bet · GD01LU37 · 1989-12-31 00:00:00 — Utskottet förordar därför att bestämmelsen i 2 § andra stycket utformas så att det blir möjligt att röja en företagshemlighet för att offentliggöra brott och andra allvarliga missförhållanden inom ett företag eller avslöja förhållandena inför en myndighet eller annat behörigt organ. orden "för att" ligger som ovan framhållits ett krav på direkt syfte. Vad somskall förstås med att ett avslöjande får ske inför en myndighet 1989/90:LU37 ellerannat behörigt organ torde inte behöva närmare belysas. Det ligger i sakensnatur att ett avslöjande bör kunna ske inför t.ex. polismyndigheten i orten,, yrkesinspektionen eller miljö-och hälsoskyddsnämnden. Något kravpå att myndigheten skall ha behörighet att handlägga just den aktuella fråganbör enligt utskottets mening inte uppställas utan det bör räcka att myndigheteni allmänhet har att behandla sådana spörsmål. Med annat behörigt organ avsesbl.a. skyddskommittéer och skyddsombud samt andra fackliga förtroendemänliksom olika branschorganisationer inom näringslivet, t.ex. sådana som kanväcka talan i enligt marknadsföringslagen. När det gäller att avgöra om syftet varit att offentliggöraett missför hållande kan vad som gäller på det tryckfrihetsrättsliga området i viss mån tjäna till ledning om hänsyn tas till att bestämmelsen i 2 § andra stycket har ett mera vidsträckt tillämpningsområde än reglerna om anskaffarfrihet och meddelarfrihet. Avsikten med röjandet skall således vara att uppgift om ett missförhållande skall spridas bland allmänhe ten. Det krävs däremot inte att röjandet verkligen leder till att uppgif ten får allmän spridning. Inte heller bör det enligt utskottets mening fordras att den som röjer hemligheten har för avsikt att själv sprida informationen till en vidare krets. Det räcker med att han lämnar uppgiften till någon som i sin tur kan tänkas antingen direkt eller indirekt föra den vidare. Bestämmelsen ger den som har för avsikt att offentliggöra ett missförhållande stor möjlighet att fritt välja till vem han skall lämna informationen. På samma sätt som i tryckfrihetsrättsli ga sammanhang kan han självfallet vända sig till exempelvis författare, journalister, tidningsredaktioner och nyhetsbyråer. Men kretsen av dem som kan ta emot informationen är betydligt vidsträcktare och omfattar i stort sett alla personer som på ett eller annat sätt kan förmodas utgöra en länk i en kedja som leder fram till att uppgiften får spridning. Det blir härigenom möjligt att för att blott nämna några enstaka exempel lämna uppgiften till personer med anknyt ning till miljörörelser, fackliga och politiska organisationer och andra ideella sammanslutningar och till enskilda opinionsbildare. 1 praktiken torde den personkrets som kan ta emot informationen begränsas av endast det förhållandet att syftet med röjandet skall vara att uppgiften skall komma till allmän kännedom. I linje med vad som gäller enligt tryckfrihetsförordningen bör ett påstående om att avsikten varit att ett missförhållande skall offentliggöras i allmänhet tas för gott om inte påståendet framstår som osannolikt. Om någon röjer en företagshem lighet för en konkurrent till näringsidkaren torde enligt utskottets mening det dock som regel med fog kunna antas att han haft till syfte att bereda endast konkurrenten fördelar och inte att ett missförhållan de skall bringas i offentlighetens ljus. I de fall då någon går utanför landets gränser med uppgifter om företagshemligheter torde också syftet kunna antas vara rent ekonomiskt. Utskottet vill emellertid påpeka att bestämmelsen i sig inte utgör något hinder mot 32 attföretagshemligheter röjs i utlandet under förutsättning att röjandet sker i syfteatt brott eller allvarliga missförhållanden skall komma till 1989/90:LU37 Det blir därför möjligt för t.ex. en anställd att lämna uppgifter ommissförhållanden inom företaget till en tidning som trycks utomlands men somhar spridning i . Utskottet vill erinra om att enligt 13 kap. TFmeddelarskyddet är inskränkt när det är fråga om tidningar ochandra skrifter som trycks utomlands. 1 anslutning härtill kan påpekas attmeddelarskyddskommittén i betänkandet (SOU 1990:12) Meddelarrätt föreslår attskyddet för meddelare och anskaffare skall gälla fullt ut vid publicering ivissa utomlands tryckta skrifter, nämligen sådana som huvudsakligen är avseddaför spridning inom riket eller sådana för vilka utgivningsbevis har utfårdatsoch ansvarig utgivare har anmälts. På anförda skäl förordar utskottet att i 2 § andra stycketlagen om skydd för företagshemligheter föreskrivs att som ett obehörigt angrepp anses inte att någon anskaffar,utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare.för attoffentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja någotsom skäligen kan misstänkas utgöra brott, på vilket fångelse kan följa, ellersom kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarensrörelse. Som lagrådet anfört påverkar 2 § andra stycket intetolkningen eller tillämpningen av andra författningar som har betydelse föranställdas rätt att påtala missförhållanden. Bestämmelsen berör således intebl.a. yrkesinspektionens, skyddskommittéernas och skyddsombudens verksamhetenligt arbetsmiljölagen (1977:1160). Utskottet vill i sammanhanget erinra attdet i den lagen finns bl.a. särskilda bestämmelser om tystnadsplikt förskyddsombud och ledamot av skyddskommitté. Om en företagshemlighet avslöjas medåsidosättande av sistnämnda bestämmelser kan ansvar enligt 20 kap. 3 §brottsbalken för brott mot tystnadsplikt utdömas och detta oavsett om ettavslöjande av hemligheten skulle vara tillåtet enligt 2 § andra stycket ilagen. Inte heller innebär bestämmelsen i 2 § några lättnader i dentystnadsplikt som följer av sekretesslagen. Som inledningsvis nämnts gällernämligen skyddet för företagshemligheter också i det allmännas näringsverksamhet.En offentliganställd kan således dömas till ansvar enligt om hanbryter mot sin tystnadsplikt enligt sekretesslagen för att avslöja ettmissförhållande även om röjandet är tillåtet enligt lagen om skydd förföretagshemligheter. En annan sak är att skadeståndsreglerna i den lagen inte ärtillämpliga om en offentliganställd röjt en företagshemlighet och röjandetinte var obehörigt. I sammanhanget kan nämnas att arbetstagare som ärstyrelserepresentant liksom andra styrelseledamöter i bolaget är skyldiga attvisa bolaget lojalitet och därmed också har skyldighet att iaktta tystlåtenhetom förhållanden vars röjande kan föranleda bolaget skada. Om enarbetstagarrepresentant till skada för bolaget avslöjar företagshemligheter somhan fått del av i sitt styrelsearbete blir skadeståndsbestämmelsen i 15 kap. 1§ aktiebolagsla-' gen (1975:1385) tillämplig och inte reglerna i lagen om skyddför företagshemligheter. De nyabestämmelserna i 2 § föranleder, som föreslogs i promemo- 33 rian,att ordet obehörigen i 57 §§ i propositionens lagförslag kan 3 1989/90. utgå.Vidare bör till 2 § som ett tredje stycke överföras bestämmelsen i 1989/90:LU37 7 § ominverkan av god tro. Lagrådets förslag till ändring i 2 § tredje stycketpromemorieförslaget i syfte att göra lagrummet mera lättläst föranleder intenågon erinran från utskottets sida. Utskottet förordar att bestämmelsen får denav lagrådet föreslagna lydelsen. En fråga som aktualiserats genom lagrådets yttrande ärhuruvida andra och tredje styckena i 2 § är att uppfatta som en uttömmanderedovisning inom ramen för lagen av de fall när ett angrepp på enföretagshemlighet inte är att anse som obehörigt. Lagrådet har ansett attbestämmelserna måste uppfattas på det sättet. Den inom lagutskottet upprättadepromemorian bygger däremot på tanken att andra och tredje styckena i principendast ger exempel på angrepp som enligt första stycket inte är obehöriga. Ipromemorian framhölls sålunda beträffande tolkningen av vad som enligt 2 §första stycket skall anses innebära ett inte obehörigt angrepp på enföretagshemlighet att de i propositionen gjorda uttalandena i anslutning till57 §§ torde kunna tjäna till ledning. I sammanhanget nämndes att det i denallmänna debatten har hävdats att lagen bl.a. skulle utgöra ett hinder för enarbetstagare att vid en rättslig tvist med sin arbetsgivare kunna åberopa vissauppgifter för att styrka sin talan. Samma problem torde, framhölls det, kunnauppkomma vid tvister mellan näringsidkare som stått i ett aflärsfö rhållandetill varandra. I vad mån ett röjande av en företagshemlighet i sådanasituationer skall anses som ett obehörigt angrepp på en företagshemlighet fickenligt promemorian avgöras med hänsyn till omständigheterna i det enskildafallet. Om röjandet oundgängligen erfordras för att en part skall kunna tatill vara sin rätt torde det dock i vart fall inte kunna anses som obehörigtatt han avslöjar uppgiften för sitt ombud. Det fick sedan ankomma på ombudetatt bedöma om hans huvudman kan röja uppgiften vid en förhandling infördomstol. 1 sammanhanget erinrades i promemorian om de låt vara begränsade möjligheter som finns att hålla förhandling vid domstol inom stängda dörrar ochatt förordna om sekretess beträffande uppgifter i dom och beslut m.m. Med anledning av de redovisade uttalandena i promemorianhar lagrådet framhållit följande. Utgångspunkten måste vara att arbetsgivaren i ett sådantfall redan känner till den företagshemlighet som kan beröras av rättegången. Hemligheten röjs alltså inte för arbetsgivaren genom att den åberopas i rättegången. Om det är fråga om en företagshemlighet av någon betydelse gäller som regel hos domstolen sekretess för uppgifter om företagshemligheten enligt 8 kap. 17 § sekretesslagen. Förhandling inför domstolen kan hållas inför stängda dörrar enligt 5 kap. I § andra stycket andra meningen . Domstolen kan sekretessbe- lägga den del av domen där närmare redogörelse lämnas för företags- hemligheten (12 kap. 4 § andra stycket sekretesslagen). Mot den angivna bakgrunden är det enligt lagrådets mening klart att den nu aktuella lagen inte kan medföra något hinder för en arbetstagare att ta till vara sin rätt i en process mot arbetsgivaren på det sätt som avses i promemorian. En annan sak är att en arbetstagare till följd av lagen kan vara förhindrad att inför en förestående rättegång mot arbetsgiva- 34 renanskaffa uppgifter som han inte har tillgång till i sin anställning och somutgör en företagshemlighet hos arbetsgivaren. I den särskilda 1989/90:LU37 situationenhar emellertid arbetstagaren vissa, låt vara begränsade, möjligheter att genomeditionsföreläggande från domstolen få tillgång till uppgiften (38 kap. 2 §andra stycket tredje meningen jämförd med 36 kap. 6 § andra meningenrättegångsbalken). Beträffande det sålunda aktualiserade spörsmåletkonstaterar utskottet att andra och tredje styckena i den föreslagna 2 §omfattar huvuddelen av de fall i vilka angrepp på företagshemligheter inte böranses vara obehöriga. Otvivelaktigt förhåller det sig emellertid så att detfinns fall av röjanden eller utnyttjanden som inte omfattas av de berördabestämmelserna men som likväl inte bör betraktas som obehöriga. Sålunda är detsjälvklart att medgivande från näringsidkarens sida utesluter möjligheten avatt ett angrepp kan uppfattas som obehörigt. Andra exempel är att någon undervittnesplikt eller i enlighet med andra särskilda författningsbestämmelserlämnar ut en företagshemlighet (jfr prop. s. 45). För att skadeståndsansvarinte skall inträda i dessa som exempel angivna fall har det i propositionenbefunnits nödvändigt att uppställa ett krav på att utnyttjandet eller röjandetinte får vara obehörigt. Enligt utskottets mening kan det med fog hävdas attskyddet för företagshemligheter inte gäller vid angrepp av nu angiven arteller med andra ord att dessa angrepp med lagrådets terminologi ligger utanförlagens ram. Också i andra situationer än de som enligt lagrådet faller utanförlagens ram kan det emellertid finnas behov av en regel som medger att ettutnyttjande eller röjande inte bedöms som obehörigt. Som exempel härpå angavs iutskottets promemoria det fallet att ett röjande av en företagshemlighetoundgängligen erfordras för att någon skall kunna ta till vara sin rättgentemot den som håller uppgiften hemlig. Det anförda leder utskottet till den uppfattningen attregeln i 2 § första stycket om att lagen endast gäller obehöriga angrepp påföretags-hemligheter bör ses som en huvudregel och att bestämmelserna i andraoch tredje styckena principiellt sett blott upptar några särskiltbetydelsefulla exempel på angrepp som inte skall anses obehöriga. Den nu nämndauppfattningen synes också vara väl förenlig med den utformning som givits åt 2§ i förslaget. Utskottet anser inte att det finns någon anledning attytterligare förtydliga paragrafen i berört hänseende. Med det anförda ansluterutskottet sig till den i promemorian uttalade uppfattningen att det inte kananses som ett obehörigt angrepp när någon inför sitt ombud avslöjar enföretagshemlighet. I linje med vad som gäller enligt sekretesslagen börröjandet få ske om det erfordras för att parten skall kunna ta till vara sinrätt. Det bör inte heller vara obehörigt att under de av lagrådet omnämndabetingelserna föra uppgiften vidare till domstolen. Införandet av en ny 2 § i förslaget till lag om skydd förföretagshemligheter föranleder att 27 §§ i regeringens lagförslag börbetecknas 38 §§. När utskottet i det följande hänvisar till de olika lagrummeni regeringens förslag används det paragrafnummer lagrummet har i regeringensförslag om inte annat anges. Företagsspioneri ' 1989/90:LU37 2 § i regeringens lagförslag innehåller bestämmelser omstraff för företagsspioneri. Paragrafen saknar motsvarighet i IKL. Enligtlagrummet skall den som med uppsåt olovligen bereder sig tillgång till enföretagshemlighet dömas för företagsspioneri till böter eller fångelse eller, om brottet är grovt, till fångelse i högst . Brottet kanbegås såväl av en anställd i företaget som av en utomstående. I propositionenanges att det sätt på vilket hemligheten anskaffas i princip är utan betydelseför den straffrättsliga bedömningen (se prop. s. 15 och 38). Av andrauttalanden i propositionen framgår emellertid att gärningsmannen för att kunnastraffas för företagsspioneri måste ha utövat en aktivitet av något slag föratt komma över den information . som hålls hemlig för honom. Vilket syfte somgärningsmannen haft, om han haft ekonomiska ellerideella motiv för sitt handlande, spelar inte någon roll. Om han, för att taett konkret exempel, av samvetsskäl och utan tanke på egen bereder sigtillgång till ett företags hemliga handlingar som visar att företaget harsysslat med olovlig handel med krigsmateriel skall han lika fullt dömas enligt2 § för företagsspioneri. Det anförda ger vid handen att propositionens bestämmelseom företagsspioneri egentligen inte riktar sig mot sättet för inhämtande avuppgifter och underrättelser. Det synes därmed vara själva anskaffandet somgörs till föremål för kriminalisering. Om paragrafen ges den innebörd som harsagts, kommer den i de fall då någon bereder sig tillgång till enföretagshemlighet i publiceringssyfte enligt utskottets mening i konflikt medTF:s bestämmelser om anskaffarfrihet. Som utförligt redovisats i den tillbetänkandet fogade promemorian (se bilaga 3, avsnitt 3.4) medger TF nämligeninte att anskaffarfriheten begränsas i vanlig lag annat än när det gällersättet för anskaffandet (1 kap. 9 § 3 TF). Härav följer att, om lagförslagetgenomförs, den som berett sig tillgång till en företagshemlighet ipubliceringssyfte inte kommer att kunna dömas för företagsspioneri. En jämförelse mellan det i propositionen föreslagnastadgandet om företagsspioneri och bestämmelsen om spioneri i 19 kap. 5 §brottsbalken ger vid handen att den förra bestämmelsen utformats på likartatsätt som den . Det kan då vara av intresse att konstatera, att det i TFansetts erforderligt med en uttrycklig föreskrift om att spioneri skall bedömasenligt vanlig lag utan hinder av anskaffarfriheten. Förhållandet kan ses somen bekräftelse på att den föreslagna bestämmelsen om företagsspioneri inte fårtillämpas när publiceringssyfte föreligger så länge som TF inte uttryckligenmedger det. I den till lagrådet remitterade promemorian anfördes attden i propositionen valda konstruktionen rent lagtekniskt sett kan accepteras.Sett med utgångspunkt i intresset av att skydda företagshemligheter ansågsemellertid den föreslagna bestämmelsen inte invändningsfri, eftersom tillämpningsområdet för den är beroende av gärningsman- I promemorian angavs att den som anskaffat en företags- 1989/90:HJ37 hemlighettorde gå fri om han påstår att han handlat i publiceringssyfte samt påståendethärom inte framstår som helt osannolikt. Med hänsyn till det sagda framstod det enligt promemoriansom angeläget att bestämmelsen om ansvar för företagsspioneri bringades ibättre överensstämmelse med det yttrandefrihetsrättsliga regelsystemet ochdärmed gavs en utformning som gjorde det niöjligt att ingripa mot brottetoberoende av gärningsmannens eventuella publiceringssyfte. Önskemålet skulleenligt promemorian tillgodoses om stadgandet omformulerades så att det blevtillvägagångssättet som blev straffbelagt. Avgörande för om ettföretagsspioneri skulle anses föreligga skulle alltså vara om gärningsmannenkommit över företagshemligheten på ett olovligt sätt eller ej. I sitt yttrande över promemorieförslaget i denna del harlagrådet anfört följande. 1 det lagförslag som läggs fram i promemorian harbestämmelsen om företagsspioneri getts följande lydelse: "Den somuppsåtligen på ett olovligt sätt bereder sig tillgång till enföretagshemligliet skall dömas för företagsspioneri" etc. Med dennaomformulering av propositionsförslaget blir det enligt promemorian möjligt attdöma till ansvar för företagsspioneri oberoende av gärningsmannens eventuellapubliceringssyfte. Denna uppfettning grundar sig emellertid på en feltolkningav 1 kap. 9 § TF. Enligt denna paragraf gäller utan hinder av TF det som ärstadgat i lag om ansvar och ersättningsskyldighet som avser det sätt på vilketuppgift eller underrättelse anskaffats. Som exempel på förfaranden som tillföljd härav skall bedömas och handläggas på vanligt sätt nämns i prop.1975/76:204 s. 131 brott mot posthemligheten eller telehemligheten, intrång iförvar och olovlig avlyssning samt inbrott, egenmäktigt förfarande,,hemfridsbrott, olaga tvång, olaga hot och mutbrott. Härtill kan läggas brottetdataintrång, som innebär att någon olovligen bereder sig tillgång tillupptagning för automatisk databehandling eller olovligen ändrar eller utplånar elleri register för in sådan upptagning. Det är att märka att inget av de nu nämndabrotten tar sikte på innehållet i de anskaffade uppgifterna eller underrättelsernautan endast på metoden för inhämtandet av dessa. Brottet företagsspioneri avserdäremot liksom brottet olovlig befattning med företagshemlighet anskaffandet aven uppgift av en speciell karaktär, nämligen en företagshemlighet. Om något avdessa brott begås i syfte att hemligheten skall offentliggöras i tryckt skrift,blir brottet straffritt oavsett vilken formulering propositionens ellerpromemorians som väljs. Det är överhuvudtaget inte möjligt att genom vanliglagstiftning förbjuda inhämtande ay viss information för publicering (se anf.prop, s. 98). Det betyder att möjligheterna att i trycit skrift offentliggöraföretagshemligheter inte påverkas av den föreslagna lagen. Resonemanget ärtillämpligt också på annan yttrandefrihetsrättslig lagstiftning såsomradioansvarighetslagen. Formuleringen av brottet företagsspioneri är vidarei propositionen än i promemorian. Den vidare formuleringen är att föredra. Mot bakgrund av det anförda avstyrker lagrådet att promemorieförslaget i dennadel följs. anför i sitt till lagutskottetavgivna yttrande följande. Vad angår anskaffarfriheten vill utskottet erinra om attför närvarande 3-7 ärföretagsspioneri straffritt, oavsett om gärningsmannen har publice- Om gärningsmannen begår annat brott i samband 1989/90:LU37 medspioneriet t.ex. egenmäktigt förfarande för att komma över de uppgifter detgäller döms han emellertid för detta. Enligt det nu aktuella lagförslaget blir företagsspioneristraffbart. Om företagsspioneriet innefattar även annan brottslighet skallenligt vad som anförs i propositionen bara dömas för företagsspioneri. Omgärningsmannen emellertid har publiceringssyfte skall han, som lagrådetframhållit, till följd av tryckfrihetsförordningens bestämmelser omanskaffarfrihet dömas enbart för det särskilda brottet. 1 det anförda exempletskulle gärningsmannen alltså alltjämt endast dömas för egenmäktigt förfarandetrots att företagsspioneri enligt förslaget kommer att utgöra ett allvarligtbrott. Mot bakgrund av de synpunkter utskottet särskilt har attföreträda finner utskottet att skälen för att kunna ingripa mot brottetföretagsspioneri oberoende av gärningsmannens eventuella publiceringssyfteinte väger så tungt att de motiverar en ändring av tryckfrihetsförordningen. Utskottet vill slutligen i anslutning till vad lagrådetanfört om att det genom vanlig lagstiftning inte över huvud taget är möjligtatt förbjuda inhämtande av viss information för publicering erinra om attfrågan något diskuterades i lagrådsremissen i det lagstiftningsärende som leddefram till proposition 1986/87:151 om ändringar i tryckfrihetsförordningen m.m.(s. 161 f.). Med anledning av ett JO-besIut gällande ett särskilt angivet falltogs i lagrådsremissen upp frågan huruvida det var förenligt medanskaffarfriheten att ansvar i det aktuella fallet utdömdes enligt ettstraf&tadgande i vanlig lag som tog sikte inte enbart på det sätt på vilketen uppgift anskaffades utan också på att anskaffandet avsåg en viss typ avinformation. Departementschefen ansåg sig benägen att instämma i ett av JOuttalat tolkningsalternativ enligt sfilket så var fellet. Departementschefensuttalande ingick bland de förslag i lagrådsremissen som inte fördes fram ipropositionen och har följaktligen inte varit föremål för bedömning. vill för sin del framhålla att det medutgångspunkt i intresset av att skydda företagshemligheter inte kan anses helttillfredsställande att ansvar för företagsspioneri i vissa fell skall varauteslutet på grund av att gärningsmannen haft publiceringssyfte. Om företagsspionerietinnefattar annat brott, såsom olaga intrång eller stöld, kan dock i dessa fallansvar ådömas för det brottet. Vid en samlad bedömning finner utskottet attbegränsningen av straffstadgandets tillämpningsområde generellt sett inte kananses utgöra någon mera allvarlig försvagning av skyddet förföretagshemligheter. Med hänsyn härtill och till vikten av en fri och öppendebatt i samhället anser sig lagutskottet i likhet med konstitutionsutskottetböra godta att bestämmelsen får den av lagrådet förordade utformningen. Medanledning av de uttalanden som lagrådet gjort i anslutning till det föreslagnastrafbtadgandet vill lagutskottet för sin del erinra om att omanskaffarfriheten avser att skydda rätten att inhämta uppgifter ochunderrättelser oavsett deras innehåll men inte skyddar självatillvägagångssättet vid anskaffandet (se prop. 1975/76:204 s. 129). påpekat kan i enlighet härmed ansvar inträda för vissa i brottsbalkenangivna förfaranden trots att gärningsmannen handlat i avsikt att skaffa siginformation för publicering. Huruvida det är förenligt med anskaffarfrihetenatt ansvar utdöms enligt ett straffstadgande i vanlig lag som tar sikte inteenbart på det sätt på vilket en uppgift anskaffas utan också på attanskaffandet avser en viss typ av information kan däremot i avsaknad av 1989/90:LU37 vägledandemotivuttalanden och rättspraxis inte anses helt klart. För egen del är docklagutskottet i likhet med vad utskottet gjorde benäget att instämma ivad departementschefen framhöll i den av nämndalagrådsremissen (se prop. 1985/86:151 s. 162), nämligen att sådana straffbestämmelserinte är oförenliga med TF. I sammanhanget vill utskottet erinra om attspörsmålet aktualiserats i samband med behandlingen av proposition1989/90:54 om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m.