prot · GC0978 · 1988-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1988/89:78 Förhandlingarnaleddes av tredje vice talmannen. 1 § Svar på interpellation1988/89:119 om ungdomsgängsbrottsligheten har frågat mig om vilka åtgärder jag vill föreslå föratt ge skolan möjlighet att ingripa mot svårt störande elever då skolansnuvarande insatser och resurser uttömts. Skolanhar fill uppgift att ge varje enskild elev goda kunskaper och färdigheter ochförutsättningar för att utvecklas som individ och samhällsmedborgare. Det ärdet vi menar med en skola för alla. Detta åtagande och denna ambition måstegälla ocksä gentemot elever som på olika sätt har svårigheter. Det framgårockså av läroplanen för att skolan har skyldighet att ta väl handom alla elever, att stödja och uppmuntra var och en att utveckla sin förmågaoch sina intressen, samt att skolan har ett särskilt ansvar för de elever somhar svårigheter. Huvudinriktningen måste därför vara att redan tidigt ge elevermed svårigheter särskilt stöd och därigenom förhindra att sädana problemuppstår som dem pekar på. Det finns inte några enkla svar på hurdessa skall kunna lösas. Skolans elevvård handlar om ett långsiktigt ochmetodiskt arbete. Jag vill peka på några åtgärder som skolan kan vidta och nyamöjligheter som skolan fått för att bättre anpassaundervisningen efter elevernas behov. Föratt höja personalens kompetens när det gäller att arbeta med elever medsärskilda behov av stöd, har en omfattande fortbildning i specialpedagogik föralla lärare inletts. I den nya lärarutbildningen kommer kunskaper ispecialpedagogik innefattande minst 10 poäng att ingå. har ocksånyligen beslutat om en ny speciallärarutbildning som kommer att innebära enhögst avsevärd kvalitetshöjning av denna utbildning. Med den förstärkta kompetensenhos skolans personal att se och hantera elevers individuella behov ochsvårigheter ökar möjligheterna att hjälpa också elever med stora problem. Utgångspunktenför de specialpedagogiska insatserna är att varje elev i första hand skallerbjudas stöd inom den arbetsenhet eller klass som eleven tillhör. Om dettastöd av olika skäl inte kan utformas på ett för eleven meningsfullt sätt finnsmöjligheter att för anordna undervisning i en särskildundervisningsgrupp. Avsikten är då att skolan i en tillfällig, mycket litengrupp, skall kunna göra intensiva och personalkrävande insatser för elevermed särskilt behov av stöd. En placering i en särskild undervisningsgruppskall beslutas av skolstyrelsen efter samråd med eleven och dennesvårdnadshavare. Skolstyrelsen kan också, med stöd av läroplanen, inrättaskoldaghem eller, i enstaka fall, skolveckohem, för att ge skolan ännu bättremöjligheter att bygga upp en undervisning som är anpassad till särskiltresurskrävande elevers behov. Skoldaghemmen kan erbjuda små klasser,heldagsomsorg genom förlängd skoldag, fritidsaktiviteter och social träningtillsammans med vuxna. I verksamheten ingår ocksä familjepedagogiska samtal medföräldrarna. Rätt använd kan en sådan organisationsform bli ett bra stöd för enelev. Om skolan ändå inte lyckas med att forma en skolgång somär anpassad till elevens behov finns möjligheter enligt skolförordningen attfrångå timplanen. Skolstyrelsen får då besluta om att anpassad studiegänganordnas för eleven. Ett beslut om anpassad studiegång, liksom för övrigt allabeslut om specialpedagogiska insatser, måste baseras på en mycket ingåendeanalys av elevens skolsituation. Analysen måste göras tillsammans med elevenoch föräldrarna. De möjligheter att hjälpa elever med svårigheter som jagnu har redovisat är åtgärder inom skolans ram. Det finns dock ett mycket litetantal äldre barn och ungdomar som har ett så avvikande beteende att de utsättersin egen hälsa och sin utveckling för allvarliga risker. Dessa elever kan ocksåallvarligt försvära skolverksamheten för andra elever. De exempel som UllaTilländer ger i sin interpellation är alla hämtade från situationer utanförskolan. De ungdomar som nämner är mycket fä, men de har mycketstora problem. Ungdomarna har i regel en mycket bristfällig skolunderbyggnadoch har ofta blivit utslagna redan i . Problemen hänger normaltsamman med deras totala livssituation. De är härigenom för det mesta av sädanart att skolan inte kan ta på sig att komma till rätta med dem. Ofta ärkriminalitet och drogberoende med i bilden. Om de genom sitt beteende uppfyllergrunderna för ingripande enligt lagen om vård av unga (LVU) är detsocialtjänstens uppgift att ingripa. Skolan kan inte ta över socialtjänstensansvar i denna fräga. Däremot ser jag det som viktigt att skolan ochsocialtjänsten samråder i varje enskilt fall. Jag vill erinra om att justitieministern i århär i besvarade två interpellationer om ungdomsgängsbrottsligheten.Hon behandlade i sitt svar främst gällande regler och möjligheter attomhänderta ungdomar, som misstänks för att ha begått brott, i avvaktan påutredning och eventuell dom. Avslutningsvis vill jag, herr talman, nämna att jag harinhämtat att socialministern förbereder en proposition om ändring i lagen omvård av unga, så att samhället skall kunna träda in med samhällsvård pä etttidigare stadium. 2ULLA TILLÄNDER (c): Jag vill tacka statsrådet för svaret på mininterpellation. Jag upplever detta svar såsom atl jag har fåll en viss responspä min fråga. Responsen består i att man att döma av svaret tycks ha förståelseför de problemsom finns pä många skolor och att de förslag till lösningar som svaretinnehåller är grundade på en realistisk bedömning av vad som behöver göras. Den granskning av skolans vardag som har ägt rum under desenaste åren har avslöjat en verklighet som inte alltid stämmer medritningarna. Jag tänker bl.a. på de många nedslitna skolorna och detotillräckliga förnyandet av läromedel, men ocksä pä själva arbetsmiljön iskolan där grovt störande inslag enligt mängas uppfattning har ökat. Detta harnaturligtvis påverkat skolans möjligheter att förmedla kunskaper och pä annatsätt påverka de elever som skolan har fått sig anförtrodd. Den uppräkning av åtgärder som görs i svaret, och somskolan kan sätta in, är värdefull. Det är inte oviktigt att det frän skolanshögsta ledning påpekas och betonas att hela detta batteri av åtgärder finns attsätta in vid behov. Att behovet finns torde alla initierade bedömare av skolanssituation känna till vid det här laget. Det är således verkligheten själv som har aktualiseratinsatser som man kan räkna med skall få effekt. För att det skall ske krävsemellertid inte bara att dessa åtgärder får legitimitet, utan att de ocksåfinns till hands ute i kommunerna när de verkligen behövs. Till detta krävsbåde vilja och resurser. har det i många fall varit så, att de åtgärdersom har räknat upp möjligen har funnits i idévärlden, men inte isinnevärlden. Detta gäller särskilt då ett starkt behov har förelegat av skall kunna placera en elev i särskild undervisning, t.ex. i skoldaghem,eller på annat sätt flytta en elev från skolan som behövs. Härhar hindren ofta varit många och ibland oöverstigliga. De elever som det är fråga om uppvisar, som skolministernsäger, mycket grava störningar och kan bli ett ständigt aktuellt problem för enskolmiljö. De utgör inte bara ett problem för sin omgivning, utan också för sigsjälva. De får inte den hjälp som de skulle behöva. De skulle behöva en fasthand och en alldeles speciell form av omsorg i en liten grupp. Som det nu serut fär i många fall andra elever betala ett orimligt högt pris. Det finns såvitt jag vet inget instrument för att mäta denskada som en klass kan åsamkas genom en sådan elev. Det finns således dubbelanledning - både för den störande elevens skull och för klassens, för att intesäga skolans - att man kan vidta åtgärder som radikalt förändrar situationen.Det finns ingen statistik över hur många elever som har fått sin skolgång, påvilken de kanske hade höga förväntningar, i stor utsträckning störd ochförstörd. Detta gäller inte minst elever som är litet tillbakadragna, sårbaraoch blyga. Det olyckliga är att när situafionen i skolmiljön blir ständigtstörd och otrygg, drabbar det speciellt elever som inte självklart har detstudiestöd i hemmet som kan vara en motverkande kraft. Det vi nu diskuterar här är naturligtvis excepfionellafall, men inte mer sällsynta än att de regelbundet förekommer i många skolor,och som helhet är detta ett inte så litet problem. Det beror på att man kanskeinte har erkänt problemen och därför inte satsat resurser på dem. Om jag har uppfattat svaret rätt inser skolministern desvårigheter som uppstår när skolans resurser är uttömda. lösningar som har funnitsmen som det har av nägon anledning inte ansetts rätt att salsa pä. Mankan fräga sig varför. Det kan bero på att man av någon anledning varit alltförrestriktiv i utnyttjandet av möjligheterna. Särskilda undervisningsgrupper,skoldaghem, skolveckohem, anpassad studiegång, omhändertagande enligtsocialtjänstlagen, ingripande enligt lagen om vård av unga, LVU, - jag tror attstatsrådet och jag är överens om att dessa åtgärder behövs för att skapa engrundförutsättning för skolans utveckling. Jag vill i så fall fråga omskolministern är beredd att gä ut och upplysa om och peka pä dessa möjligheteroch ge kommunerna kurage alt, när det verkligen behövs, satsa på dem. Anf.3 (): Det är viktigt att frågan om ungdomarna och deras situation i samhällettas upp till en debatt. Jag tycker att en del av de svar som statsrådet här hargivit i och för sig är bra och ett steg i den riktning som man kan ta för attåstadkomma någonting på detta område. Men jag tycker att man inte har tagit tagi de stora problemen. Jag anser att man från socialdemokratiskt håll i storutsträckning har svikit våra barn och ungdomar och familjerna, genom att inte itid satsa tillräckligt stora resurser. Statsrådettar inte någonstans upp problemet med den klasstorlek och de delningstal som vihar . Klasserna är alldeles för stora, med tanke på situationen iskolorna. Visserligen är det bra att lärarna får mer speciallärarutbildningoch resurser, men det hjälper kanske inle eleverna. De är för många i gruppenoch de får svårt att orka koncentrera sig. Lärarna är pä utbildning ocheleverna fär byta lärare oftare osv. Deras trygghet är i farozonen. Man har också svikit framför allt våra ungdomar somkommer in i pubertetskrisen genom att man, vid avsättandet av resurser tillbarnomsorgen, har bestämt att barn över 12 är inte fär vara med. Ungdomar, somofta är i en svår situation, skickas hem till ett tomt hem. Man kan inte somförälder få ens en ledig dag för att vara hemma med sill barn, som är i enkrissituation. Det är bra att man kan göra mindre klasser och att man satsar påden delen, men det kanske inte hjälper en enstaka elev som finns i en skola päen mindre ort, där man inte har möjlighet atl bygga upp elt sådant syslem föratt satsa på den eleven. och jag är i stor utsträckning överens om att detta äretl reellt bekymmer i många skolor. Många lärare och skolledningar arbetar hårtför att ge dessa barn och ungdomar en bra skoldag. Jag har i svaret vall attredovisa alla de instrument som vi här i i stor enighet kommitöverens om att man kan utnyttja för att hantera en sådan här situation. Jagtror inte att kommunerna och de lokala skolledningarna är okunniga om demöjligheterna. Däremot är många av dem ytterst grannlaga att hantera och skall,som jag sade i mitt svar, las lill först när man är övertygad om att andraåtgärder är uttömda. Det skall dä ske efter mycket noggrann prövning avelevvårdspersonal tillsammans med vårdnadshavarna. Detta har ibland kanskeupplevts såsom krångligt och tidskrävande, men jag tror att det är nödvändigtatt man har en sådan process som grund för denna typ av åtgärder. Annars kan vilätt få en utveckling där dessa åtgärder tillgrips i ett för tidigt skede, dåman enklare skulle kunna komma till rätta med dessa elevers svårigheter i ettnormalt specialpedagogiskt arbete i klassen. Skolanstår dess bättre inte ensam i detta arbete. Jag vill understryka att det härinte handlar om att skolan skall gå in och ta över exempelvis arbetsuppgiftersom normalt vilar på eller polisen. Här gäller det att vi frånsamhällets sida samordnar våra insatser i sä stor utsträckning som möjligt. Densignal som UUa TiUanders interpeUafion skickar ut har också kommit från andrasignalgivare tidigare. Den arbetsgrupp som finns och som leds avgeneraldirektören i och rikspolischefen kartlägger hur dettasamarbete pågår över landet. Den arbetsgruppen är etl uttryck för att man tarallvarligt på denna sak. Vidarehar man i årets budgetproposition sagt att de s.k. § 12-hemmen, som också ärett inslag i samhällets ansträngningar för att hantera dessa barn och ungdomar,skall utvecklas och ges stimulans till metodutveckling. Man har i propositionenanslagit 10 milj. kr. för sådant arbete. Det ser jag ocksä som ett inslag isamma typ av ansträngningar för att hantera den fråga geruttryck för i sin interpellation. Närdet gäller det resonemang som framfördes senast angående det s.k. sveket motföräldrar och barn i vill jag säga följande. Jag tycker kanske attdet är att ta till en vokabulär i denna debatt som säkert inte för sakenframåt. Vi kan, om vi gör en bedömning av svenskt skolsystem, faktisktkonstatera att det inte finns något annat land i världen som satsar så mycketav pengar och personalinsatser på att ta hand om den uppväxande generationen.Att kalla det för ett svek är att skjuta grovt över målet och bidrar inte nyanserad debatt. Jagär naturligtvis bekymrad över att vi, trots de stora resursinsatserna, har dentyp av problem som pekar på i sin interpellation. Men jag trorinte att vi löser problemen genom att ställa i utsikt ännu mer resurser ochkräva ännu mer personalinsatser. Den debatt som vi mäste föra framöver omstyrningen av svensk skola gäller hur vi skall använda de resurser vi fränsamhällets sida ställer till förfogande för verksamheten och hur de personersom arbetar lokalt skall få större ansvar för hur dessa pengar används. Det ärden väg vi bör välja, och där tror jag att alla goda krafter måste samverka.Där måste vi framför allt utgä från att de som finns lokalt har ett stort måttav sunt förnuft och en stor beredskap att hantera situationen efter deförutsättningar som finns just i deras bygd. Det är nog den utveckling vikommer att fä se framöver. Det är den reformstrategi som regeringen har valtoch som nu ställde sig bakom så sent som iår. Jag hoppas att vi får en diskussion utifrån dessa utgångspunkter. Saken ärför allvarlig för att debatteras i de termer som senast användes frän talarstolen. 5 (): Jag kan hålla med om att man skall vara restriktiv närman hanterar det här problemet och när man vidtar åtgärder av den typ som GöranPersson räknade upp. Men det här inte är rätta platsen att tala omrestriktivitet, eftersom en sådan redan finns ute i skolorna. Omsambandet mellan miljöpolitik och skattepolitik skall man peka på vilkamöjligheter som finns när problemen blir alltför stora och jag är glad över attGöran gjorde det i svaret. Somlärare med ganska lång erfarenhet från olika stadier i skolan är det minövertygelse att en grundförutsättning för att kunna klara aldrig så högaambitioner och för att kunna genomföra aldrig så ambitiösa läroplaner är attundervisningssituationen, alltså den pedagogiska miljön i skolan, bl.a. iklassrummet, har ett väsentligt mått av ordning och stadga. Jag tror mig vetaatt denna uppfattning delas av det stora flertalet elever och lärare och ävenföräldrar. Om detta grundläggande krav uppfylls kan nästan allt genomföras, menom det inte uppfylls faller nästan allt platt till marken. Därför är skapandetoch bibehållandet av dessa för all undervisning elementära och grundläggandeförutsättningar kanske den viktigaste reform som man över huvud taget kangenomföra. Och med denna grundförutsättning kan förvisso mycket byggas upp, ochutan den faller det mesta. Det var därför som jag faktiskt tyckte att det härsvaret var bra. Detskulle också vara bra med mindre klasser, vilket tog upp.Därför har vi från sida ställt krav på att antalet elever i varjeklass skall vara högst 25 och att skolan skall få behålla sina resurser. Menibland behövs det extra insatser utöver detta, och jag vill än en gång tackaför att har pekat på möjligheterna till dem och aktualiserat dem,eftersom de behövs för dem som arbetar i skolorna. Anf.6 (): Jag vill kommentera den utveckling som pågår och som innebär att manprioriterar tillväxt och full sysselsättning och över huvud taget inte bryr sigom att människor bör få mer tid för varandra och för barnen och möjligheter attvara hemma med barnen när de är små. Jag tror att man kan förebygga många avdessa problem genom att göra insatser . Det måste alltså tas ettövergripande grepp i fråga om detta. Detta grepp kan inte bara tas påskolsidan, vilket statsrådet nämnde, utan man måste se till helheten och arbetamed dessa frågor på ett brett plan. Jag tror att vi kan hjälpas åt ochåstadkomma något, men man mäste alltså se till barnen och deras situation ochge dem den tid och de resurser som de behöver för att de skall känna sig tryggai samhället. Överläggningenvar härmed avslutad. Svarpå interpellation 1988/89:123 om sambandet mellan miljöpolitik ochskattepolitik har frågat statsministern om hur resultaten av den pågåendeutredningen om indirekta skatter kan synkroniseras med av fattadebeslut och hänvisar bl.a. till beslut om begränsning av koldioxidutsläppen.Carl efterfrågar även nya direktiv för utredningen med inriktning attskattesystemet skall gynna energihushållning och effektiv användning avenergiråvaror. Arbetet inom regeringen är så fördelat att det är jag somskall svara på interpellationen. Utredningen (Fi 1987:06) om indirekta skatter (KIS) hararbetat . Arbetet är i sitt slutskede. KIS betänkande skall lämnasi juni , som förslagen frän de andra två skatteutredningar somser över det svenska skattesystemet blir klara. En viktig uppgift för KIS är enligt direktiven att prövaom energiområdet kan inordnas under mervärdeskatten. Men i direktiven betonasocksä att beskattningen av energi nu till stor del fungerar som ettenergipolitiskt styrmedel och att denna funktion skall bibehållas. Styrandepunktskatter på energiområdet torde därför få behållas, och KIS har särskiltfått sig ålagt att tillse att ett nytt punktskattesystem utformas så attgällande energipolitiska mål kan tillgodoses. Bl.a. skall man ingående belysahur konkurrensförhållandena mellan olika energislag kan påverkas av enskatteomläggning. De direktiv som KIS arbetar efter tillgodoser således ävenpå energipolitikens område väl de önskemål givit uttryck för. Närdet sedan gäller att ta ställning till KIS kommande förslag, måste kommitténåtminstone först få lägga fram sina förslag och förslagen remissbehandlas. Fördagen kan jag inte lämna nägra besked härutöver. Jag vill också påminna om attutredningen om ökad användning av ekonomiska styrmedel i miljöpolitiken (ME1988:03) har fått i uppdrag bl.a. att lämna förslag om hur ekonomiska styrmedeli miljöpolitiken bör utformas och införas. Om sambandet mellan miljöpolitik och skattepolitik 8CARL (): Anledningen till att jag har ställt dennainterpellation är att jag tillbaka har kunnat följa arbetet inomKIS. Under ett internatmöte i diskuterades ingående förslag som gälldeenergiområdet. Vid detta möte framkom att man hade för avsikt att införa enenergimoms på och sänka punktskatterna med 30 %.Storförbrukarskattesubvenfionen på skulle bibehållas. Utredarna i kommittén konstaterar att dessa förslag lederlill att vi i med denna skatteomläggning kommer att öka användningen avolja, kol, naturgas och elkraft samt att de inhemska förnybara energislagen fårsvårare att konkurrera. De stora energianvändarna blir vinnarna, medan hushållenfår betala kostnaderna för denna skatteomläggning. För exportindustrin blir detspeciellt gynnsamt, eftersom den får lyfta av exportmomsen. Det är fattade viktigamiljöpolitiska beslut. De gick bl.a. ut på att vi i skulle minskautsläppen av kväveoxider fram och att koldioxidutsläppeninte skulle få öka. Om det nu finns utredningar inom somväcker förslag som direkt går emot de beslut som fattats pä energi- ochmiljöområdet, måste de rimligen ha någon form av sanktion frånfinansdepartementets ledning. Det verkar vara orimligt atl finansministernskulle vara okunnig om det som pågår. Ökad användning av olja, kol och gas leder obönhörligentill att utsläppen av kväveoxider och koldioxid ökar - inte minskar. Vi iSverige har fattat ett Om sambandet mellan miljöpolitik och skattepolitik vistbeslut, nämligen att kärnkraften skall avvecklas, och regeringen verkar nuvillig att börja ta de första stegen 1995. Att dä medvetet ta fram enskattepolitik som medför att elkraftsanvändningen ökar, innebär att den ökandedelen mäste produceras med i huvudsak fossila bränslen, och det gör situationenän värre. Det naturliga hade varit att utforma ett skattesystem sommedvetet och kraftfullt bidrar till att energianvändningen minskar, och däockså användningen av elkraft. Detta missar uppenbarligen heltoch hållet. Till detta måste läggas att man också vill momsbelägga persontransporter,och det leder fill att flyget relafivt sett gynnas eftersom det inte betalarnågon skatt på bränslet. Det blir den markbundna kollektivtrafiken som tarstryk, vilket innebär en ökad belastning med kväveoxider och med koldioxid,återigen helt i strid mot vad har fattat beslut om så sent som i maj1988. Dä förstår man också varför regeringen satsar så obetydliga belopp på attutveckla den svenska järnvägen. Att så sker borde uppröra allariksdagsledamöter, speciellt de som har varit med om att fatta de miljöpolitiskabesluten. Situationen är dyster, eftersom vi nu vet att vi med dentrafikutveckling som är på gång, och som de kommande skatteförslagenförstärker, inte har en chans att komma i närheten av de blygsamma miljömål somriksdagen har satt upp. Ställs detta mot vad forskarna säger ärnödvändigt för att vi skall kunna hålla oss innanför de gränser som naturensätter, dvs. vad den tål utan att förstöras, måste utsläppen reduceras långtunder de tal som har bestämt. Vi är alltså mycket långt från detta. Det är de grönas bestämda uppfattning att ettenergiskattesystem måste utformas så att det ger incitament till hushållning,effektivitet och sparande. Det talas vitt och brett om behovet aveffektivisering inom den offentliga sektorn. Det vore bra om den viljan ocksåkunde manifesteras inom energiområdet. Därför har de grönaföreslagit att vi skall ha ett energiskattesystem där energirävaran beskattasnär det gäller de fossila bränslena, uran och torv. De förnybara energiernaskall inte ha någon energiråvaruskatt. En skatt på energiråvaran gynnar den somutnyttjar energin effektivt. Dessutom vill vi dra in de stora vinster som genererasinom vaitenkraftsin-dustrin på grund av de principer för taxesättning som vihar. En sådan skatt är en ren vinstindragning och påverkar inte priset påelkraft. KIS-utredarna har hifintills inte velat föreslå någon höjning av dennaskatt. vill också bestämt förorda att flyget tvingas betala skattpå sitt bränsle. De andra trafikslagen utsätts på detta sätt för en ojustkonkurrens. Konkurrensneutralitet är ju annars en av hörnstenarna i politiken.Varför inte i detta fall? Detta har inte velat ta upp. Flygetär ju det allra mest smutsande av alla trafikslag räknat perpassagerarkilometer, och då blir det en miljöpolitisk orimlighet att justflyget skall ha en ekonomisk förmånsställning. Av svaret från finansministern framgår att han inte ärvillig att göra något åt snedgången i de pågående utredningarna. Då återstårför oss att driva opinionen inom detta hus och utanför. Det går egentligen baraatt dra en slutsats av det svar som har avgivits, och det är atl regeringentrots alla vackra Om likhet inför lagen deklarationeri grunden är ointresserad av miljö- och överlevnadsfrågor. Vill Prot.1988/89:78 man vara snäll, och det kanske man skall vara så här i slutet avveckan, kan man säga att regeringen prioriterar helt andrafrågor i samhället. Vilket skälet än är, så är resultatet av politikenlångsiktigt förödande. Tack för ordet.