bet · GD01SoU14 · 1989-12-31 00:00:00 — Enligt 7 § andra stycket LVM är de myndigheter som avses i6 § första stycket skyldiga att lämna alla uppgifter som kan varaav betydelse för . Uppgiftsskyldigheten gäller alltså inte myndigheter inomhälso- och sjukvården. Läkares utlämnande av uppgifter ur behandlingsjournalerna,utöver vad som måste framgå av själva anmälan, får därför avgöras enligt sammaavvägning som annars gäller enligt 7 kap. 1 § sekretesslagen. Skälet lill att anmälningsskyldigheten ochuppgiftsskyldigheten är mer begränsad inom hälso- och sjukvården är att del haransetts särskilt viktigt alt en missbrukare inte avhåller sig från alt sökapsykiatrisk eller annan medicinsk vård av rädsla för anmälan (prop. 1981/82:8s. Bestämmelserna i ö och 7 §§ LVM motsvarar 30 § i"gamla" LVM, dvs. lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. Deanmälningsskyldiga myndigheternas skyldighet att också lämna 1989/90:SoU 14 uppgiftertill utredning enligt LVM motiverades i proposition 1981/82:8 (s. 105) med velat klarlägga all sekretesslagstiftningen inte bör få lägga hinder ivägen för utredningen eller lör ett nödvändigt samråd om alternativavårdformer, eftervårdande insatser m.m. Intresset av att domstolen får ettriktigt och fullständigt beslutsunderlag måste i detta fall väga överintresset av att inte lämna ut uppgifter. Det vore enligt propositionen integodtagbart från rättssäkerhetssynpunkt om beslut av så ingripande natur skullegrundas på lösa antaganden eller på en utredning som på grund avofullständighet gav en missvisande bild av missbrukarens situation. Vid riksdagsbehandlingarna av "gamla" och"nya" LVM framkom inga erinringar beträffande anmälnings- ochuppgiftsskyldigheten. I sammanhanget kan erinras om bestämmelserna om anmälningspliktrörande underårigs skydd i 71 § SoL. Skyldighet att genast göra anmälan tillsocialnämnden gäller enligt andra stycket, om man i sin verksamhet får vetanågot, som kan innebära att socialnämnden behöver ingripa till en underårigsskydd. Denna anmälningsplikt omfattar alla myndigheter, vars verksamhet rörbarn och ungdom och dem som är anställda där samt läkare, sjuksköterskor ochbarnmorskor, även om de inte har sådan anställning. Dessa myndigheter ochbefattningshavare har också uppgiftsskyldighet enligt samma bestämmelse. I proposition 1989/90:28 om vård i vissa fall av barn ochungdomar föreslås att anmälningsskyldigheten enligt 71 § SoL vidgas. Förslagetkommer att behandlas av senare under delta . 1 motion 1988l89:So281 hemställer m.fl.(s) all hos regeringen begär förslag till ändring av ö § LVM ienlighet med vad som anges i motionen. Den anmälningsskyldighet som stadgas i 6 § LVM betyder attmänniskors sekretesskydd kan brytas och uppgifter överlämnas till en myndighetsom har att pröva frågan om ivångsintagning skall vidtas, påpekar motionärerna.Många utsatta människor anser, enligt motionärerna, att de måste se upp, intebara när de besöker , utan också i kontakten med andra myndigheteroch läkare. Motionärerna anser därför alt reglerna i 6 § LVM skall ändras såatt utsatta människor med förtroende skall kunna vända sig lill myndigheter ochläkare utan att befara att uppgifter som lämnas kan komma att användas emot demvid en eventuell prövning om tvångsomhändertagande. Utskottet anser att det är viktigt alt domstolarna får ettfullständigt och rikligt beslutsunderlag i de fall det är fråga om ställningstagande i mål enligt LVM. Det är angeläget från rättssäkerhetssynpunkt att dessa mål blir så noggrant belysta som möjligt. Utskottet vill här också erinra om att anmälningsskyldigheten för myndigheter inom hälso- och sjukvår- 20 den ärbegränsad jämfört med andra anmälningsskyldiga myndigheter 1989/90:SoU 14 för att inte missbrukare skall avhålla sig från att söka hälso- och Det sagda innebär alt utskottet inte delar motionärernasuppfattning att reglerna om anmälningsskyldigheten i ö § LVM bör ändras. Motion5o281 (s) avstyrks alltså. Vård i annan form enligt 27 § LVM Enligt 27 § LVM skall föreståndaren för ett LVM-hem, såsnart det kan ske med hänsyn lill den planerade vården, besluta att den intagneskall beredas tillfålle att vistas utanför LVM-hemmet för vård i annan form.Stadgandet motsvarar 15 § i gamla LVM. Avsikten med bestämmelsen är attunderlätta en smidig övergång till den fortsatta vård i frivilliga former somLVM-vården syftar lill. Med vård i annan form avses enligt proposition1987/88:147 såväl institutionsvård som vård i öppna former. Deninstitutionsvård som kan komma i fråga är både kommunall drivna behandlingshemsom inte är LVM-hem och institutioner med enskild huvudman. Familjevård lörvuxna missbrukare eller väl planerade öppenvårdsprogram av olika slag kan varalämpliga alternativ (prop. s. 105). I begreppet vård i annan form ingår såledesen mångfald av olika tänkbara vårdalternativ. Det gemensamma är emellertid,enligt propositionen, att det alltid måste ingå en adekvat behandling i vården. Även om den faktiska vården försiggår på ett annat hem ärdet LVM-hemmet som har det formella ansvaret för beslut enligt lagen och somt.ex. kan begära biträde av polisen lör all återhämta missbrukaren om denneavviker eller på annat sätt försvårar genomförandet av vården. I motion 1988189:So282 begär m.fl. (s)att 27 § LVM ändras, så alt Ivångsomhändertagna inte kan överföras till enprivat institution. Motionärerna anser att del har skett en sammanblandningmellan institutioner som bedrivs av samhället med ansvar för dem som blivitIvångsomhändertagna och frivilliga institutioner med privat huvudman medlönsamhetskrav. Enligt motionärerna är det inte rimligt att en tvångsvårdadöverförs till en institution med lönsam helskrav. Om en sådan vård skall kommai fråga bör en förutsättning vara att utskrivning sker och att denivångsintagne samtyckt till vård under de former som anvisats. har tidigare ställt sig positivt lill attvård i annan form bedrivs på behandlingsinrättningar med enskild huvudman. Då förslaget till den nuvarande LVM behandlades, uttaladesocialutskottet bl.a. följande med anledning av en motion (c) om betydelsen avenskilda vårdhem i missbrukarvården; Behandlingshem som drivs av t.ex. stiftelser, ideellaorganisationer eller andra enskilda svarar lör en betydande andel avplatserna vid behandlingshemmen lör missbrukare. De svarar också för mycket avnytänkande när det gäller att hitta effektiva behandlingsformer. Genom olikavårdinriktningar ger de möjligheter för den enskilde att hitta den vårdform sompassar honom bäst. De enskilda hemmen är därför resurser som möjliggör mångfaldoch valfrihet inom missbrukarvården. Utskottet konstaterar att institutet vårdi annan form enligt propositionen är avsett att användas i större utsträckningän . I begreppet vård i annan form ingår en mångfald av olikatänkbara vårdalternativ där enskilda behandlingshem kommer att spela en viktigroll. Utskottet ansåg med hänvisning till det anförda attmotionen inte påkallade något initiativ av . Utskottet vidhåller sin tidigare inställning att enskildabehandlingshem svarar för mycket av nytänkande när det gäller att hittaeffektiva behandlingsformer och att de spelar en viktig roll inom institutetvård i annan form. Utskottet avstyrker därför motion 5o282 (s). Motionsyrkanden som syftar till att de enskilda vårdhemmenutnyttjas i större utsträckning än behandlas senare i detta betänkande,se s. 27. I motion So214 av m.fl. (s) begärs attregeringen ges till känna vad i motionen anförs om upprättande av konkretabehandlingsprogram för LVM-vården (yrkande 1). Motionärerna anser attsocialdepartementet bör ge riktlinjer och underlag åt kommuner och landstingför upprättande av konkreta behandlingsprogram för olika vårdiniliativ ute i landet.Problemen för olika droger varierar, liksom för olika missbrukargrupper, uppgermotionärerna och menar att det behövs behandlingsprogram som tar hänsyn lilldetta. 1 förteckning över hem för vård ellerboende samt familjevårdsenheter 1989 redovisas samtliga Ö47 hem som fanns i landet . Däri ingår bl.a. hem som bedriver vård enligt LVM. För alla hem anges behandlingsinnehåll där ofta behandlingsinrikt ningen framgår, t.ex. miljöterapeutisk behandling, psykoterapi, be handling enligt Minnesotamodellen, behandling med kristet innehåll osv. Vidare framgår vilken kategori av missbrukare alkohol- eller narkotikamissbrukare, läkemedelsmissbrukare eller biandmissbrukare, vuxna, familjer, kvinnor som utgör målgruppen för behandlingen. (Sociabtyreben redovbar 1988:2) beskrivs bl.a. en 1989/90:SoU14 del av devård- och behandlingsinsatser som bedrivs inom narkomanvården. I utskottets betänkande SoU 1987/88:25 med anledning avLVM-propositionen behandlades bl.a. två motioner (s) om förbättrade resursertill LVM-vården och den frivilliga vården (s. 24 1.) Utskottet delade motionärernas uppfattning att detbehövdes en satsning på såväl metodutveckling och kunskapsuppbyggnad som personalutvecklinginom missbrukarvården. Inte minst behövdes särskilda metoder och kunskaper ochett intensivt utvecklingsarbete när det gällde vården av det ökande antaletunga, kvinnor och biandmissbrukare, anförde utskottet. till att det skett en omfattande utveckling avnarkomanvården och att särskilda medel avsatts för att ytterligare stimulerautvecklingsarbetet. Motionerna avstyrktes därför. följde utskottet (res.vpk). I den nu aktuella propositionen uppges att av det stöd om10 milj.kr. som utgår till utveckling av institutionsvårdeller alternativ lill denna har bidrag givils lill ett stort antal projekt somhuvudsakligen avser institutionsvård men också öppenvårdsalternativ. Vidare har3 milj.kr. av det bidrag om 35 milj.kr. som utgått till vård avnarkotikamissbrukare vid hem för särskilt noggrann tillsyn använts för olikautvecklingsverksamheter (s. 19). Socialministern uttalar i propositionen att det enligthans mening är ytterst angeläget att utvecklingen av institutionsvårdenfortsätter. Ett särskilt bidrag till utvecklingsverksamhet föreslås därför utgåmed högst 30 milj. kr. för bl.a. särskilda åtgärder som syftar till altförbättra missbrukarvården m.m. För att underlätta bedömningen av vad som är"bra" och "dålig" missbrukarvård krävs i motion So214 (s)en fortlöpande uppföljning och utvärdering av missbrukarvården (yrkande 2). Socialberedningen konstaterade i sitt betänkandeMissbrukarna, , Tvånget (SOU 1987:22) att det har gjorts fåuppföljningsundersökningar om tvångsvårdens resultat och effekter för olikagrupper av missbrukare. Studier som möjliggör jämförelser mellan effekter avtvångsvård och andra vårdinsatser för lunga missbrukare saknades helt, liksomjämförelser mellan effekter av tvångsvård och utebliven vård. Del saknadesockså studier som belyser tvångsvårdens effekter på (betänkandet s.358). I propositionen med förslag till nuvarande LVM uppgav dendåvarande socialministern all hon delade beredningens bedömning att del ärangeläget alt genom kvalificerade forskningsinsatser följa tillämpningen avLVM och utvärdera de förändringar av lagstiftningen som hon i det föregåendehade föreslagit. Hon avsåg att återkomma till regeringen med förslag om altdelegationen för social forskning får i uppdrag att lämna förslag till ettforskningsprogram inom området. Socialberedningenhade i sitt belänkande också pekat på brister i 23 dennuvarande statistiken om vård av missbrukare m.m. Socialminis- terninstämde i att det fanns brister i nuvarande statistik. Bl.a. fanns 1989/90:SoU14 problemmed statistiken som mer generellt gällde möjligheterna att följa och utvärderaden aktuella verksamheten. Socialministern uppgav att hon avsåg att återkommatill regeringen med förslag om att ge SCB i uppdrag att i samråd medsocialstyrelsen lämna förslag till förändringar och omprioriteringar av denaktuella statistiken och åtgärder i syfte att säkerställa att erforderligastatistiska uppgifter kan samlas in (prop. 1987/88:147 s. 237). Som tidigare nämnts har RRV på regeringens uppdraganalyserat effekterna av statsbidraget till missbrukarvården. Uppdragetredovisades i en rapport i november 1988.Enligt rapporten förekommer det istort sett inga systematiska utvärderingar av missbrukarvården (prop. S.14).RRV har vidare undersökt lämpliga ekonomiska analysmodeller förmissbrukarvården. Slutsatsen är att det behövs ett fortsatt forsknings- ochutvecklingsarbete där användbarheten av ekonomiska synsätt och modellerprövas. Enligt RRV;s mening vore det av värde om samhällsekonomiskaanalysinstrument kunde komma lill ökad användning inom det sociala området. I årets budgetproposition (prop. 1988/89:100, bil.7, s.154) uppges att , , fått i uppdrag att se överstatistiken om missbrukarvård m.m. Delegationen för social forskning har fåttett uppdrag att lämna förslag till ett forskningsprogram beträffande tvångsvårdav vuxna missbrukare. Forskningen skall belysa tvångsvårdens resultat ocheffekter för olika grupper av missbrukare jämfört med utebliven vård och medandra, frivilliga behandlingsinsatser. Forskningen skall också syfta till attutveckla innehåll och metoder i behandlingsarbetet med tvångsvårdademissbrukare. I motion So214 (s) framhålls också vikten av atteftervården uppmärksammas och förstärks. Motionärerna erinrar omsocialnämndernas skyldigheter enligt LVM när del gäller eftervården. Omeftervården lågprioriteras begränsas möjligheterna till återanpassning ochrisken för återfall ökar. Vad som i motionen anförs om socialnämndernasskyldigheter angående öppenvård och eftervård bör ges regeringen till känna(yrkande 3). I motion l988l89:So220 av () begärs förslagom ett samlat rehabiliteringsprogram för missbrukare enligt motionens syften.Enligt motionären bör ha det övergripande ansvaret förrehabiliteringen, utse en kontaktman och ansvara för en arbetsplace-ring avmissbrukaren. Missbrukaren bör uppbära kontraklslön som betalas ut avsocialtjänsten på ett sådant sätt att missbrukaren tränas att sköta sin egenekonomi. Enligt 9 § LVM skall socialnämnden utse en kontaktman förmissbrukaren som skall följa missbrukaren . Efter vårdtidensslut kan, under förutsättning att den enskilde själv vill det, en kontaktpersonutses enligt SoL. Enligt 30 § LVM skall socialnämnden aktivt verka för att den /90:SoU14 enskildeefter vårdtiden får bostad och arbete eller utbildning samt se lill att han fårpersonligt stöd eller behandling för att varaktigt komma ifrån sitt missbruk. Den sistnämnda bestämmelsen har sin motsvarighet i 14 § i"gamla" LVM. I den nya bestämmelsen klargörs på ett tydligare sätt äntidigare att socialnämnden har skyldighet att se till alt den enskilde eftervårdtiden får fortsatt stöd. I LVM-propositionen (prop. 1987/88:147) uppgavsatt socialberedningen genom sina undersökningar och sina hearings funnit atteftervårdsinsatserna ofta var otillräckliga (s. 78). Kritiken hade framför alltavsett socialnämndens insatser. Det hade bl.a. sagts att det inte var ovanligtalt missbrukaren efter vistelsen på LVM-hem inte möttes av några fortsattastödinsatser trots att de eftervårdande insatserna ofta var avgörande förrehabiliteringen. En vård som enbart består av vistelse på ett LVM-hem utanuppföljning och stöd på hemorten har små möjligheter alt lyckas, hette det ipropositionen. måste därför alltid anordna en ändamålsenlig ochför den enskilde särskilt anpassad eftervård. Förutom hjälp med bostad ocharbete eller utbildning måste missbrukarens egna resurser förstärkas genom ettfortsatt personligt stöd från . Kontaktmannens insatser böralltså inte upphöra i och med att LVM-vården upphör, ansåg departementschefen.I många fall kan det dessutom krävas en fortsatt behandling eller annat stödsom sträcker sig långt framåt i liden (prop. s. 79). I propositionen anfördesvidare (s. lOö). Att socialnämnden skall aktivt verka för att missbrukarenefter vårdtiden får bostad och arbete eller utbildning innebär en långt gåendeskyldighet för nämnden. Som regel skall dessa insatser kunna utnyttjas av denenskilde när han lämnar LVM-hemmet. Utgångspunkten måste vara att den somskrivs ut inte skall behöva återvända till en miljö och livssituation där hanhar små utsikter att hålla sig ifrån missbruket. För alt kunna fullgöra sinskyldighet enligt bestämmelsen måste socialnämnden på ett tidigt stadium börjaplanera för utskrivningen. Missbrukarens kontaktman har här en viktigarbetsuppgift. Vidare krävs ett väl fungerande samarbete mellan socialnämnd ochbl.a. arbetsförmedling, bostadsförmedling samt skola. Att åtgärderna kräversamråd med den enskilde följer av socialtjänstlagen ochhar på grund härav intetagits in i lagtexten. I socialutskottets betänkande med anledning avLVM-propositionen behandlades en motion (c) om vikten av en uppföljning avvårdinsatserna. Utskottet uttalade följande. Utskottet delar den syn på betydelsen av uppföljning avvården som kommer till uttryck såväl i propositionen som i den aktuella motio nen. Det råder således bred enighet om alt det är avgörande för vårdens resultat hur de fortsatta stödinsatserna inom den öppna vården utformas och genomförs. I allmänhet är behovet av stödinsatser omfat tande och sträcker sig över . Stödet måste avse missbrukarens hela livssituation och bygga på en ingående kännedom om hans resurser och svårigheter. skyldighet att anordna en ändamålsenlig och för den enskilde särskilt anpassad eftervård framgår emellertid klart av lagförslaget. Med anledning härav anser utskottet 25 det intepåkallat med något initiativ från sida. följde utskottet (res.c). Frågan om ersättningsformerna för missbrukare som vistaspå sociala vårdinstitutioner behandlades av socialberedningen i dessdelbetänkande Rehabiliteringspenning till mbsbrukare vbsa avgiftsfrågor (DsS1984:17). Socialberedningen poängterade bl.a. att missbrukare måste ha rätttill en rimlig ersättning från socialförsäkringen. Socialberedningen stannade för en lösning som med vissamodifieringar ansluter sig lill sjukpenningförsäkringen. För att markera delsdenna koppling, dels att det är fråga om rehabilitering valde den att kallaersättningen för rehabilileringspenning. Huvudförutsättningen lör att få rehabiliteringspenningskulle vara att en person genomgår vård och behandling på grund av missbruk avalkohol, narkotika eller därmed jämförbara medel på ett hem lör vård ellerboende enligt SoL och av denna anledning är förhindrad att förvärvsarbeta. Socialberedningens delbetänkande överlämnades tillrehabiliterings-beredningen som behandlat frågan i sitt slutbetänkande Tidigoch samordnad rehabilitering (SOU 1988:41). Rehabiliteringsberedningen delar i stortsocialberedningens uppfattning. En vistelse på ett hem för vård eller boendeenligt socialtjänstlagen (1980:620) lör vård och behandling för missbruk avberoendefram-kallande medel är enligt rehabiliteringsberedningen att anse somen rehabilileringsåtgärd. Om delta sker i avsikt alt missbrukaren skall återfåett sådant tillstånd att han kan få eller behålla ett arbete, är vistelsen attanse som en sådan rehabiliteringsåtgärd som omfattas av beredningens förslagför rätt till rehabiliteringsersättning. Betänkandet har remissbehandlats och är nu föremål föröverväganden inom . Utskottet gör följande bedömning. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning (se s. 23)att det behövs en satsning på metodutveckling och kunskapsuppbyggnad inommissbrukarvården, inte minst när det gäller vården av unga, kvinnor ochbiandmissbrukare. Utskottet anser emellertid inte att det bör ankomma påsocialdepartementet att utarbeta riktlinjer för behandlingsprogram förLVM-vården, såsom föreslås i motion So214 (s). Däremot är uppföljning ochutvärdering saml kunskapsutveckling och kunskapsförmedling viktiga uppgifterför . Motionen avstyrks i här aktuell del (yrkande 1). Utskottet delar uppfattningen i samma motion att det behövs en fortlöpande uppföljning och utvärdering av missbrukarvården. framgått av den tidigare redovisningen har RRV i en rapport till regeringenföreslagit systematiska utvärderingar av missbrukarvården. Delegationen för social forskning har fått regeringens uppdrag all lämna förslag till ett forskningsprogram beträffande tvångsvård av missbrukare där tillämpningen av LVM skall följas och den nya SCB har fått i uppdrag att se över statistiken 26 ommissbrukarvård så att möjligheterna att följa och utvärdera verk- Mot denna bakgrund anser utskottet inte att 1989/90:SoU14 motion So214 påkallar någon åtgärd av såvitt nu är ifråga (yrkande 2). Motionsyrkandet avstyrks därför. I motion 5o214 (s) yrkande 3 begärs också etttillkännagivande om socialnämndernas skyldigheter angående öppenvård ocheftervård. Såsom utskottet tidigare uttalat råder det bred enighet omatt det för vårdens resultat är av avgörande betydelse hur de fortsattastödinsatserna inom den öppna vården utformas och genomförs. I den "nya" LVM klargörs tydligare än i dentidigare lagen att socialnämnden är skyldig att anordna en ändamålsenlig ochför den enskilde särskilt anpassad eftervård. Utskottet vill understryka viktenav att socialnämnderna verkligen fullföljer sina åligganden enligt LVM. Någottillkännagivande till regeringen om detta är emellertid inte erforderligt.Motion 5o214 yrkande 3 avstyrks därför. I motion So220 (m) föreslås bl.a. att missbrukaren underrehabiliteringen får uppbära kontraktslön som utbetalas av socialtjänsten.Vidare uttalas att bör ha det övergripande ansvaret för rehabiliteringen,utse en kontaktman och ;ii svara för arbetsplacering av missbrukaren. Som framgått av den tidigare lämnade redovisningen harsocialnämnden redan enligt gällande LVM skyldighet att hjälpa missbrukaren medbostad och arbete eller utbildning och att utse kontaktman. Rehabiliteringsberedningen har i sill slutbetänkande lagtfram förslag om rätt till rehabiliteringsersättning för den som vistas på etthem för vård eller boende enligt SoL och där genomgår vård och behandling förmissbruk av beroendeframkallande medel. Beredningens förslag bereds lörnärvarande i . Utskottet anser att regeringens förslag med anledning avrehabiliteringsberedningens belänkande bör awaktas innan övervägernågot uttalande i frågan. Motion 5o220 (m) avstyrks därför. I motion So207 av m.fl. (m) yrkande 3,motion So260 av () och (), motion So297 av () och (m) yrkande 2 samt motion So328 av Hans Nyhage (m) och i () begärs tillkännagivanden om vad i motionerna anförts om nödvändigheten av alt förkorta väntetiden för intagning lill frivillig missbrukarvård och att bl.a. därför de enskilda ideella organisationernas tjänster bör utnyttjas i större utsträckning. Samma syfte har motion So208 av (), i vilken begärs ett tillkännagivande om vikten av att man i kampen mot narkotikamissbruket som komplement till samhällsinsatserna i högre grad använder sig av de enskilda ideella organisationernas tjänster. Motionärernaanser att den missbrukare som känner sig motiverad 1989/90:SoU14 förbehandling inte skall behöva vänta i veckor, ibland månader, på nödvändigasamhällsinsatser. Samhället bör i stället använda sig av enskilda ideellaorganisationer som har tillstånd från länsstyrelserna och som med kort varselkan erbjuda behandling. I motion So297 (m) begärs också förslag om satsning påenskilda och stiftelsedrivna rehabiliteringsalternativ inom missbrukarvården(yrkande 3). Motionärerna anser att det behövs en större öppenhet för nyalösningar då det gäller vård och rehabilitering och hänvisar till bl.a.Hazeldenmetoden och därmed närbesläktade vårdmetoder, ochNarconon som alla, enligt motionärerna, visat sig uppnå godarehabiliteringsresultat. I proposition 1987/88:147, Tvångsvård av vuxna missbrukarem.m. (s. 32 1.) anfördes bl.a. att de frivilliga organisationernas insatser påmissbruksområdet utgör viktiga komplement lill den offentliga vården.Organisationerna har enligt propositionen sin största betydelse när det gälleralt förebygga att missbruksproblem över huvud taget uppkommer. Flera av defrivilliga organisationerna bedriver emellertid också socialt arbete blandtunga missbrukare, dels genom egna rådgivningsbyråer, dels som huvudmän förbehandlingshem för missbrukare.