yttr · GC05SoU1 · 1988-12-31 00:00:00 — I stället förordar föreningarna en skärptsekretess på området. De instanser som är positiva till en översyn avsekretessbestämmelserna på vårdområdet pekar på en rad olägenheter med gällandeordning. Särskilt framhålls situationer där behovet av en samverkan mellanmyndigheter framstår som så stort att ett uppgiftslämnande bör kunna komma ifråga även om ett samtycke härtill inte kan uppnås. Som exempel nämnsutskrivning av missbrukare och vissa patienter inom psykiatrin med stort behovav insatser efter avslutad sjukhusvård. Lämnar inte patientensitt samtycke till ett informationsutbyte kan inte sjukvården i samråd medsocialtjänsten förbereda en utskrivning. Det redovisas ett flertal fall frånkriminalvårdens område, där ambitionerna att ge en god vård möter hinder pågrund av sekretessen mellan myndigheter. Enligt riksåklagaren ter sig hindrenmot att lämna ut uppgifter till brottsutredare som ytterst svårförståeliga ivissa fall, då våldsoffer som intagits på sjukhus inte varit i stånd attsamtycka till utlämnandet. i påpekar att nuvaranderegler om begränsning av möjligheterna att utbyta information mellanmyndigheter på vårdområdet inte tycks ha fått full genomslagskraft hos detillämpande myndigheterna. En utvidgning av generalklausulen skulle enligtlänsstyrelsen även innebära en anpassning till den verklighet som råder 1988/89:SoU ly på sina håll . Från flera håll understryks vidare detangelägna i att hanteringen av sekretessen inom kommundelsnämnderna utreds. Åtskilhga remissinstanser framhåller att direktiven för enöversyn av vårdsekretessen bör vara vida och att ett samlat grepp bör tas påområdet. Så anför t.ex. att en sådan utredning bör varaoförhindrad att ta sig an även frågor inom hälso- och sjukvårdssekretessen somexempelvis sekretessfrågor vid överlåtelse av driftansvar för primärvård frånlandsting till kommun och andra därmed sammanhängande frågor som föranleds av"privatisering" av primärvård och "kommunalisering" avomsorger om psykiskt utvecklingstörda. De flesta instanser som är positiva översyn är också tveksamma till en detaljreglering av uppgiftslämnandetutan föreslår i stället en vidgad tillämpning av generalklausulen eller enmodifierad sådan paragraf. Några remissinstanser som är negativa till lättnaderi sekretessen anför att de inte iakttagit några problem med tillämpningen av sekretesslagen. I övrigthänvisas till remissammanställningen (bilaga 2). Sekretesslagen trädde i kraft ochersatte då en rad olika författningsbestämmelser om handlingssekretess och omtystnadsplikt. På det sociala området skedde betydande sakliga förändringar. Enav de viktigaste var att möjligheterna att utbyta uppgifter myndigheter emellani enskilda ärenden inskränktes kraftigt. Enligt äldre lagstiftning kunde man iallmänhet lämna ut en uppgift, orn uppgiftslämnandet inte framstod som"obehörigt". Detta innebar att man kunde göra en viss avvägningmellan å ena sidan hur angeläget det var att lämna ut uppgiften och å andrasidan hur starkt intresset var av att hemlighålla samma uppgift. Enligt den nyalagen gäller som ovan framgått en betydligt strängare sekretess, vilken iprincip kan genombrytas bara i särskilt författningsreglerade fall samt om denenskilde medger det. Den i den nya sekretesslagen valda principlösningen att ilag eller förordning i förväg precisera undantagen från sekretessen har medfört vissa komplikationer på vårdområdet, där det inte alltid är lämpligt med en generell uppgiftsplikt (14 kap. 1 §). Det är - och detta har bekräftats av deav utskottet inhämtade remissvaren - också svårt att förutse och reglera alla de situationer där ett behov av uppgiftslämnande kan uppstå. Den s.k. generalklausulen i sekretesslagen (14 kap. 3 §), som på andra områden öppnar en möjlighet till intresseavvägning i situafioner som inte förutsetts av lagstiftaren, är inte tillämplig inom och hälso- och sjukvår dens områden. 1 kap. 5 § kan sällan tillämpas på uppgiftslämnande från vårdsektorn. En del av de svårigheter som dessa regler kunde medföra påtalades av socialutskottet redan i yttrande till över förslaget till sekretesslag. yttrande ledde till att ettsärskilt undantag infördes i 14 kap. 2 § för att möjliggöra för ochhälso- och sjukvården att polisanmäla vålds- och sexualbrott mot barn och ungdomar, vilket inte varit möjligt enligt det ursprungliga förslaget. framhöll vid sin behandling avförslaget till sekre- 1988/89:SoUly tesslag att det var fråga om en mycketkomplicerad lagstiftning, vars konsekvenser knappast kunde i alla delaröverblickas förrän efter någon tids tillämpning. haräven senare uttalat (KU 1982/83:12 s. 15) att särskilt sekretessen mellanhälso- och sjukvård, socialtjänst och skola behövde ses över ytterligare. Dettagavs regeringen till känna. , som ånyo vill aktualiserasekretessfrågorna, erinrar om dessa tidigare uttalanden. vill inledningsvis peka på attsekretesslagstiftningen blivit omfattande och komplicerad till följd av demånga olika regler som måste beaktas och de skillnader i regleringsom gäller för olika myndigheter som har att samarbeta i enskilda ärenden.Såväl motionerna som remissvaren vittnar om olika svårigheter, som personal påolika nivåer ställs inför, när det gäller att tillämpa och tolka gällandebestämmelser. Detta har kanske blivit särskilt tydligt på vårdområdet, därdessutom många som har att ta ställning till sekretessfrågor inte är juridisktskolade. menar att dessa fillämpningssvårigheter måste tas påallvar. Det är viktigt att personalen får stöd och ledning för sina bedömningargenom återkommande utbildnings-och informationsinsatser. Utskottet vill docksamtidigt betona att utbildning inte ensam kan lösa de olika problem som efterhand framträtt. vill understryka att utgångspunkten föralla centrala lagar på såväl hälso- och sjukvårdsområdet och omsorgsområdet somsocialtjänstområdet är respekten för den enskildes självbestämmande ochintegritet. En enskild skall med förtroende kunna vända sig till exempelvissocialtjänsten för att få hjälp med sina problem utan att riskera att deuppgifter han då lämnar sprids vidare. Detta är av största betydelse både förden allmänna uppfattningen om hälso- och sjukvården och samt förinnehållet och framgången i vård- och behandlingsarbetet. Det är denna syn pårelationen mellan den enskilde och de sociala myndigheterna som kommer tilluttryck även i sekretesslagen. Utskottet vill slå vakt om denna grundläggandeinriktning i lagen. Bara om det finns mycket starka skäl bör undantag härifrånkunna göras. råder en utbredd enighet om att det i vissaspeciella situationer är nödvändigt att kunna bryta igenom sekretessen. Ettexempel härpå är den tidigare nämnda bestämmelsen om möjlighet att polisanmälavålds- och sexualbrott mot barn och ungdom. Det finns emellertid även andrafall när önskemålet om skydd för barn och ungdom talar starkt för en möjlighettill uppgiftslämnande. Det är sålunda högst otillfredsställande att uppgifterom allvarlig psykisk sjukdom eller allvarliga missbruksproblem hos en vårdnadshavarei vissa fall inte kan lämnas ut till en socialnämnd, som har att utreda om ettbarn behöver vård enligt LVU. Det är också otillfredsställande att exempelvisuppföljningen av ett barn som man misstänker far illa inte kan ske i samarbetemellan olika berörda organ - t.ex. barnavårdscentral och socialtjänst - annatän 6m vårdnadshavaren ger sitt medgivande. Utskottet vill här tillägga att detkan sägas ligga i sakens natur att en vårdnadshavare, som vet med sig att detfinns allvarliga brister i vården om barnet, inte alltid vill medverka till ennärmare utredning av förhållandena. Ett annatexempel som förtjänar att nämnas gäller ungdomar med U missbruksproblemeller som har begått brott och som själva inte vill 1988/89:SoUly medverka tillett rehabiliteringsarbete där flera myndigheter samarbetar. Nära denna situationligger det fallet att en enskild fill följd av grava missbruksproblem ellerpsykisk avvikelse motsätter sig att uppgifter lämnas ut t.ex. tillsocialtjänsten i samband med utskrivning från psykiatrisk vård, eller frånsjukvård till kriminalvård. En annan situation, då det ter sig befogat att fillåta ettvisst uppgiftslämnande, är när informafionen behövs för att berörd personalinte skall utsättas för onödiga risker, t.ex. i arbete inom hemtjänsten.Ytterligare fall där uppgiftslämnande till annan myndighet ses som motiverathar påpekats i de olika remissvar utskottet inhämtat (se bilaga 2). Det anförda visar enligt socialutskottets mening att detär svårt eller omöjligt för lagstiftaren att fullt ut tillgodose behovet av atti angelägna fall kunna lämna uppgifter från hälso- och sjukvården samtsocialtjänsten till annan myndighet genom en reglering, som utgår från att mankan förutse och reglera alla de olika situationer som kan uppkomma. Det finnstecken på att nuvarande regler därför haft svårt att få full genomslagskraft påsina håll. ifrågasätter av dessa skäl, om det inte finns behovav en mera generellt utformad reglering, som beaktar de särskildaförhållandena på vårdområdet. En möjlighet skulle t.ex. kunna vara att tillåtaett uppgiftslämnande om det - utöver de villkor som redan uppställs i 14 kap. 3§ sekretesslagen - finns synnerliga skäl att lämna ut uppgiften. Remissvarenbekräftar emellertid att en förändring av sekretesslagen i denna riktning intebör genomföras utan en ingående granskning av de förutsättningar som gällerinom olika delar av vårdsektorn och i förhållande till andra myndighetersverksamhet. anser med hänvisning till det anförda atten översyn nu bör göras av regelsystemet för sekretessen inom sjukvård ochsocialtjänst. Som en utgångspunkt för denna bör som tidigare nämnts gällarespekten för den enskildes självbestämmande och integritet. Översynen börsyfta till att göra systemet mera lättillämpat och till att möjliggöra ettvisst uppgiftslämnande mellan myndigheter i enskilda ärenden, främst då ettsamarbete mellan berörda myndigheter är motiverat från vård- ochbehandlingssynpunkt eller då uppgiftslämnandet behövs för att skydda någon motfara. Vad som anförts i motionerna och i remissvaren bör beaktas inom ramen fören sådan översyn. Här aktuella sekretessreglers tillämpning vid en organisationmed kommundelsnämnder bör också belysas, i den mån detta inte sker inom ramenför arbetet med en ny kommunallag. föreslår att vad utskottet nu anfört om enöversyn av sekretessreglerna på vårdområdet ges regeringen till känna medanledning av samtliga här aktuella motioner. Närvarande: DanielTarschys (fp), (), (), 1988/89:SoUly (), (), Per Stenmarck (m), (), RinaldoKarlsson (s), (), (), GudrunSchyman (vpk), (), (), (),(), () och (). PM omvissa sekretessfrågor inom sjukvård och socialtjänst 1988/89:SoUly Bilaga 1 lag om inskränkningar i rätten att utbekommaallmänna handlingar års sekretesslag fanns inte en gemensamreglering för handlingssekretess och tystnadsplikt. Sekretessen i fråga om handlingar reglerades i den nuupphävda lagen (1937:249) om inskränkningar i rätten att utbekomma allmännahandlingar. Allmänna handlingar rörande socialvård samt hälso- ochsjukvård var enligt denna lag hemliga såvitt gällde enskildas personligaförhållanden, men de kunde lämnas ut om trygghet kunde anses vara för handenatt utlämnandet inte skulle komma att missbrukas till skada eller förklenandeför de enskilda eller deras nära anhöriga (14 §). I fråga om vissa beslutgällde dock normalt offentlighet. sekretesslag reglerade inte förhållandet mellanmyndigheter. Det ansågs visserligen att sekretessreglerna skulle beaktas ocksånär en annan myndighet begärde att få ta del av en handling. Det fanns dockmöjlighet att efter en intresseavvägning lämna ut en hemlig handling till enannan myndighet. Tystnadsplikt inom hälso- och sjukvårdsområdet fanns föreskrifter om tystnadsplikt föryrkesutövare inom hälso-och sjukvården i såväl lagar som andra författningarsaml i vissa cirkulär m.m. från . De föreskrifter omtystnadsplikt som fanns i särskilda författningar inom hälso- och sjukvårdenhade en skiftande omfattning. I regel skyddades enskildas personligaförhållanden genom en bestämmelse om att vederbörande befattningshavare inte"obehörigen" eller "i oträngt mål" fick yppa vad han i sinverksamhet kunda ha fått veta om dessa. I läkarinstruktionen samt ireglementena för sjuksköterskor och barnmorskor föreskrevs därjämte en särskildtystnadsplikt angående uppgifter som hade mottagits i förtroende. Dessatidigare regler om tystnadsplikt arbetades samman i 3 § lagen (1975:100) medvissa bestämmelser för personal inom hälso- och sjukvård m.fl. Vid paragrafenstillkomst diskuterades inte närmare frågan i vilken utsträckning sompersonalen på hälso- och sjukvårdsområdet skulle ha tystnadsplikt. De gränsersom hade dragits upp i äldre regler skulle alltjämt gälla (prop. För upplysningar som hade lämnats i förtroende gällde enovillkorlig tystnadsplikt. Hade läkaren däremot själv inhämtat fakta om ensjukdom eller dess uppkomst, gällde en mindre omfattande tystnadsplikt, sominnebar att dessafakta inte fick uppenbaras "obehörigen". Normalt fick vid1988/89:SoUly tolkningen av detta uttryck hänsyn tas dels till vem som fick delav Bilaga 1 uppgifterna, dels syftet med och sättet för yppandet (jfr JO1971 s. 371). Detta innebar en möjlighet till intresseavvägning i de fall sominte omfattades av s.k. förtroendesekretess. Ett förtroendeförhållande ficktroligen anses föreligga, även om detta inte hade varit särskilt påtagligt. Tillförtroendeförhållandet fick hänföras inte bara vad läkaren av patienten iförtroende hade meddelats utan även sådana iakttagelser av läkaren som stod isamband med ett förtroligt meddelande. Äldre bestämmelser om tystnadsplikt förbjöd i princip intebara att uppgifter röjdes för enskilda utan också att de lämnades ut till andramyndigheter eller deras personal. Ett visst mått av "behörigt"uppgiftslämnande var emellertid tillåtet. I de sociala vårdlagarna - 64 § lagen (1954:579) omnykterhetsvård, 64 § lagen (1956:2) om socialhjälp och 91 § barnavårdslagen(1960:97) - fanns bestämmelser om att den som var eller hade varit verksam inomresp. vårdområde inte obehörigen fick yppa vad han därvid hade erfarit om enskildaspersonliga förhållanden. Vidare angavs särskilt i såväl barnavårdslagen (BvL) somnykterhetsvårds-lagen (NvL) att utredningar skulle bedrivas med sådandiskretion att klienten ej onödigt utsattes för obehag eller olägenhet (14 § 2st BvL och 64 § 1 st NvL). Regeln ansågs gälla utan uttryckligt stadgande ävenpå socialhjälpsområdet. Bestämmelser om tystnadsplikt inom fannsockså i Kungl. Maj:ts stadga om enskilda vårdhem och socialstyrelsensinstruktion för statsunderstödd familjerådgivning. De som var verksamma inomsamhällets barnavård resp. nykterhetsvård omfattades av tystnadsplikten. Tilldenna katagori räknades även kommunala förtroendemän utanför de närmast berördanämnderna och befattningshavare i allmän tjänst, vilka på grund av sin tjänsteller som expert eller sakkunnigt biträde medverkat i barnavårds- resp.nykterhetsarbetet. Socialhjälpslagen (ShjL) hade på denna punkt en annanutformning än de övriga vårdlagarna på det sociala området, men i förarbetenatill ShjL angavs att lagens tystnadspliktsstadgande tog sikte på motsvarandepersonkrets (prop. 1969:10 s. 462). Tystnadsplikten omfattade först och främst innehållet ihandlingar som skulle hållas hemliga enligt lag om inskränkningar irätten att utbekomma allmänna handlingar. Vidare omfattade tystnadspliktenuppgifter som muntligen inhämtats men inte nedtecknats eller nedtecknats ihandling som ännu inte blivit allmän. I vissa fall kunde tystnadspliktföreligga beträffande uppgifter om personliga förhållanden även om de fanns ien offentlig handling. Om den enskilde inte samtyckte till att uppgift lämnadesut fick frågan om utlämnandet var obehörigt eller ej bedömas med hänsyn fillvem som skulle få del av uppgiften samt till syftet med och sättet föryppandet. Regleringen av tystnadsplikten gav således möjlighet till enavvägning mellan skilda intressen.Efter en sådan avvägning kunde uppgift lämnas mellan myn- 15 Nuvarandelagstiftning i988/89:SoUiy Bilaga 1 Det offentliga området Den nya sekretesslagen (1980:100) innehåller bådebestämmelserom förbud att lämna ut allmänna handlingar (handlingssekretess) ochom tystnadsplikt. Enligt 1 kap. 3 § sekretesslagen gäller sekretessen ävenmellan myndigheter och mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet närde är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. Med myndighet förstås varje organ som ingår i den statligaoch kommunala organisationen, dvs. förutom myndigheter av mera traditionellt slagockså kommittéer, nämnder, skolor, sjukhus och andra organ som inte alltiduppfattas som myndigheter i allmänhetens ögon (jfr 1 kap. 8 § första stycket).Däremot gäller sekretesslagen inte när statlig och verksamhet bedrivsi företagsform (jfr dock 1 kap. 8 § andra stycket). Begreppet självständigverksamhetsgren är inte definierat en gång för alla för hela det statliga ochkommunala verksamhetsområdet. Innebörden kan variera från fall till fall.Utgångspunkten vid tolkningen är att en sekretess-skyddad uppgift skall hållasinom en så snäv personkrets som möjligt. När begreppet skall tolkas får ledninghämtas av flera olika omständigheter. Bl.a. bör man granska om den aktuellamyndigheten är uppdelad på skilda organisatoriska enheter och om enheterna fårvidta faktiska åtgärder självständigt och på eget ansvar (jfr KU 1979/80:37 s.12 f.). I 7 kap. sekretesslagen finns regler om sekretess medhänsyn främst till skyddet för enskilds personliga förhållanden. Enligt 7 kap.1 § gäller med vissa undantag sekretess inom den offentliga hälso- ochsjukvården för uppgift om enskilds hälsotillstånd eller andra personligaförhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att denenskilde eller någon honom närstående lider men. Sekretessen inomsocialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden är enligt 7 kap.4 § utformad på samma sätt. Sekretessen på hälso- och sjukvårdsområdet ochsocialtjänstområdet avgränsas alltså med ett s.k. omvänt skaderekvisit.Presumtionen är för sekretess. Begreppet men har fått en mycket vidsträckt innebörd ochtar framför allt sikte på de olika kränkningar av den personliga integritetensom kan uppstå om uppgifterna lämnas ut (jfr prop. 1979/80:2 Del A, s. 83). Medmen avses bl.a. sådant som att någon kan bli utsatt för andras missaktning, omhans personliga förhållanden blir kända. Redan den omständigheten att vissapersoner känner till en för någon enskild ömtålig uppgift kan i många fallanses vara tillräckligt för att medföra men. Utgångspunkten för en bedömningav om men föreligger är den enskildes egen upplevelse. I konsekvens med dettakan även helt rättsenliga åtgärder utgöra men, t.ex. att utlämnande avuppgifter om en person från en myndighet till en annan leder till att denaktuelle personen blir föremål för sluten psykiatrisk vård. Vid bedömningen avvad som utgör men finns det emellertid ett visst utrymme för att ta hänsyn tillvad som enligt gängse värderingar i samhället uppfattas som men. Enbart detförhållandet att en person tycker att det är obehagligt i största allmänhet attandra vet var han bor kan t.ex. inte anses som men. Intressekonflikteri fråga om att lämna ut uppgifter får lösas inom ramen 16 förbestämmelser om begränsningar i sekretessen. Sådana bestämmelser 1988/89:SoUly finns i sekretesslagen enligt följande: Bilaga 1 -Enligt 1 kap. 5§ hindrar inte sekretessen att en myndighet lämnar ut uppgifter om det ärnödvändigt för att myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet.Bestämmelsen skall emellertid tillämpas restriktivt. Den kan inte helleråberopas för att hjälpa en annan myndighet att fullgöra sin verksamhet (prop.1979/80:2 Del A s. 465). -Enligt 14 kap.1 § hindrar inte sekretessen att en uppgift lämnas till en annan myndighet, omuppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. -I 14 kap. 2 §föreskrivs bl.a. att sekretessen inom hälso- och sjukvården och socialtjänsteninte hindrar att uppgift lämnas till polis och åklagare angående misstankar ombrott med ett minimistraff fängelse eller misstankar om vissaallvarliga brott mot minderåriga. Den senare bestämmelsen infördes påriksdagens initiativ (SoU 1979/80: ly, KU 1979/80:37). Ett annat fall därskyldighet föreligger enligt paragrafen att lämna uppgift är då uppgiftenfordras för tillsynsmyndighets kontroll. -Den enskildekan enligt 14 kap. 4 § efterge sekretessen. -Den s.k.generalklausulen i 14 kap. 3 §. Bestämmelsen gäller dock/«?e för sjukvårdensoch områden. En sekretessbelagd uppgift inom denna sektor fårsåledes inte utlämnas till annan myndighet ens i det fall att det verkaruppenbart att intresset av att uppgiften lämnas ut bör ha företräde framför detintresse som sekretessen skall skydda. Slutligen kan nämnas att de s.k. nödreglerna i 24 kap. 4 §brottsbalken undantagsvis kan bli tillämpliga även när det gäller utlämnande avsekretessbelagda uppgifter. Uppgiftsskyldighet (jfr ovan beträffande 14 kap. 1 §)stadgas bl.a. i 7 och 7a §§ lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m.fl. (tillsynslagen), 57, 63-66 och 71 §§socialtjänstlagen (1980:620) och 30 § lagen om vård av missbrukare i vissa fall(LVM). Hälso- och sjukvårdspersonalen är enligt 7 § tillsynslagenskyldiga att lämna uppgifter m.m. till i dess egenskap avtillsynsmyndighet. I 7a § samma lag anges bl.a. att uppgift om någon vistas påsjukvårdsinrättning skall lämnas ut till vissa rättsinstanser och tillfolkbokföringsmyndighet. Enligt 71 § andra stycket socialtjänstlagen är myndighetervars verksamhet berör barn och ungdom samt de som är anställda hos sådanamyndigheter skyldiga att genast till socialnämnden anmäla om de i sinverksamhet får kännedom om något som kan innebära att socialnämnden behöver ingripatill en underårigs skydd. Detta gäller även läkare, lärare, sjuksköterskor ochbarnmorskor som inte har sådan anställning. Anmälningsplikt gäller även för demsom är verksamma inom familjerådgivning, om de i sin verksamhet fårkännedom om att en underårig misshandlas i hemmet. Myndigheter ochbefattningshavare som anges ovan är också skyldiga att lämna socialnämnden allauppgifter som kan vara av betydelse för utredning av en underårigs behov avskydd. En liknande bestämmelse om skyldighet för myndigheter somi sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbrukare att göra anmälan till länsstyrelse finns i 30 § LVM. 2 1988/89. Den nya regleringen i sekretesslagen föranledde ingenstörre översyn av 1988/89:SoUly reglerna om uppgiftslämnande påsocialtjänstområdet. 1 socialtjänstproposi- Bilaga 1 tionen anfördeföredragande statsrådet följande (prop. 1979/80:1, Del A, s. 419 f.). har föreslagit undantagsbestämmelser somskulle göra det möjligt att lämna uppgifter mellan dem som är verksamma inomsocialtjänsten såväl inom samma socialnämnd som mellan olika socialnämnder.Jag vill med anledning härav först understryka att skall byggapå frivillighetens grund och att den enskildes samtycke därför i princip måsteinhämtas innan sekretesskyddade uppgifter rörande honom lämnas vidare. 5 § i den föreslagna sekretesslagen framgår att sekretessbestämmelsernainte hindrar myndigheter och verksamhetsgrenar inom samma myndighet att utväxlasekretesskyddade uppgifter, om det är nödvändigt för att den myndighet somlämnar ut uppgifterna skall kunna fullgöra sina åligganden. Jag anser därförinte att det på detta område krävs ytterligare undantagsbestämmelser. Möjligheterna att lämna uppgifter från vårdsektorn tillpolisen om brottsmisstankar och huruvida en person finns på en vårdinrättninghar utvidgats efter sekretesslagens fillkomst (prop. 1981/82:186, KU1982/83:12). Vid riksdagsbehandlingen av detta ändringsförslag beslutadekonstitutionsutskottet att inhämta lagrådets yttrande. Lagrådet konstateradedärvid att för institutionerna inom hälso- och sjukvården och socialtjänstenreglerna i den nya sekretesslagen innebär en markant åtstramning när det gällermöjligheterna att till polis- och åklagarmyndigheter framföra misstankar ochuppgifter om brott.