bet · GD01LU30 · 1989-12-31 00:00:00 — 1989/90 LU30 I betänkandet behandlar utskottet två motioner omändringar i villkoren för patientförsäkringen, en motion om en översyn avläkemedelsförsäkringen och en motion om diabetikers försäkringspremier. Utskottet avstyrker bifall till samtliga motioner. Tillbetänkandet har fogats en reservation (vpk) till förmån för en av motionernaom ändringar i villkoren för patientförsäkringen. 1989/90:L608 av och (båda vpk) vari yrkas att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om en ändring i villkoren för patientförsäkring. 1989/90:L612 av och (bådac) vari yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om en höjning av ersättningsbeloppen från patientförsäkringen. 1989/90:L613 av och (båda c)vari yrkas såvitt nu är i fråga att hos regeringen begär förslag omåtgärder som innebär att diabetiker ges möjlighet att teckna sjuk- och olycksfallsförsäkringarmed samma förutsättningar som andra i enlighet med vad som anförts i motionen. 1989/90:L618 av och (båda fp) vari - med hänvisning till vad som anförts i motion1989/90:So530- yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vadi motionen anförts om behovet av översyn av läkemedelsförsäkringen. Några särskilda regler om skador som uppstått genomfelaktig medicinsk behandling finns inte i gällande rätt. Detta innebär attsjukvårdshuvudmännens skadeståndsansvar- liksom skadeständsfrågorna i övrigtinom sjukvår- densområde - skall bedömas enligt bestämmelserna i skadeståndslagen 1989/90:LU30 (1972:207). Enligt 3 kap. 1 S skadeståndslagen (SkL) åligger detarbetsgivare att svara för bl.a. personskada, som hos honom anställdarbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, oavsett vilkenställning arbetstagaren intar (s.k. principalansvar). Ansvaret är intebegränsat till privata arbetsgivare utan omfattar även statliga och kommunalamyndigheter. Bestämmelsen är således tillämplig t.ex. när en landstingskommundriver ett sjukhus. Det är den skadelidandes sak att bevisa att fel ellerförsummelse förekommit från någon arbetstagares sida. Han behöver dock intepeka ut någon bestämd person, som bevisligen varit vårdslös. Det räcker medatt det kan konstateras att den vållande måste ha varit någon för vilkenarbetsgivaren ansvarar. Regler om bestämmande av ersättning vid personskada finnsi 5 kap. SkL. Bestämmelserna fick sin nuvarande utformning genom enlagändringar 1975 (prop. 1975:12, LU 16) och bygger liksom övriga regler i SkLpå principen att en skadelidande skall få full ersättning för sina skador.Reglerna är tilllämpliga såväl då en skada orsakats genom ett brottsligtförfarande som då skadeståndsskyldighet eljest föreligger. Enligt 5 kap. I §SkL kan den som har tillfogats personskada få ersättning både för ekonomisk ochför s.k. ideell skada. Som ekonomisk skada ersätts sjukvårdskostnader och andrautgifter till följd av skadan samt förlorad arbetsförtjänst och framtidainkomstförlust. Ideell skada gottgörs i form av ersättning för sveda och värksamt lyte eller annat stadigvarande men. Sveda och värk avser skadeföljderunder den akuta sjukdomstiden medan lyte och men omfattar bestående lidandeeller obehag. Till ideell skada hänförs även vissa olägenheter i övrigt tillföljd av skadan. Ett utmärkande drag inom den svenska skadeståndsrätten äratt ersättningsnivån vid ideella skador i hög grad bestämts genom ett samspelmellan domstolspraxis och försäkringspraxis. Skadestånd för sveda och värk samtlyte och framtida men fastställs i praktiken med ledning av tabeller som upptarschablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typer av skador.Tabellerna anger riktpunkter, och varje skadeärende bedöms efter en prövningav förhållandena i det enskilda fallet. Tabellerna används av både domstolaroch försäkringsbolag. Att tabellerna fått denna genomslagskraft hänger sammanmed att en rättstillämpning grundad på sådana normer uttryckligen godtogsunder förarbetena till ändringar i SkL (prop. 1975:12 s. 109-111,149)och med att högsta domstolen i flera domar godtagit normerna (se t.ex. NJA 1982s. De tabeller som allmänt används har utarbetats av trafikskadenämnden,vars verksamhet är författningsreglerad. Ett av syftena med de ändringar som genomfördes iSkL var att ersättningsnivån för ideell skada skulle höjas. Lagändringenföranledde också en viss höjning av schablonbeloppen för sveda och värk samtför lyte och framtida men. Höjningen innebar att beloppen anpassades tillförändringarna i penningvärdet och i viss utsträckning även till den allmännastandardökningen i samhället. har de nämnda schablonbeloppenkontinuerligt justerats med hänsyn till förändringarna i penningvärdet. Vidbedömningen av skälig ersättning för olägenheter i övrigt tillämpasnumera en inom trafikskadenämnden utarbetad särskild ersätt- 1989/90:LU30ningsmodell med nivåindelning, normbelopp och nomenklatur. finns en särskild typ avkollektiv ansvarsförsäkring för sjukvården, kallad patientförsäkring vidbehandlingsskada. Försäkringen meddelas av ett konsortium av försäkringsbolag.Staten, samtliga kommuner och landstingskommuner har avtal om sådan försäkring.Försäkringar med i allt väsentligt samma villkor har tecknats av deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna. Patientförsäkringen gäller endast skador som inträffatefter . Ersättning utgår utan att den skadelidande behöverbevisa att förutsättningar för skadeståndsansvar föreligger, dvs. att skadanhar vållats genom fel eller försummelse. Försäkringen har en viktigbegränsning. Den gäller bara skada som är en följd av beslut eller åtgärd frånsjukvårdens sida. Normala och ofrånkomliga sjukdoms- och skaderisker måste fortfarandebäras av patienten. Ersättning på grund av försäkringen utgår förbehandlingsskada. Med behandlingsskada förstås skada eller annan komplikationav kroppslig art som uppkommit som en direkt följd av undersökning, behandlingeller annan dylik åtgärd och inte utgör en oundviklig komplikation till enfrån medicinsk synpunkt motiverad åtgärd. Med behandlingsskada avses ocksåskada eller komplikation som utgör en direkt följd av en diagnostiskundersökning, såvida inte komplikationen skäligen måste godtas såsom en följdav ett sådant risktagande som är motiverat med hänsyn till arten ochsvårighetsgraden av den sjukdom eller skada som förelåg och den skadadeshälsotillstånd i övrigt. Vidare föreligger behandlingsskada när skada ellerkomplikation uppkommit eller inte kunnat förhindras till följd av att medteknisk apparatur framtagna undersökningsresultat varit oriktiga ellerfaktiskt iakttagna sjukdomssymtom i samband med diagnostik inte tolkats påsätt som överensstämmer med allmänt vedertagen praxis. Slutligen ersätts ocksåskada eller komplikation till följd av olycksfall som har samband medbehandlingen samt med vissa begränsningar skada eller komplikation som orsakatsav infektion. Ersättning vid behandlingsskada utgår från försäkringen ompatienten på grund av skadan sjukskrivits med minst halv arbetsoförmåga underlängre tid än eller tillfogats motsvarande nedsättning avkroppsfunktionerna . Vidare ersättsbehandlingsskada om den skadade till följd av skadan fått sjukhusvistelsenförlängd . Ersättning utgår vidare om patienten tillfogatsstadigvarande men som inte är utan betydelse eller avlidit. Även om de angivnaförutsättningarna inte föreligger utgår alltid skälig ersättning förbehandlingskostnader och inkomstförlust. Ersättning vid behandlingsskada bestäms enligt 5 kap. SkLi den mån inte annat anges i villkoren. Särskilda regler gäller enligt dessavillkor i fråga om ersättning för sveda och värk, lyte eller annatstadigvarande men, olägenheter i övrigt samt i viss mån beträffande framtidainkomstförlust. Försäkringen är samordnad med andra ersättningsanordningar vidpersonskada på så sätt att ersättning på grund av försäkringen är sekundär tillsådana förmåner som kan utgå enligt socialförsäkringen eller på grund avförsäkringsavtal m.m. Efter hänsynstagande till sådan eventuell samordninggäller enligt vill- koren attskälig ersättning lämnas om kostnaderna och inkomstförlusten 1989/90:LU30sammanlagt överstiger . Ansvaret för försäkringen är för varje skadehändelsebegränsat till ett belopp av sammanlagt högst 25 milj. kr, dock högst 5 milj.kr. för varje skadad person. Den som under åberopande av försäkringen vill krävaersättning för behandlingsskada skall framställa sitt krav frånden tidpunkt då skadan först visade sig, dock inte senare än efter detatt den skadegörande åtgärden vidtogs. För att följa utvecklingen och föreslå justeringar avförsäkringsbestämmelserna finns ett särskilt samarbetsorgan.Patientförsäkringens samrådsgrupp, vari ingår företrädare försjukvårdshuvudmännen och försäkringskonsortiet. För att pröva principiella eller tvistiga fall av.behandlingsskadorhar inrättats en nämnd, patientskadenämnden, som består,av sex ledamöter att pröva de skadefall som hänskjuts dit. Skadelidande, försäkringstagareeller försäkringsgivare kan begära att ett ärende tas upp till prövning avnämnden. Tvister mellan försäkringsgivaren och en skadelidandeskall avgöras av skiljemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän. Från patientförsäkringen utgår inte ersättning för skadaeller komplikation som orsakats av läkemedel som omfattas av läkemedelsförordningen(1962:701) och som med beaktande av de anvisningar som gällt för användningeninte kunnat undvikas. För läkemedelsskador finns en särskild form avansvarsförsäkring, läkemedelsförsäkringen. Även denna försäkring meddelas avett konsortium av försäkringsbolag och bygger på att företag som tillverkareller importerar läkemedel frivilligt åtagit sig att ersätta läkemedelsskadoroch att åtagandet försäkrats hos konsortiet. I likhet med vad som gäller enligtpatientförsäkringen utgår ersättning från läkemedelsförsäkringen utan att denskadelidande behöver bevisa att skadan vållats genom fel eller försummelse. I den mån inte annat anges i villkoren bestämsersättningen för läkemedelsskada enligt 5 kap. SkL. Särregler gäller i frågaom ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men,olägenheter i övrigt samt i viss mån beträffande framtida inkomstförlust. Privat försäkringsverksamhet bygger på en organiseradsamverkan av ett kollektiv som vill skydda sig mot likartade risker. Ikollektivets intresse skall försäkringsgivaren se till att premien för varjeförsäkring täcker de väntade utgifterna för skador som kan drabba kollektivet.Avtal om privata liv-, sjuk-och olycksfallsförsäkringar liksom om andraförsäkringar som tecknas av enskilda regleras huvudsakligen ilagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Reglerna i FAL är i storutsträckning tvingande till förmån för försäkringstagarna. På vissa förförsäkringstagarna viktiga områden råder doCk avtalsfrihet, bl.a. i fråga omvad en försäkring skall täcka eller vilka risker försäkringen skall erbjudaskydd mot. Någon skyldighet att i enskilda fall meddela för-1989/90:LU30 säkring finns inte enligt FAL. I praktiken innebär den nuvaranderegleringen i FAL att försäkringsbolagen när det gäller exempelvislivförsäkringar och andra personförsäkringar har stora möjligheter att ensammabestämma försäkringsvillkoren. Bolagen tillämpar emellertid i betydandeomfattning gemensamma riktlinjer vid den individuella prövningen av om och ivilken utsträckning försäkring skall tecknas. I fråga om personförsäkringargäller detta bl.a. bedömningen av vilken inverkan den blivande försäkringstagarenshälsotillstånd skall ha på försäkringsvillkoren. Försäkringsvillkoren påverkas också i betydandeutsträckning av reglerna i försäkringsrörelselagen (1982:713) som innehållerbl.a. offentligrättsliga bestämmelser om hur försäkringsrörelse skall bedrivasoch om försäkringsinspektionens tillsyn över försäkringsbolagen. Dennareglering avser att säkerställa att försäkringsbolagen kan infria sinaförpliktelser enligt ingångna försäkringsavtal (soliditetsprincipen) samt attbolagen driver verksamheten under iakttagande av principen om skälighet, dvs.att försäkringar erbjuds till kostnader som är skäliga med hänsyn till den riskde skall täcka. Dessa principer innebär att premierna inom varjeförsäkringskollektiv måste vara tillräckliga för försäkringsbolagetsriskåtagande, att kapitalförvaltningen måste ordnas så att försäkringstagarnassparade medel inte äventyras samt att någon övervältring av kostnaderna intefår ske mellan olika försäkringskollektiv eller riskgrupper. I motion L608 av och (båda vpk) begärs tillkännagivande om ändring i villkoren för patientförsäkringenvid behandlingsskada. Enligt motionärerna avslår patientskadenämnden ersättningsyrkandenfrån patienter som gått igenom operationer i s.k. hjärt-lung-maskiner där storamängder blod och blodplasma innehållande hepatit non A non B använts och som tillföljd därav drabbats av obotlig gulsot. Motivering till dessa beslut är enligtmotionärerna att patientens grundsjukdom utan operation skulle ha inneburitrisk för invaliditet eller svårt lidande och att ersättningsbarbehandlingsskada därför inte föreligger. Enligt uppgifter som motionärerna fåttfrån patientskadenämnden drabbas ungefär en femtedel av alla patienter som gårigenom en operation med hjärt-lungmaskin av gulsot och hos av dessablir sjukdomen kronisk. Jämförelser görs i motionen med dem som smittats medHIV-virus genom blodtransfusioner, och motionärerna erinrar om att särskildautfästelser gjorts om ersättning för behandlingsskada till dessa patienter. 1 motion L612 av och (bådac) anförs att de ersättningsbelopp som utgår enligtpatientförsäkringen är alltför låga. Motionärerna pekar på att den maximalaersättningen för lyte och men vid invaliditet uppgår-till3150000kr. och i extrema fall till det dubbla. Med hänsyn till det fysiska ochpsykiska lidande som den skadade oftadrabbats av är ersättningsbeloppen, enligt motionä- 1989/90:LU30 rerna,otillbörligt låga. Därtill kommer att beloppet också skall täcka sådana merkostnadersom drabbar den skadades familj och som patientförsäkringen inte täcker påannat sätt. Motionärerna anser det rimligt att fördubbla det högsta beloppetför lyte och men som kan utgå enligt patientförsäkringen. I motion L618 avBarbro och (båda fp) begärs etttillkännagivande om behovet av en översyn av läkemedelsförsäkringen.Motiveringen till yrkandet återfinns i motion 1989/90:So530, vari anförs attdet bör krävas av försäkringssystemet att det tillämpas rättvist och attersättningarna står i proportion till den skada patienten drabbats av. Enligtmotionärerna förekommer det av och till klagomål som tyder på missnöje medersättningsbeloppen. Regeringen bör därför enligt motionärerna tillsätta enutredning med uppdrag att göra en genomgång av hur försäkringen fungerat.Redovisningen bör sedan tjäna som underlag för överläggningar medläkemedelsindustrin om reglering av formen för och innehållet iläkemedelsförsäkringen. Imotion L6I3 av och (båda c) påtalas attdiabetiker inte har rätt att teckna försäkringar på lika villkor som andra.Skall en diabetiker teckna en sjuk- eller olycksfallsförsäkring kräver försäkringsbolagenhögre på grund av en bedömd ökad risk. Enligt mofio-närerna är dettasvårt att motivera mot bakgrund av de möjligheter som finns inomsjukvården att klara en sådan sjukdom utan nämnvärt ökade risker. Motionärernamenar att samhället borde gå in och utjämna de ojämlik-heter som finns mellandiabetiker och andra. Antingen kunde försäkringsbolagen förmås att inte krävaförhöjd premie eller så borde samhället svara för den förhöjda premien.Motionärerna anser att bör hemställa hos regeringen om åtgärder ilinje med det anförda och återkomma till med erforderliga förslag. Ersättning för ideell skada Fråganom den allmänna, i praxis tillämpade, ersättningsnivån för ideell skadabehandlades ingående av vid 1986/med anledning avtvå motionsyrkanden. I sitt av godkända betänkande i ärendet (bet. LU1986/87:3) ansåg utskottet att det inte fanns behov av mera genomgripandeändringar av ersättningssystemet. Däremot kunde det enligt utskottets meningfinnas anledning att närmare överväga om inte en viss höjning aversättningsnivån vid ideell skada kunde vara befogad. Det kunde också, ansågutskottet, finnas skäl att överväga i vad mån ersättningsnivån stod iöverensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen. Utskottet fann dock attdet i ärendet saknades underlag för ett ställningstagande till frågan i vilkenmån förbättringar kunde genomföras och förordade att spors- målet blevföremål för en översyn. Vad utskottet sålunda anförde gav riksda- 1989/90:LU30 gen som sin mening regeringen till känna. I enlighet med riksdagsbeslutet har regeringen i slutet avår 1988 tillkallat en kommitté (Ju 1989:01) med uppgift att se över reglerna omersättning för ideell skada i samband med personskada m.m. Av direktiven (dir. 1988:76) framgår att en huvuduppgiftför kommittén är att överväga om och i så fall i vilken utsträckningersättningsnivån vid ideell skada bör höjas. Det framhålls att en vanliguppfattning är att den nuvarande ersättningen vjd allvarliga skador är låg iförhållande till den ersättning som betalas vid små skador. Kommittén börundersöka om det finns fog för denna uppfattning. Bedömningen av en lämpligersättningsnivå i fråga om ideell skada bör också göras mot bakgrund avstandardutvecklingen i samhället, som medfört bl.a. att fritiden har fått enallt större betydelse för de flesta människor här i landet. En väsentlig frågaför kommittén är om de allmänna höjningarna av ersättningsnivån vid ideellskada som har genomförts är tillräckliga eller om en ytterligareanpassning till den ökade levnadsstandarden är befogad. Kommittén bör vidareöverväga om det finns skäl att beakta också förluster av andra livskvaliteterän som ersätts , t.ex. skadans inverkan på den egna självkänslan.Kommittén bör även undersöka om det finns fog för det påstående som ofta försfram i den allmänna debatten att skadestånden i för ideell skada viden internationell jämförelse ligger på en påfallande låg nivå. För att ensådan jämförelse skall bli rättvisande bör den dock göras med utgångspunkt iden totala ersättningsbilden, alltså med beaktande även av den ersättning somlämnas för ekonomisk skada. En annan huvudfråga som kommittén enligt direktiven bör taställning till är vilka ersättningsprinciper som skall tillämpas närersättningen för ideell skada bestäms. Kommittén bör därvid bl.a. överväga ominvaliditetstabellerna i dagens samhälle utgör en lämplig utgångspunkt förbedömningen av en skadas framtida verkningar. Vidare bör kommittén ge närmareanvisningar för bedömningen av ersättning för olägenheter i övrigt. En ytterligare fråga som ingår i utredningsuppdraget ärhur ersättningsnormer för ideell skada skall fastställas. Kommittén bör därvidöverväga om det är möjligt att ge domstolarna en mera framträdande rollbeträffande dessa frågor än de har . Kommittén bör vidare taställning till om det är en lämplig ordning att de tabeller somförsäkringsbolagen använder i sin skadereglering fastställs endast avtrafikskadenämnden, utan att de andra nämnder som verkar på området har någotinflytande i denna fråga. En möjlighet är att också dessa nämnder i någon formfår medverka vid utformningen av tabellerna och andra schabloner. En annantänkbar möjlighet är att ett nytt organ - med bred förankring hos olikaintressenter- tillskapas för detta arbete. Bland de övriga frågor som kommittén skall överväga märksfrågan om ersättning för ideell skada skall kunna ges för den oro för framtidaskador som kan upplevas av dem som genom en skadeståndsgrundande handling harutsatts för t.ex. viss strålning, som erfarenhetsmässigt ger upphov fill cancerhos en viss del av befolkningen, eller har blivit smittade av HIV-virus utanatt ännu ha visat några symtom på sjukdomen aids. Om det obehag som en sådankänsla av risk innebär anses böra ersättas som ideell skada, bör 1989/90:LU30 kommittén ta ställning till hur denna ersättning skall avvägas motden personskadeersättning som lämnas till dem som sedan verkligen blir sjuka. Kommittén skall enligt direktiven avsluta sitt arbete föreutgången av . har försäkringsinspektionen undersöktskadehanteringen hos konsortiet för patientförsäkring med anledning av kritiksom har framförts i pressen mot patientförsäkringen. Undersökningen hardokumenterats i en promemoria vari konstateras att det finnsvissa brister i skadehanteringen. Handläggningstiderna är alltför långa och deninformation som lämnas till de skadelidande är bristfällig i vissa avseenden.Konsortiet för patientförsäkringen har medgivit att det finns fog för kritikenoch upplyst om att man kommer att ta hänsyn till de påpekanden som inspektionenhar framfört. Inspektionen har förelagt konsortiet att senast vidutgången av till inspektionen inkomma med en skriftlig redogörelseöver dels hur en översyn av arbetsrutinerna kan leda till kortare handläggningstider,dels de åtgärder som har vidtagits för att förbättra informationen till denenskilde skadelidande. När det gäller frågan huruvida en ersättningsbarbehandlingsskada föreligger eller inte konstaterar försäkringsinspektionen iden ovan nämnda promemorian att mycken möda har lagts ned på att utforma deaktuella ersättningsbestämmelserna på ett så rimligt och lättförståeligt sättsom möjligt. Reglerna har ändrats på flera punkter då nyaerfarenheter vunnits. Att dra gränser mellan vad som är ersättningsbarbehandlingsskada eller inte inrymmer enligt inspektionen svåra medicinskaöverväganden. Om den gränsdragning som gjorts är riktig eller inte ligger dockutanför ramen för undersökningen. När det gäller frågan om ersättningsbeloppen till deskadelidande skulle vara för låga hänvisar inspektionen i sin undersökning tillden ovan redovisade utredningen om ersättning för ideell skada i samband medpersonskada. De belopp som tillämpas inom patientförsäkringen som ersättningför lyte och men ligger dock enligt inspektionen högre än trafikskadenämndens. 1 inspektionens undersökning aktualiseras ytterligare enfråga, nämligen patientskadenämndens sammansättning. Inspektionen anser sig ioch för sig inte ha grund för att ifrågasätta att patienternas intressen intetillgodoses genom nuvarande sammansättning. För att öka förtroendet förnämnden kan det dock enligt inspektionens mening vara motiverat att ytterligarestärka patienternas inflytande i nämnden. Inspektionen kommer därför att framföradenna synpunkt till och till kommittén för ideell skadaför eventuell ätgärd. Försäkringsavtalslagen (FAL) har setts över avförsäkringsrättskommittén. Kommittén avlämnade betänkandet (SOU1986:56) Personförsäkringslag och betänkandet (SOU 1989:88)Skadeförsäkringslag. I detförstnämnda betänkandet läggs fram förslag till nya bestämmelser om1989/90;LU30 liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkringar som skall ersätta FAL:sregler om sådana försäkringar. En nyhet i förslaget är att enförsäkringssökande skall ha en självständig rätt att teckna den försäkring somförsäkringstekniken medger med hänsyn till hans hälsotillstånd m.m. Avsikten medden nya regeln är dock inte att påverka den bedömning försäkringsbolagen i daggör på grundval av sökandens hälsotillstånd. Betänkandena har remissbehandlatsoch övervägs inom . En lagrådsremiss om nypersonförsäkring är aviserad . Frågan om den allmänna ersättningsnivån vid ideella skadorhar efter den ingående behandlingen av vid 1986/, somresulterade i regeringens tillkallande av den ovan redovisade utredningen,behandlats vid 1987/88 och 1988/riksmöten med anledning av motioner. Motionernahar avslagits med hänvisning till det pågående utredningsarbetet (se bet. LU1987/88:4 och 1988/89:LU4). Även spörsmål rörande ersättningen vid patient- ochläkemedelsskador har tidigare behandlats av . När sådana frågor senastprövades uttalade utskottet i sitt av godkända betänkande(1988/89:LU28) att det självfallet är angeläget att de som skadas på grund avfelbehandling eller läkemedel garanteras en fullgod ersättning. 1 avvaktan påresultatet av kommitténs arbete och försäkringsinspektionens undersökning ansågutskottet emellertid inte att borde göra något uttalande med anledningav de då aktuella motionerna.