prot · GC0911 · 1988-12-31 00:00:00 — Men det viktiga attkomma ihåg för hela arbetarrörelsen är atf den strukturella högerpolitiken hargått mycket långt i . , , och den nyeSJ-chefen har stöpt om . Klassklyftorna har ökat kraftigt. Men folkville infe dessutom vara med i rena kriget mot de fattiga och resurssvaga -därav högerpartiernas valresultat. Ironisktnog för högerpartierna är atf när deras nyliberala idéer, som har genomsyrat 80-talef,har fotfäste i samhället, är det en socialdemokratisk regering som förvaltardenna högerinriktade polifik. Det är naturligtvis en följdriktig utveckling försocialdemokraterna, eftersom de redan vid SAP:s och LO:s kongresser 1981 slogin pä den tredje vägens politik, som har öppnat för klassklyftorna,utslagningen och kriserna inom socialt vikfiga områden som vård, omsorg,service och kulfur. Helaarbetarrörelsen borde med erfarenhet av 80-talet - och av valet -återvända fillde tradifionella arbetarrörelsevärderingarna. Det är hög fid atträtfvisekraven, jämlikhetsidealen, solidariteten och gemenskap och kollektivtdelade villkor görs fill ledstjärnor i hela arbetarrörelsens politik. Det ärdags aft bryta högerpolitiken och dess värderingar. Omprövningenstanke måste väl få litet extra näring när ett av storfinansens språkrör, , är mycket tillfredsställd över valresultatet och finner att det är braaff SAP oeh vpk har en stabil majoritet i . kommer vpk atf göraHans Werthén besviken. Vi kommer infe aff vara något regeringsunderlag för aftgenomföra den tredje vägens ekonomiska politik. SAF och den nyliberalapolifiken måste stoppas, som vi från vpk ser det. Men vilken roll blandkrafterna i samhället spelar LO under sin nuvarande ordförandes ledning? LO harfaktiskt - det måste arbetarrörelsen erkänna - i modern tid aldrig varit såtillbakapressat som . Är det då inte dags för arbetarrörelsen och LO att taden utmaningen på allvar och lämna den tredje vägens politik? Nogför att valet både har gett vpk råg i ryggen och ökat människors förtroende fören rejäl arbetarpolitik, men vi inser atf ett kampdugligt LO behövs i vårtland. Fortsätter LO på den väg som senast dess ordförande skisserat iSundsvall, kommer det inte aft bli bara ett nytt Dalaupprop utan hundra. Detgår inte i längden att nonchalera stora arbetargruppers berättigade krav på enrättvis fördelning av landefs totala resurser. Dalauppropethånades för kravet på . Utvecklingen harvisat att det skulle ha behövts . fill de lågavlönade för atf fånågon rättvisa till stånd pä arbetsmarknaden. Lönekampenär den avgörande delen av fördelningskampen i samhället, mellan kapital ocharbete, mellan kapital oeh privat och offenflig konsumtion. Det är ingentillfällighet att reallönerna för arbetare är lägre än 1976, atfarbetarnas del av industrins förädlingsvärde har sjunkit med näsfan . Detär heller ingen tillfällighet aft arbetarna i det här landet ligger i botten påden västerländska lönestatistiken. Detär SAF och regeringen som har gått i spetsen för de låga löneökningarna ochtillbakapressandet. I stället har vinsterna ökat så aff de är rekordhöga,och likviditeten i företagen är jättestor. Nuropar storfinansen återigen aft kostnadsläget inte får stiga, alltså attlönerna infe får öka. Och pä det ropet kommer svar som ett eko från regeringen.Vart är vi egentligen på väg? socialdemokratiska ledning har tydligentagit på sig uppgiften aff skall ha västvärldens lägsta arbetarlöner.Det är egentligen en historisk skandal. Lönekampenhar även en avgörande betydelse för fördelningen till de socialt viktigaområdena, inte minst miljöområdet - områden som har kommunerna som huvudman.Låga löneökningar är detsamma som dåligt skatteunderlag. Avstår lönearbetarnafrån aft ta ut löneökningar, får den offentliga sektorn inte de . avhundralappen som annars går dit. En hundralapp som blir kvar i företaget gersamhället kanske . Rättmätiga löneökningar fill de breda löntagargruppernaär ett verksamt bidrag fill en socialt rättfärdig politik. Förden offentliga sektorns socialt viktiga områden gäller också den övergripandefördelningspolitiken. För vård, omsorg, skola och kultur har vpk föreslagit enengångssatsning på och att vi genom en vinstskattser till att det kommer 10 miljarder till dessa områden. Löneökningarkan inte utan allvarliga konsekvenser bytas ut mot skattesänkningar.Effekterna för kommuner och landsting kan bli ganska stora. Stannar pengarnakvar i företagens kassakistor, är dessutom risken stor atf de hamnar ispekulation. Ett huvudvillkor är egentligen, om man skall "hjälpatill" i en avtalsrörelse, aft skattesänkningarna är fördelningspolitisktriktiga, som man ser fill att överföra medel från kapital till denoffenfliga sektorn. Den marginalskaftesänkningsom regeringen tänker lägga fram förslag om nästkommandevecka strider mot en rättvis fördelningspolitik. Den modell som regeringenanvänder ger ju den lågavlönade med ca . ingen som helstskattesänkning, medan den som är uppe i 300 000-kronorsklassen kanske får 6 000i skaftesänkning och den som har en halv miljon i årsinkomst kan räkna med 13000 ä . Det är en upprörande politik som skapar djupa klyftor isamhället. Vi frän vpk föreslär i stället en skatterabatt på . fill devanliga arbetarna och dessutom rejäla lönelyft fill lågkomsfinfagarna, så attdet sker en rättvis fördelning. Infe minst skall man fundera över om man inte iavtalen i är måste få in garanfiklausuler som ser till aff de arbetande direktfär pengar på lönekontot, om priserna sfiger över en viss nivå.. Det lönetak som aviserats på den statliga sektorn och somfinansministern så gärna vill ha även på kommunal- och landstingsområdet hartvä spjutspetsar. De rikfas dels mot de vanliga arbetarna, dels mot denoffentliga verksamhetens huvuduppgifter. , fru talman, vill jag säga atf den tredje vägenspolifik är anpassning till kapitalets krav. De arbetande är arbetskraft isocialdemokratins , precis som storfinans och borgerlighet vill ha det. Som en följd av den inställningen hamnar regeringensfinans- oeh industripolitik alltmer i EG:s händer. kan infe leva i enankdamm, det är sant, men får inte heller ätas upp av de imperialistiskakoncernerna. Ett nej till EG-makthavarna är infe ett nej till . Förarbetarrörelsen är det i stället ett ja till koncernfackligf samarbete övergränserna, ett enat pä de arbetandes grund. Ett nej fill EG är även ett ja till en nationellutveckling i och ett ja fill global solidaritet. En rejälarbetarpolitik, byggd pä arbetarrörelsens tradifionella socialisfiska värderingar,kan utgöra en grund för och de arbetandes framfid, ett värn förinternationellt samarbete och global rättvisa. 23PER (): Det blev inte mycket EG-debatt iparfiledarrundan. bejakade det utvidgade EG-samarbetet, och hanfick av genast betyget "med beröm godkänt" - punkt, slut. Det är ganska naturligt, för de är ju överens. Det finnsett dominerande block i EG-frågan som består av samfliga de fyra störstaparfierna. Sä om och vill ha EG-debatt - och detuppskattar vi aff de vill - fär de nog liksom under valrörelsen nöja sig medatt det blir en debatt framför allt med oss. När jag som sekreterare församarbefsorganisa-fionen Gröna i i ett femtiotal politiker frän gröna partier i 18 europeiska länder, 10av dem med gröna ledamöter i parlamenten, för aff diskutera de första utkastentill ett samlat grönt program inför EG-valef , föll det migaldrig in att fråga mig: Tillhör ? Detutmärkande för svensk utrikespolitik efter har varit atfSverige, trots sin geografiska placering i och sin självklaradelaktighet i europeiskt kulturarv, har vägrat aff isolera sig i en FesfungEuropa med taggarna utåt. Tvärtom - har förf solidaritets- ochbiståndspolitik med utgångspunkt i en allmänmänsklig känsla av samhörighetockså med fattiga människor i fjärran länder med helt andra kulturtraditionerän vår. Det var i detta perspektiv i sitt s.k.Metallfal 1961 slog fast: "Det är oerhört väsentligt aff infe betrakta deninternationella solidariteten som uteslutande en europeisk fråga." Defta var ett skäl för atf säga nej fillsvenskt medlemskap i , dåvarande EEC. Men han hade fler skäl. Han slog fast aff infe vill delfa i enorganisation vars syfte är aff stärka NATO. Han, och i ännu högre grad OlofPalme, stod för ett neutralifetsbegrepp som inte bara betydde formellalliansfrihet i fred i syfte atf bibehålla neutralitet i krig, utan som innebaren trovärdig neutralitet som bas för en aktiv kamp på världsarenan för fred ochfrihet. Under tid kom denna svenska solidaritet med de små folkensrättigheter ofta aff gälla tredje världens förtryckta, i , i södraAfrika, i . har det neutrala dessutom fått en strategiskroll i samband med frigörelseprocessen i . fick jag brevfrän företrädare för gröna rörelse. De vill ha samarbete, de vill hastöd för sina krav pä "reell ekonomisk, kulturell och polifisk suveränitetåt folk". Naturligtvis får de vårt stöd. Men vad blir det stödetvärt, om vi själva i avvecklar vår ekonomiska och polifiskasuveränitet? Vad blir vårt stöd för en decentralisering och ökadsjälvständighet för regioner och nationer i värt, om vi samtidigtakfivt medverkar till att försvaga regioner och enskilda stater i Västeuropaoch i stället centraliserar alltmer makt i händerna pä centrala organ iBryssel? Hur skall Sovjetsysfemets fragmentisering kunna fortgå, om detNATO-anknutna utvecklas fill enhefsstaten ? Just insikten om denna fara var ytterligare ett skäl förTage att avvisa EG. Han motsatte sig aft skulle "uppgesin suveränitet till överstatliga organ som styrs av majoritetsbeslut".Han slog vakt om det som t.o.m. svenska EG-vänner jublar över - men bara närdet gäller -nämligen sä grundläggande saker som svenska folkefs rättatt sig självt beskatta, denna riksdags rätt aft fatta självständiga beslututan atf fråga en supermakt om lov och den svenske finansministerns sätt attbedriva en ekonomisk politik som tryggar hög sysselsättning. villeinte avstå frän svenska folkets rätt att självt besluta över, som han sade,"den ekonomiska polifiken, skattepolifiken, socialpolitiken,arbetsmarknadspolifiken, jordbrukspolitiken, kapitalrörelserna, tullarnaetc.". Han skulle antagligen ha förlängt sin uppräkning medmiljöpolifiken, konsumentpolitiken och hälsopolitiken. Men det är alltså just den utveckling varnade försom nu pågår. De fyra största riksdagspartierna har enhälligt beslutat attSverige skall anpassa sig i allt fill EG - i allt utom utrikes- ochsäkerhetspolitiken. Vad det konkret innebär börjar , efter valet, sakta mensäkert att tränga ut till svenska folket. Jag skall bara nämna de allrafärskaste exemplen: rapporterade aft "barnenssäkerhet kommer i kläm när EG nu skapar nya normer för konsumentprodukter.Cenfrifuger som kan slita av armarna och spisar som kan bränna barnhändertillåts i och måste accepteras också i ." TCO-fidningen rapporterade för sedan aff"anpassning till EG kan ge sämre bildskärmar". berättar i sift senaste nummer att"vill införa patent på växter och djur och möjligenmänsklig vävnad". Om detta säger sekreteraren i den svenska delegationenför hybrid-DNA-frågor: "Jag kan förstå EG:s kommersiella aspekter mensituationen sätter i ett oerhört dilemma. Regeringen söker ju enharmonisering med EG. har vi fått en skyddslag som förbjudergentekniska ingrepp pä djur. Skall man då kunna fa patent på förbjudnadjur?" Jag låterfrågan gå vidare fill regeringen. Det handlar om hundratals sådana konkreta fall av s. k.EG-anpassning, som i själva verket betyder svensk underkastelse under beslutsom redan är fattade av EG. Och jag ger gärna en eloge för atthan klart sade aff det handlar om en ensidig anpassning frän svensk sida. Någrarealför-handlingar är det mycket sällan fråga om. Men EG är alltså inte vilken samarbetsorganisation somhelst. EG är- som i ett anfall av insikt skriver i sitt senastenummer - "kapitalets tummelplats". EG är en organisafion som byggerpä den mest extrema form av nyliberal ideologi. Vad annat kan en sådan ideologileda till än - som det heter i LO-fidningen - "europeiskt bakslag irättvisefrågorna". EG är infe . EG är inte ens . EG är enspeciell samarbefsform som utgår från storföretagens intressen och syftar tillatt skapa en västeuropeisk stormakt pä den extrema nyliberalismens grundval. Atf moderater och folkpartister genom bindning fill EGförsöker smita förbi folkviljan och i smyg vinna åter vad de i demokratiskordning förlorade i valet, är kanske begripligt. Men hur kan medverka idetta bedrövliga spel, som kommer aft förvandla hela till en glesbygd?Och hur kan socialdemokratin så skändligt svika ideal ochlöften? skall man göra EG till ett vänsterprojekt, säger en delnygamla vänstermän. För att stärka Europavänstern skall gä med i EG!Men varför då inte lika gärna söka medlemskap i för att stärkatendenserna till glasnost och perestrojka? Nej, tesen om att måste offra sin suveränitet avsolidaritet med Europavänstern skulle ha varit helt chanslös-om det inte voreförThafcher! Hear, hear, den reakfionära järnladyn attackerar EG.Enligt blockpolitikens logik svänger då Labour ett varv och de svenskaEG-vännerna får nytt hopp. Ty det som krifiserar måste ju en svensksocialist älska. Varmed de blockpolitiska skygglapparna än en gäng riskerar attleda samhällsutvecklingen mot en katastrof. Ett problem med socialister är atfde har svårt att skilja på liberalism och konservatism - en defekt de numeratycks dela med svenska moderater. De f.d. svenska moderater som röstade grönt ivalet gjorde det antagligen för att de är mer konservativa än liberala. detycker det är viktigare aff bevara - konservera - en god miljö än att låtamarknadskrafterna härja fritt bland livsvärdena. På samma sätt var utfall mot EG en seger inomhenne för konservatismen över marknadsliberalismen. Om den ekonomiska frihetenkräver atf brittisk makt i måste uppges, då föredrar en brittiskkonservativ aff bevara självstyret. I detta avseende borde infe bara de grönautan också goda socialister kunna instämma med i hennes försvar förnationell suveränitet. Ty fill skillnad från liberalismen förenas fakfisktkonservatism, socialism och det gröna tänkandet av övertygelsen om atf detfinns andra och t.o.m. högre värden än de rent materiella. Problemet för är förstås att här tycks bådekonservatismen och socialismen - i varje fall inom socialdemokratin - varadöda. Vad återstod då på valdagen för de allt fler som har andra förebilder änmammon än atf rösta grönt? Men trots aft han enligt Hans O bokvar liberal redan när han blev socialdemokrat bordedet finnas skäl för finansminister aft begrunda sin egen framfid i ettEG-harmoniserat och krämarliberalf . Vad kommer han att ha kvar förekonomiska styrinstrument när den svenska kronan är ersatt av ecun, när BengtDennis blivit friställd på grund av fusionering med EG:scentralbank och när harmoniseringen av momsen har skurit ner statsinkomsternamed 40 miljarder enligt beräkning? Vad skall en svenskfinansminister syssla med dä egentligen? Det är hög fid aft också EG-fräganskonstitutionella aspekter klarläggs. I den hemliga EG-regeringen - som kallasför Rådet för Europa-frågor - som styr EG-anslufningen dominerar finansfurstarutan demokratiskt mandat. Alla nya alternafiva och gröna folkrörelser är utaninflytande. I det parlamentariska organ som skall informera riksdagspar-fierna,EFTA-delegationen, förvägras mest EG-krifiska parfi, degröna, representation. Sanningen är aft reellt, om än inte formellt,håller på aft överföra beslutsrätt fill EG. Det får enligt grundlagen skeendast enligt reglerna för grundlagsbeslut. Men hela EG-harmoniseringen skerutan aff reglerna för grundlagsändring iakttas. Därför överväger miljöparfietde gröna att till konsfitutionsutskottet anmäla EG-harmoniseringen somgranskningsärende. Valresultatet var i ett avseende, kanske ocksåi många andra, kristallklart: ju mer EG-vänlighet, desto större valbakslag ochju mer EG-kritik, desto större valframgång. De partier som inte förstår atträtt tolka dessa signaler kommer atf drabbas av många chocker, det tror jag mankan lova. Här står suveränitet, välfärd, liksom hela deninternationella solidaritetens former, på spel. För socialdemokrafin sfärdessutom ett gammalt politiskt arv på spel. Här står arbetarrörelsensmöjligheter aft fungera fritt, aff sluta arbetsmiljöavtal, att fungera somstark facklig rörelse pä spel. Här står miljörörelsens, konsumenfrörelsens,hälso-rörelsens och alla de nya folkrörelsernas möjligheter aft agera - derasintressen och deras värden - pä spel. Vi har framför oss en koalition som påminner om den norska1972. Jag skall infe rekapitulera hela den historien, men jag tror att särskiltsocialde- mokraternabör gå och läsa på den norska historien frän 1972 för aft se vad som kan hända,om man infe far sitt förnuft till fånga, om man inte återknyter till TageErlanders gamla ideal och bryter den oheliga alliansen, som försökersmyganslufa oss fill krämarliberalismens Supereuropa, bryter den oheligaalliansen i dessa frågor med de nyliberala partierna. För de gröna är oeh förblir internationelltsamarbete med alla folk på hela jordklotet på jämlika villkor, för atfgarantera mänsklighetens överlevnad, ett huvudmål. Vi kommer inte atfstillatigande låta oss isoleras i en västeuropeisk rikemansborg med taggarna motmiljarder fattiga och förtryckta. har socialdemokraterna haftansvaret för landets ekonomi. Det har varit sex är av betydande, för mångakanske oväntade, framgångar: produktionen och investeringarna ökar,sysselsättningen är hög och arbetslösheten låg. I praktiken har vi fullsysselsättning i stora delar av landet. Jag lyssnade på och . Vad de sadetycker jag mig ha hört förut. I många är har dessa båda företrädare förfolkpartiet resp. moderata samlingspartiet gett en och samma bild av hemort på jorden, en enda koncentration av nöd, köer och förtvivlan,allt en följd av den socialdemokrafiska regeringens vanstyre, försummelser ochsocialistiska förvillelser. Samma entoniga klagolåt hördes under helavalrörelsen. Socialdemokrafin hade misslyckats med allt, var ett landutan framtid. fortsätter man i samma högt uppskruvade tonläge. Detär bara det aft det hölls ett val för en månad sedan. Endast två slutsatser ärmöjliga. Antingen är svenska folket en enda hop av självplågare, som i fria ochhemliga val uttryckt sin bestämda vilja att fortsätta att leva i ett land avelände och fortsatt socialdemokrafiskt vanstyre. Folk måste gilla atf plågas avoss socialdemokrater. Den andra slutsatsen är atf den borgerliga svartmålningenkanske inte alls stämmer med mänga svenskars bild av verkligheten. Jag inbillarmig inte atf svenska folket tycker aft det lever i ett lyckorike, att livet ären enda lång dans pä rosor. Så är inte livet och verkligheten. Men jag tror attmänniskorna kan se skillnaden mellan socialdemokrafisk polifik försysselsättning och borgerlig politik för arbetslöshet. Det begriper de. Jagtror atf människorna har insett aft socialdemokratin har tagit landet ur ensvår ekonomisk kris, atf det kosfat uppoffringar, men aff välfärdsstaten tackvare uthålligheten och konsekvensen i denna politik har kunnat räddas ochlevnadsstandarden höjas igen. Jag tror t.o.m., fru talman, att människorna harett visst överseende med att vi på dessa sex är infe har hunnit lösa allaproblem. Den hypotesen om det svenska folkefs inställning till vårt land ochdess situation är den mest trovärdiga. Det gör att den här körsången, duettenmellan och trots att den har pågått i sä ,lär kunna pågå till utan märkbara intryck pä det svenska folketsuppfattning om landets situation. Vi skall väl ha fler sådana här debatter, vikan väl inte undgå atf ha det, men det vore roligt om vi närmade ossverkligheten och kunde föra en debatt om denna i stället för att ägna oss ätbeskrivningar av jämmer, elände och vanstyre. måste man säga aft situationen är sådan aff denekonomiska politiken ingalunda saknar arbetsuppgifter. I det här anförandettänkte jag sysselsätta mig med dessa. Det råder pä många håll brist päarbetskraft. Vi har flaskhalsar som driver upp priser och kostnader, vi harmonopol och karteller i flera branscher, vilket också medverkar tillinflationen. Vår bytesbalans har kortsiktigt hjälpts upp av fallande oljepriseroch förbättrade exportpriser, men vi kan inte räkna med aft detta blirbestående i evighet. Statsbudgeten visar på ett överskott det här budgetåret,men det beror delvis på atf snabba nominella inkomstökningar har blåst uppskatteintäkterna. Det vill vi inte skall fortsätta. När vi ser framåtkonstaterar vi atf kostnaderna för sjukförsäkringen, arbetsskadeförsäkringenoch bostadspolitiken ökar i en takt som på skapar allvarligafinansieringsproblem. Trots att det ekonomiska läget just nu är gott gär detdärför inte att negligera orosfeeknen. Om utvecklingen på nytt börjar gä åt felhåll, kommer statsfinanserna att återigen urholkas och göra det omöjligt aftklara välfärden . Inte heller kommer vi aft klara de investeringar somkrävs både för att förbättra miljön och för atf behålla tillväxten ochsysselsättningen. Valet har - sedan må och säga vadde vill - gett den tredje vägens ekonomiska politik fortsatt förtroende. Desvårigheter som vi sfär inför skall vi fackla med förnuft och solidaritet. Vivill infe fillgripa en åtstramningspolitik som driver upp arbetslösheten. Infeheller skall vi återgå till den lättsinniga upplåningspolitik som kännetecknadede borgerliga åren. Vi vill fortsätta att gå vägen att både arbeta och spara,aft upprätthålla en god konkurrenskraft, aft göra marknaderna mer effekfiva ochaff söka lösa lönebildningens problem i samverkan med arbetsmarknadens parter.Defta är den agenda som vi tänker arbeta efter. Den mest akuta uppgiften är aft pressa fillbakainflationen. Just nu ligger den pä , atf jämföra med för västländernai genomsnitt. Nästa är skulle inflafionen i sjunka något, enligtkonjunkturinstitutet, samfidigt som omvärldens inflation stiger. Men ävennästa är kommer vi att ha en prisstegring som ligger över varakonkurrentländers. Vi vet alla - eller borde veta - atf en sådan utvecklingav kostnader och priser är ohållbar i längden. Vi vet aft den medför attkonkurrenskraften försämras och aft bytesbalansen försvagas. måstedet leda till aft också sysselsättningen försvagas och reallönerna sjunker. Men vid det här laget har vi också lärt oss hur svårt detär att pressa tillbaka priser och kostnader i en situation som kännetecknas avfullt kapacitetsutnyttjande och full sysselsättning. Ändå är det just denuppgiften som vi måste lösa. Vi avvisar alltså åtstramningsrecepten som går ut på atttvinga tillbaka lönekraven med hjälp av ökad arbetslöshet. Men det gör atf vimåste förlita oss på andra vapen i kampen mot inflafionen. I princip finns dettvå sådana. Det ena är att få arbetsmarknadens parter att ålägga sigfrivillig återhållsamhet både med lönestegringar och prishöjningar. Detinnebär de faeto nägon form av inkomstpolitisk uppgörelse, där staten far påsig ett ansvar för reallöner och priser i utbyte mot att arbetsmarknadensparter tar på sig att begränsa lönestegringarna. Det andra receptet är att fämarknaderna atf fungera mer effektivt, aff stimulera ett ökat utbud i ekonomin,aft bryta upp flaskhalsaroch stimulera konkurrensen. Båda de här recepten borde egentligen användastillsammans i ett läge då vi har uteslutit arbetslöshet och åtstramning sommedicin. Därför vore det aff djupt beklaga om en lösning därarbetsmarknadens parter håller tillbaka de nominella lönestegringarna i utbytemot inkomst-skattesänkningar inte skulle stå till buds. Av deuttalanden som olika fackliga företrädare gjort framgår attde fackliga organisafionerna inte anser sig ha möjlighet aff samlas kring engemensam uppfattning om skatter och löner . Men jag vägar ändå utgåfrån aft man i löneförhandlingarna tar hänsyn fill det faktum aff det stora flertaletlöntagare får sänkt inkomstskatt och därmed förbättrad köpkraft ävenvid måttliga löneökningar. Ty det är regeringens avsikt att den sänkning av denstatliga inkomstskaften som utlovades i valrörelsen skall genomföras.