bet · GD01LU29 · 1989-12-31 00:00:00 — Skadeståndsansvaret vid atom- och oljeskador 1989/90 LU29 I betänkandet behandlas tre motioner (två c och en vpk,mp) vari framförs önskemål om skärpning av skadeståndsansvaret för innehavareav kärnkraftsanläggningar och en motion (c) om förbättrade skadeståndsmöjlighetervid oljeskador. Utskottet avstyrker bifall till motionerna. Tillbetänkandet har fogats två reservationer, en (c, vpk, mp) beträffandeskadeståndsansvaret vid atomolyckor och en (c, mp) ifråga omskadeståndsmöjiigheterna vid oljeskador. 1989/90:L603 av m.fl. (c) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omutökning av kärnkraftsindustrins ansvar för atomolyckor. 1989/90:L610 av m.fl. (c) vari - medhänvisning till vad som anförts i motion 1989/90:Jo749 - yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en skärpningav villkoren för den obligatoriska internationella sjöförsäkringen. 1989/90:L616 av () och (vpk)vari yrkas 1. att som sin mening ger regeringen till kännaatt atomansvarig hetslagen skall ändras så att obegränsat skadeståndsansvar inträder för reaktorinnehavare, alternativt svenska staten vid ett eventuellt reaktorha veri i , 2. att som sin mening ger regeringen till kännaatt inter nationellt skall verka för att strikt skadeståndsansvar vid kärnkraftsolyckor skall gälla även över nationsgränserna. 1989/90:L620 av m.fl. (c) vari - medhänvisning till vad som anförs i motion 1989/90: N479-yrkas att somsin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omkärnkraftsindustrins ansvar för kärnkraftsolyckor. 1 1989/90. Skadeståndsansvarvid atomolyckor 1989/90:LU29 Internationella bestämmelser om ansvarighet för skador somorsakats av atomolyckor finns 1960 i avslutad konvention omskadeståndsansvar på atomenergins område. Konventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde 1968. Konventionen(Pariskonveniionen) i dess lydelse enligt tilläggsprotokollet har ratificeratsav 14 västeuropeiska stater, inbegripet . Enligt är innehavaren av enatomanläggning ansvarig för skador som uppkommer i samband med driften avanläggningen oberoende av vållande, dvs. på objektiv grund. Ansvaret skallvara begränsat till visst belopp för varje olycka och vara täckt av försäkringeller annan ekonomisk garanti. avslutades i en konvention om supplerandestatsansvar. Konventionen, som i det följande benämns lilläggskonvenllonen, ärett komplement till . Tilläggskonventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde 1974 och har numera tillträtts avelva av stater. Tilläggskonventionen syftar till encivilrättslig reglering av frågan om ersättning av statsmedel vid storaolyckor. Enligt tilläggskonventionen utgår supplerande ersättning avstatsmedel i den mån ansvarsbeloppet enligt inte förslårtill full ersättning åt de skadelidande. Ersättningssystemet verkar i tierasteg. Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det första steget. Eftersomansvaret kan variera i de olika konventionsstaterna, skall i ett andra steg denstat där innehavarens anläggning är belägen bidra till att täcka skadorna medupp till 70 miljoner särskilda dragningsrätter (en av Internationellavalutafonden använd beräkningsenhet) eller omkring 560 miljoner svenskakronor. Till det tredje steget, som omfattar intervallet 70-120 miljonersärskilda dragningsrätter, skall de stater som är anslutna tilltilläggskonventionen gemensamt betala efter särskilt angiven beräkningsgrund. antog ett tilläggsprotokoll till Pariskonventionenoch ett tilläggsprotokoll till tilläggskonventionen. Protokollen innebär bl.a.den ändringen att den maximala ersättning som kan utgå av statsmedel höjts ochatt samtliga beloppsgränser numera uttrycks i särskilda dragningsrätter. Tilläggsprotokollenhar tillträtts av (prop. 1981/82:163, LU 1982/83:15). Protokollen hardock ännu ej trätt i kraft. De beloppsgränser som gäller enligt de två konventionernajämte de ännu ej ikraftträdda tilläggsprotokollen är följande. Det sammanlagdabelopp upp till vilket den stat, vari den skadevållande anläggningen ärbelägen, ansvarar enligt ersättningssystemets andra steg uppgår till 175miljoner särskilda dragningsrätter (ca ).Ersättning enligt tredje steget utgår med sammanlagt högst 300 miljonersärskilda dragningsrätter (ca ). Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk deli atomansva-righeislagen (1968:45). Till grund för lagen liggerPariskonventionen och tilläggskonventionen. Eftersom 1982 årstilläggsprotokoll inte trätt i kraft har debestämmelser i atomansvarighetslagen som grundar sig på dessa inte hel-1989/90:LU29 ler satts i kraft. Atomanläggningsinnehavarens ansvar har-efter enändring som trädde i kraft - fastställts till 800 miljonerkronor för varje olycka. gällde en gräns på 500 miljoner kronorAnsvaret skall vara täckt av en obligatorisk försäkring, som skall motsvara av ansvarsbeloppet, eller av någon annan ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagdaersättning som utgår enligt lagen (första-tredje steget) är ienlighet med tilläggskonventionsbestämmelserna begränsad till 120 miljoner dragningsrättereller ca per olycka. Gränsen mellan andra och tredjesteget har inte tagits in i atomansvarighetslagen eftersom gränsdragningen harbetydelse endast för det inbördes förhållandet mellan konventionsstaterna. Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglernaom betalningsansvar har i atomansvarighetslagen förts in ett fjärde steg sominnebär ett civilrättsligt ansvar för svenska staten. Gränsen för statsansvaretär satt så att det sammanlagda beloppet som står till förfogande för dem somlider skada på grund av driften av en atomanläggning uppgår till 3 miljarderkronor per olycka. För ansvaret enligt detta fjärde steg gäller vissa iatomansvarighetslagen närmare angivna inskränkningar. jämte tilläggen till den syftar till enregional reglering i av atomansvaiighetsfrågorna. Ett meravärldsomfattande syfte har den atomansvarighetskonvention som antogs vid enkonferens i och som utarbetats inom lAEA (International Atomic EnergyAgency). har tillträtts av tio stater, varav endasten europeisk, nämligen . Liksom föreskriverWienkonventionen ett strikt skadeståndsansvar för anläggningshavaren. De bådakonventionerna överensstämmer i många avseenden men det finns också åtskilligaskillnader mellan dem. Sålunda uppställs i exempelvis intenågot krav på att anläggningshavarens ansvar skall vara begränsat utan detlämnas konventionsstalerna fritt att införa ansvarighets-begränsningar vilkadock inte får understiga ett visst belopp. har inte tillträttWienkonventionen av främst den anledningen att ett tillträde till både den ochPariskonventionen skulle medföra rättstekniska problem som inte vägdes upp av Sverigesintresse att tillträda (se prop. 1968:25 med förslag tillatomansvarighetslag m.m. s. 58 f.). tillkom i ett protokoll som länkar sammanWien- och Pariskonventionerna. Protokollet har undertecknats av 19 staterdäribland av . Genom protokollet utvidgas tillämpningsområdet för debåda konventionerna på så sätt att ansvaret enligt den ena konventionen gällerockså till förmån för de skadelidande i stater som är anslutna till det andrakonventionssystemet. 1 protokollet har intagits en lagvalsregel som angervilken av konventionerna som skall tillämpas vid varje särskilt skadefall. I motion L603 av m.fl. (c) framhålls att detaren viktig princip att alla verksamheter skall bära sina kostnader för såvälproduktionen som riskerna med verksamheten. ringareller på annat sätt ta det ekonomiska ansvaret för de ersättningsan-1989/90:HJ29 spräk som kan uppkomma, och kostnaderna för försäkringspremierm.m. påverkar produkternas pris på marknaden. Enligt motionärerna utgörkärnkraftsindustrin ett anmärkningsvärt avsteg från denna princip genom att denendast svarar för en andel av de skadeståndskrav som kan uppkomma medankostnaderna i övrigt får bäras av samhället. Motionärerna påpekar isammanhanget att i samt i man ansettsig kunna ålägga anläggningshavarna ett betydligt vidsträcktare ansvar än de800 , som utgör ansvarsbeloppet i . I motionen hävdas attdet är angeläget att regeringen utan dröjsmål prövar förutsättningarna för ettökat ansvar för kärnkraftsindustrin och att målsättningen bör vara attindustrin skall bära det fulla ansvaret. Om inte denna målsättning kanuppfyllas bör i vart fall en avsevärd höjning av ansvarsgränsen ske. Sverigebör också verka för att de internationella överenskommelserna på områdetändras så att ägaransvaret vid atomkraftsolyckor utökas och de skadelidandegaranteras full ersättning. Synpunkter liknande dem i motion L603 förs också fram imotion L620 av m.fl. (c). Också i motion L616 av () och (vpk) hävdas att kärnkraftsindustrin bör bära det fulla skadeståndsansvaretför kärnkraftsolyckor. Enligt motionärerna bör frånträdaPariskonventionen om det förhåller sig så att den förhindrar att fulltkostnadsansvar utkrävs av anläggningshavarna eller också verka för en ändring ikonventionen. Principen bör vara att skadeståndsansvaret vid kärnkraftsolyckorinte skall vara beloppsmässigt begränsat. Motionärerna är medvetna om attförsäkringar inte kan tecknas för ett obegränsat skadeståndsansvar och anseratt i den situationen det endast finns två alternativ, nämligen att statenantingen ser till att verksamheten upphör eller ikläder sig det fullaskadeståndsansvaret. har flera gångerprövat motioner med önskemål om ett skärpt skadeståndsansvar för innehavare avkärnkraftsanläggningar. har motioner med denna inriktningbehandlats i samband med proposition 1987/88:139, vari föreslogs attatomansvarighetslagen skulle ändras så att gränsen för anläggningshavarens ansvarhöjdes . I sitt av godkändabetänkande i ärendet (bet. 1987/88:LU32) framhöll utskottet - i linje med vadutskottet tidigare uttalat - att ansvaret för atomskador i första hand börbäras av kärnkraftsindustrin. Utskottet såg därför med tillfredsställelse attregeringen lagt fram förslag om en höjning av beloppsgränsen för anläggningsinnehavarensansvar vilket innebar att den svenska statens ansvar enligt det andra steget iersättningssystemet lyftes över på kärnkraftsindustrin. Vad gällde önskemålen imotionerna underströk utskottet att det inte torde vara förenligt medPariskonventionen att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar. AttSverige skulle lämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i borde inte komma i fråga. Vi måstedärför, påpekade utskottet, bibehålla en begränsning av an- svarighetsbeloppet.Av väsentlig betydelse för frågan om var gränsen för an- 1989/90:LU29läggningshavarens ansvar skall dras blev därför möjligheten att täcka ansvarighetengenom försäkringar. Av propositionen framgick att det då inte fanns kapacitetpå försäkringsmarknaden för att teckna ansvarsförsäkring för högre belopp än 1miljard kronor. Eftersom försäkringen enligt 23 § atomansvarighetslagen somregel måste tecknas så att den motsvarar av ansvarighetsbeloppet kundeansvarsgränsen inte sättas högre än till det i propositionen föreslagnabeloppet på . Med hänsyn till det anförda kunde utskottet inte delamotionärernas uppfattning att någon omprövning av anläggningsinnehavarensansvarighet då borde komma till stånd. Utskottet förutsatte emellertid attregeringen med hänsyn till frågans vikt noga följde utvecklingen på området ochefter hand som förhållandena på försäkringsområdet medgav det till riksdagenåterkom med förslag om höjning av ansvarighetsbeloppet. Vad gällde svenskastatens särskilda ansvar utgick utskottet från att - som förutskickats ipropositionen - regeringen senare skulle ta upp frågan om en höjning avbeloppet. Med anledning av vad som anförts i motionerna underströkutskottet avslutningsvis vikten av att regeringen verkar för att deinternationella överenskommelserna på atomansvarighetens område får en så bredanslutning som möjligt och tar till vara de möjligheter som finns tillförbättringar av ersättningssystemet vid atomskador Frågan återkom motionsvägen vid 1988/. Isitt av godkända betänkande 1988/89:LU23 hänvisade utskottet tillsina uttalanden och framhöll att de fortfarande ägde giltighet.Utskottet kunde därför inte finna att någon omprövning av anläggningshavarensansvar borde komma till stånd. Utskottet förutsatte emellertid liksom tidigareatt regeringen följde utvecklingen och efter hand som förhållandena påförsäkringsområdet medgav det till återkom med förslag om höjning avansvarsbeloppet för anläggningshavaren. Utskottet utgick vidare från att regeringensenare skulle ta upp också frågan om höjning av beloppsgränsen för den svenskastatens särskilda ansvar. Utskottet underströk även vad som tidigare uttalatsom vikten av att regeringen verkade internationellt för förbättring aversättningssystemet vid atomskador. Inom lAEA har ett arbete med revision av Wienkonventionenpåbörjats av en för ändamålet tillsatt arbetsgrupp. Arbetsgruppen höll 1989 ett andra möte och beslöt därvid rekommendera att det fortsattaarbetet med en revision av konventionen anförtros IAE A:s ständiga utskott förcivilrättsligt ansvar vid kärnkraftsolyckor samt att utskottet också skall gesi uppdrag att överväga ett på folkrätten grundat skadeståndsansvar för statersom har kärnkraftsanläggningar. har beslutatatt utskottet skall hålla sitt första sammanträde . Avsikten ärenligt uppgift att arbetet skall inriktas på att en konferens om revision avWienkonventionen skall äga rum . Även och tilläggskonvention sesför närva- 1989/90:LU29 rande över. Arbetet härmed bedrivs inom atomenergiorgan (). En fråga som därvid haraktualiserats är gränsen för anläggningshavarens ansvar. Skadeståndsansvar vid oljeutsläpp till sjöss Den grundläggande ansvarighetsregeln finns i 2 kap. 1 §skadeståndslagen (1972:207). Detta lagrum innehåller den i sedan längegällande cul-paregeln. som innebär att var och en som uppsåtligen eller avvårdslöshet vållar person- eller sakskada är skyldig att ersätta skadan.Skadeståndslagen innehåller också regler om arbetsgivares principalansvar.Enligt 3 kap. 1 § är arbetsgivare ansvarig för skada som vållas av hansarbetstagare genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetstagaren är ansvarigför sådan skada endast i den män synnerliga skäl föreligger (4 kap. 1 §). Vid skador som uppkommer ombord på fartyg eller som harsamband med driften av fartyg gäller-i stället för regeln om principalansvar iskadeståndslagen -233 S sjölagen (1891:1 s. 35). Sistnämnda lagrum föreskriverett principalansvar för fartygets redare som i huvudsak har samma omfattningsom skadeståndslagens. Vissa skillnader finns dock. Sålunda svarar redaren vidfel och försummelser inte bara från fartygsbesättningens sida utan också frånlotsar samt olika uppdragstagare som utför arbete i fartygets tjänst. Av betydelseför redarens ansvar är vidare de bestämmelser som ger honom rätt attbeloppsmässigt begränsa sitt totala skadeståndsansvar enligt sjölagen, s.k.globalbegränsning. Rätt till sådan begränsning av redaransvaret föreligger dockinte i fråga om bl.a. oljeskada som omfattas av lagen (1973:1198) omansvarighet för oljeskada till sjöss. Lagen om ansvarighet för oljeskada till sjöss åläggerfartygets ägare ett strängare skadeståndsansvar vid oljeutsläpp från fartygetän som följer av sjölagen. Enligt lagen är ägare av fartyg som förlast avbeständig olja skyldig att ersätta skada genom förorening som orsakats avutsläpp av olja från fartyget, oberoende av om det från fartygets sida harbegåtts något fel eller någon försummelse (s.k. objektivt ansvar).Ansvarigheten omfattar enligt uttrycklig föreskrift även kostnader för sådanaåtgärder för att förhindra eller begränsa skada genom förorening som vidtasefter det att en skada inträffat, t.ex. åtgärder för att bekämpa olja som läcktut från ett fartyg. Fartygsägaren får begränsa sitt ansvar vid varje olyckatill ett belopp av 133 särskilda dragningsrätter eller ca I 070 svenska kronorper ton av fartygets dräktighet, och ansvaret skall aldrig överstiga 14miljoner särskilda dragningsrätter eller ca . I fråga omfartyg som befordrar olja som bulklast är ägaren skyldig attha försäkring eller ställa säkerhet för sin ansvarighet upp till det förfartyget gällande begränsningsbeloppet. Oljeansvarighetslagen bygger konvention omansvarighet för oljeskada till sjöss. När det gäller skada på grund avförorening som orsakats av oljeutsläpp från fartyg har vidare genom en särskildkonvention - 1971 årskonvention om upprättande av en internationell fond för ersättning av1989/90:LU29 oljeskada till sjöss - tillskapats ett internationelltersättningssystem. Fonden skall bereda ersättning i vissa fall när 1969 årsansvarighetskonvention ger de skadelidande ett otillräckligt skydd. Vidareskall fonden stå som garant för fartygsägarens och försäkringsgivarens solvens.Fondens ersättningsskyldighet är begränsad vad angår det totala belopp som kanutgå i anledning av en och samma händelse. Ersättningarna från fonden skallfinansieras genom avgifter från dem som tar emot en viss angiven kvantitetsjötransporterad olja i de fördragsslutande staterna. Oljeskador till sjöss omfattas också av den i Helsingfors1974 antagna konventionen till skydd för miljö. Konventionenär tillämplig på såväl landbaserad förorening som förorening från fartyg ochdumpning. Den gäller även utforskning och utvinning från havsbottnen och dessunderlag. Enligt konventionen har de fördragsslutande staterna åtagit sig attgemensamt utveckla och anta föreskrifter rörande ansvaret för skada som orsakasgenom fördragsstridiga förfaranden. Överläggningar pågår inomramen för en av konventionsstaterna utsedd arbetsgrupp. På programmet stårbl.a. spörsmålet om tillskapandet av ersättningsregler i fråga om skador pågrund av föroreningar, som har sitt upphov i utvinning från havsbottnen. Motiveringen till motion L6I() av m.fl.(c) finns i motion 1989/90:Jo749 angående miljön i , vari försfram önskemål om bl.a. åtgärder mot oljeutsläpp från fartyg. Enligt motionärernamåste verka för en skärpning av det internationella ansvarssystemet vidoljeskador så att den som vållar en olycka blir tvungen att ersätta skadorna. Frågor rörande skadeståndsansvaret vid oljeutsläpp tillsjöss har tidigare behandlats i . Senast prövadesspörsmål av denna natur med anledning av två motioner variframfördes önskemål om att den som drabbats av oljeskador skulle gesförbättrade ersättningsmöjligheter i de fall det inte kunde styrkas att skadanhärrörde från ett fartyg. I sitt av godkända betänkande LU 1986/87:24framhöll utskottet att det var angeläget att ersättningsfrågan fick entillfredsställande lösning. Utskottet utgick från att regeringen noga övervägdevilka möjligheter som härvidlag stod till buds och tog de initiativ som kundeerfordras för att en internationell reglering skall komma till stånd. Skulledet visa sig att man inom ramen för det internationella samarbetet på områdetinte kunde nå en lösning borde enligt utskottet andra vägar prövas. Till dealternativ som då kunde förtjäna att övervägas hörde inrättandet av ennationell oljeskadefond. Mot bakgrund av det arbete med att lösa frågorna omekonomiskt skydd vid oljeskador som bedrevs såväl inom landet sominternationellt ansåg utskottet emellertid att det i vart fall då inte varpåkallat med några åtgärder i saken från sida. Pågåendearbete 1989/90:LU29 Såväl oljeansvarighetskonvention som 1971 årskonvention om den internationella oljeskadefonden har reviderats vid endiplomatkonferens då ändringsprotokoll till båda konventionerna antogs.Sverige har undertecknat protokollen . Ändringarna innebär främst attbegränsningsbeloppen höjs. I protokollen föreslås också införandet av enordning som skall göra det lättare att ändra beloppsgränserna ikonventionerna. Där tas vidare upp vissa definitionsfrågor av betydelse föromfattningen av konventionernas tillämpningsområden. Inom regeringskanslietövervägs frågan om skall ansluta sig till de två protokollenoch i samband därmed förbereds de lagändringar som erfordras vid ett tillträde.Av arets budgetproposition (prop. 1989/90:100 bil. 26) framgår attavgörande för ett genomförande av en lagstiftning är att protokollen i frågaförväntas träda i kraft. Som protokollen har utformats krävs det i princip attUSA tillträder protokollen för att de skall träda i kraft. hararbete pågått i den amerikanska kongressen med bl.a. lagstiftning omskadeståndsansvar vid oljeskador till sjöss men arbetet har inte slutförts. Detär också osäkert om en eventuell lagstiftning kommer att få en sådan utformningatt kan tillträda protokoll. Enligt budgetpropositionen har motden bakgrunden liksom de övriga nordiska länderna och ett flertal andravästeuropeiska länder valt att avvakta utvecklingen i innanlagstiftningsfrågan aktualiseras. Inom utreds också förutsättningarnaför en förbättring av ersättningsmöjligheterna när oljeskador orsakats avokända skade-vållare. Regeringen uppdrog åt katastrofkommissionen (Kn1981:02) att utreda beredskapen mot oljeutsläpp till sjöss samt att därvidsärskilt undersöka möjligheterna att skapa bättre förutsättningar förutredning av skuldfrågan och utkrävande av ansvar vid denna typ av händelser.Kommissionen redovisade resultatet av sitt arbete ibetänkandet (SOU 1990:15) Beredskapen mot oljeutsläpp till sjöss. I betänkandetläggs fram förslag till flera olika åtgärder vilka bl.a. syftar till enskärpning av säkerhetskraven på de fartyg som transporterar olja och en bättreövervakning av transporterna. Kommissionen föreslår också att statensräddningsverk får i uppdrag att närmare utreda förutsättningarna förtillskapandet av en särskild fond, ur vilken ersättning skall kunna utgå förstatens utgifter för saneringskostnader efter oljeutsläpp i fall då kompensationinte kan erhållas från den internationella oljeskadefonden. I betänkandet behandlar utskottet tre motioner rörandeansvaret för skador vid kärnkraftsolyckor och en motion om ersättning vidoljeskador till sjöss. Internationella bestämmelser om skadeståndsansvar påatomenergins område finns i och 1963avslutad tilläggskonvention jämte tilläggsprotokoll till dessa. De bådakonventionerna, till vilkaSverige i likhet med flertalet västeuropeiska stater anslutit sig, innebär1989/90:LU29 i huvudsak följande. Innehavaren av en atomanläggning är ansvarigför skador som uppkommer i samband med driften av anläggningen oberoende avvållande, dvs. på objektiv grund. Ansvaret skall vara begränsat till visst beloppför varje olycka och vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti. mån innehavarens ansvar inte räcker till för att ge de skadelidande fullersättning har de konventionsanslutna staterna ett i enlighet med särskildaberäkningsgrunder fastställt supplerande ansvar. Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk deli atomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen ligger deinternationella överenskommelser till vilka är anslutet.Atomanläggningsinnehavarens ansvar har - efter lagändring som trädde i kraftden (prop. 1987/88:139, bet. LU 32) - fastställts till 800miljoner kronor för varje olycka. Ansvaret skall vara täckt av en obligatoriskförsäkring, som skall motsvara av ansvarsbeloppet, eller av någon annangodtagbar ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagda ersättning som, inberäknatdet supplerande statsansvaret, utgår enligt lagen uppgår till idet närmaste för varje olycka. Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglernaom betalningsansvar, har i atomansvarighetslagen förts in bestämmelser omcivilrättsligt ansvar för svenska staten. Gränsen för statsansvaret är satt såatt det sammanlagda beloppet som står till förfogande för dem som lider skadapå grund av driften av en atomanläggning uppgår till perolycka. I motionerna L603 av m.fl. (c) och L620 avIvar m.fl. (c) framhålls att det är en viktig princip att allaverksamheter skall bära sina kostnader för såväl produktionen som riskerna medverksamheten. Enligt motionärerna utgör kärnkraftsindustrin ettanmärkningsvärt avsteg från denna princip genom att den endast svarar för enandel av de skadeståndskrav som kan uppkomma medan kostnaderna i övrigt fårbäras av samhället.