 1989/90:SoU12 bl.a.socialstyrelsens representant har redovisat. Enligt uppgift finns det Bilaga ungefår 1 500 platser i gruppboendeformer, vilket innebäratt det skett en tredubbling . dagen finns det vidare ca 2 000 platser inom dagvården. hälften av gruppboendel föreslås av kommunerna och ungefår en tredjedelav kommuner och landsting tillsammans. Det krävs många olika åtgärder för att vi skall få fart påbyggandet inom olika boendeformer för åldersdementa. Bl.a. behöver en lång radhinder undanröjas, och jag skall peka på några sådana. Det första hindret är det delade huvudmannaskapet. Det ärviktigt att kommunerna får ett helhetsansvar för de särskilda boendeformerna.Det är också viktigt att vi får en medicinsk kompetens i vårdlagen och att detdär finns ett psykiatriskt kunnande. Del andra hindret är bristen på ekonomiska resurser. Dennafråga löses delvis genom betalningsansvarsprincipen, men jag vill i likhet medvad som sker från många andra kommuner understryka behovet av att statenstimulerar utbyggnaden . Det är en synpunkt som ett stortantal kommuner kommer all föra fram i den remissomgång som är aktuell. Det tredje hindret, den bristfålliga kompetensen, harmånga andra talat om här. Delta problem kommer väl delvis att lösas omäldredelegationens förslag bifalls . Jag vill i likhet med många andra också peka på de dåligastatliga finansieringsreglerna. Vi behöver neutrala bestämmelser för räntebidragoch räntelån. beviljas t.ex. ränielån för personalutrymmen påålderdomshem men inte i gruppboendet. Kostnaderna för bostads-anpassning ökarför närvarande snabbt i kommunerna. har staten minskat sinfinansieringsandel från till . Kraftiga statliga begränsningar förombyggnader har införts. Här borde man kunna göra ett undanlag för sådanaombyggnader som leder till ett bättre äldreboende. Jag skulle kunna tilläggaatt det även gäller för barnomsorgen. Det finns många kostnadsuppdrivande delaljregler som vianser bör avskaffas. Del förs en ganska livlig debatt om standarden.Enligt Svensk Byggnorm skall vi bygga gruppboendet på fullständiga lägenheter,och det får inte omfatta mer än sex lägenheter. Jag anser båda dessa reglervara felaktiga. Sex lägenheter är en ovanligt dålig nivå med tanke på ekonomioch personalkostnader. Schemaläggning och liknande talar i stället för allalill nio lägenheter. Kravet på fullvärdiga lägenheter, som innebär högamateriella anspråk, leder med tanke på resursknappheten till att man får läggamycket av pengarna på ytor i stället för på personal, som vi för vår del villsatsa resurserna på. Kvaliteten står och faller med personalen. Det krävs vidare en utbyggnad av den geriatriskaverksamheten i landstingsregi. Det är framför allt två åtgärder som skulle behövas, dels möjligheter att diagnostisera demenser på vårdcentraler och liknande, dels en geriatrisk rehabilitering. Jag skulleockså vilja redovisa någonting som inte har berörts här 1989/90:SoU12 Jag har i sett ett fantastiskt boende för Bilaga åldersdementa.Man har där helt enkelt använt tre vanliga lägenheter enfemrumslägenhet, en fyrarumslägenhet och en tvårumslägenhet där nioåldersdementa personer bor tillsammans. Lägenheterna ligger i ett helt nybyggtområde. Inga ombyggnader av lägenheterna har gjorts, utan man har bara flyttatin i dem. Alltså behövs heller ingen ombyggnad om man skulle behöva återställalägenheterna. En av lägenheterna har tagits i anspråk som personallokal. Jag har svårt att tänka mig en mera hemlik miljö.Verksamheten är mycket personallät. Personalen cirkulerar ilägenheterna eller i deras närhet. Alla berörda inklusive de anhöriga äroerhört nöjda med detta boende. Personalen har kunnat notera stora framgångarhos hyresgästerna, som blivit piggare och mera rofyllda. Man har också i vissutsträckning kunnat minska på medicineringen. Det är egentligen fråga om ett helt vanligt boende, ochdet är väl också ett sådant som vi brukar tala om att vi skall försöka åstadkomma.Man kan fråga sig om det finns något hinder för ett sådant. Egentligen är detinte så. Man fiyttar helt enkelt bara in och delar på KBT. Man får egentligeninte ta i anspråk en av lägenheterna som personallokal detta kallas kontorisering av lägenhetsbeståndet men detgör man ändå för att lösa problem. Det är naturligtvis inte fråga om ett fullvärdigt boende i den meningen att man har en egen lägenhet med ett eget kök, men det är likväl ett mycket bra boende. Detta boende har varit i gång , och man är, som sagt, myckel nöjd med det. Det förekommer ett liknande boende i . Det ärhelt nystartat och är förlagt till . Man har byggt om tre gamlalägenheter men byggt in personallokalerna i själva gruppboendet. Det här är enform av gruppboende som jag tycker att man borde lyfta fram. Låt mig också peka på att den bild som i stort här harframställts är mycket lik det som gäller i . Vi gjorde enbehovsinventering och kunde då konstatera att det finns behovav ungefår 1 000 platser i gruppboende, dvs. för personer som skulle behövaflyttas till gruppboende. Det teoretiskt framräknade behovet ligger på en heltannan nivå. Många av dem som det gäller finns inom långvård, på sjukhem ellerhemma, där anhöriga får ta hand om vederbörande, på ålderdomshem och liknande. Vi har i likhet med många andrakommuner en plan för denna vård. Vi planerar att bygga ett femtiotal enheter.För att snabbt komma i gång har vi byggt om . Vi har t.ex. tagit enkorridor i ett i anspråk och disponerat en del av lägenheterna ellerpersonalutrymmena för en gemensamhetslokal. På det sättet har vi fått i gång etttiotal gruppboendeenheter. skall vi alltså komma upp iett femtiotal sådana enheter. DanielTarschys: Jag tackar och lämnar ordet fritt för korta frågor. : lag tycker faktiskt inte att den utbyggnad som har 1989/90:SoU 12 skett inom gruppboendet , med 500platser . är någondålig ökning. Den måste väl bedömas som ganska bra. med tankepå att det finns behov av 30 000 platser kommer det alltså att ta 60år med den takten innan man har uppnått behovstäckning. Då undrarjag: Finns det inom någon som tror på att mankommer att ha uppnått detta mål med tanke på attkommunerna har ett hot om lagändring när det gäller utbyggnaden avbarnomsorgen över sig? Vi vet dessutom hur stora behoven är i fråga omvanligt bostadsbyggande när det gäller att komma i kapp det behov somfinns hos bl.a. ungdomar. När tänker man sig inom att det ärrealistiskt att kommunerna skall ha klarat utbyggnaden inom äldreomsorgen? : Jag vill börja med att något anknyta till MargöIngvards-sons fråga. har all boendeplanering lör äldre varit inriktadpå alt alla mår bäst av att ha en fullständigt utrustad bostad. har detframkommit från såväl läkare som experter bland lekmännen alt det inte ärbehövligt eller ens öilskvärt för vissa grupper att ha en fullständigt utrustadbostad. Jag tycker mig kunna notera en viss flexibilitet i synen på detta äveni inlägg.