prot · GC09130 · 1988-12-31 00:00:00 — Det som för regeringenavgjorde saken var den snabbt tilltagande bristen på arbetskraft. Trots attutbudet av arbetskraft, som jag sade, ökade mer än någonsin steg efterfråganännu snabbare. Arbetskraftsbristen bedömdes få två allvarliga konsekvenser, omden inte hävdes. För det första hotas grundläggande välfärdsfunkfioner ivårt samhälle. Den kraftiga ökningen av sysselsättningen inom det som kallasprivatprodu-cerad service - handel, transporter, konsulter, reklam osv. - gördet svårt, ibland omöjligt, att fylla det snabbt växande antalet vakanser inomvård och omsorg. Tanken att den privata konsumtionens tillväxt skulle tillåtasgå så långt att den skapar en personalbrist som hotar liv och hälsa kan inte urmedborgarnas egna synpunkter vara acceptabel. För det andra kan överefterfrågan på arbetskraft innehållaen ny infla-tionsbomb, som består av kraftig löneglidning, prishöjningar ochkrav på lönekompensation från andra grupper, dvs. den från fidigare skeden ickeokända löne-pris-spiralen. Vi vet nu att redan löneglidningen blev ikraftigaste laget, . De löneavtal som har slutits för 1989 och 1990bygger på att löneglidningen dämpas , så att både priser och löneutvecklingkommer i ett lugnare skede . Men utsikterna för en sådan dämpning tersig inte överväldigande stora om arbetsmarknaden inte kommer i bättre balans.Med de fvåårsavtal som har slutits på den privata arbetsmarknaden finns enklar chans att påtagligt dämpa inflafionen . Men för att avtalenssyften skall kunna uppnås behöver de stöd av en restriktiv ekonomisk politik. Den ekonomiska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken, m.m. Med hänsyn till de värden som stårpå spel finner jag inte att den uppoffring från medborgarnas sida är orimligsom består av det tidsbegränsade obligatoriska sparandet. Det bör bidra fill ennödvändig uppbromsning av den privata konsumtionen. kan det faktisktockså vara en stimulans för ett ökat frivilligt sparande, om det leder till attfler människor än upptäcker att en sparad slant ökar den personligatryggheten. Indragningen av resurser från näringslivet dämpar lustenatt driva på löneglidningen. De kraftfulla åtgärder som sätts in motbyggboomen och överhettningen i har verkningar som ur bådesamhällsekonomisk och regionalpolitisk synpunkt är positiva. Den snabbaexpansionen i detta område har inte bara kraftigt överansträngthuvudstadsregionens ekonomiska resurser, trängt undan bostadsbyggandet osv. Denriskerar också att bli en inflationsmotor med negativa verkningar i många andradelar av landet. Utöver de här åtgärderna kommer också en direkt överföringav finansiella resurser att ske från landefs rikaste - och ofta mest expansiva-kommuner till de fattigare, där arbetsmarknad och näringsliv inte expanderar isamma takt. Det bör bidra till en förbättring av den regionala och densamhällsekonomiska balansen. Den här vårens åtstramningsåtgärder har också inriktats påkonsumtionskrediterna. Kraven på kontantinsats vid kreditköp har höjtsytterligare. Genom att öka kreditgivarnas ansvar för de kreditfagare som hamnatpå obestånd ställs hårdare krav på kreditkontrollen. Och genom att viss typ avdirektreklam för krediter förbjuds minskas risken för en oöverlagd och oprövadupplåning. Det finns de som menar att hela åtstramningspaketet kommerför sent i den meningen att konjunkfurtoppen är passerad och att det är fel atttillgripa en åtstramning i ett läge när konjunkturen mattas. Det är i och försig riktigt att uppgången av den privata konsumtionen har blivit mindreexpansiv . Och än en gång förutspås en avsakfning i deninternationella konjunkturen, även om den är mycket måttlig . Men ingenting av detta ändrar pä förhållandet attarbetskraftsbristen måste hävas och inflationstrycket dämpas i vårt land. Denalltför snabba kostnadsutvecklingen lagras i högkonjunkturen nästan omärkligtför , och den alltmer försämrade konkurrenskraften som blir resultatetfår infe genomslag förrän den internationella efterfrågan vänder. Om vi stårinför en lågkonjunktur är det ännu viktigare att vi angriper kostnadsutvecklingen,innan konjunkturavmaftningen är ett faktum. Går vi in i en lågkonjunktur medhög inflation, är vi verkligen illa ute. ekonomi har både växtoch stabiliserats. Den åtstramning som majoritet kommer attbesluta om syftar till att göra det möjligt att under 90-talef förstärkatillväxten och bevara stabiliteten, samfidigt som utrymme skapas för enomläggning av energipolitiken och nya framsteg i kampen mot miljöförstöringen. Från regeringens sida har vi både i budgetpropositionenoch i komplefte-ringspropositionen strukit under att det krävs strukturellareformer för att öka den svenska ekonomins potential för tillväxt. Det finnsnämligen tecken som tyder på att denna potential har minskat under de senasteåren. mycketkraftig ökning av sysselsättningen och antalet arbetade timmar och trots mycketstora insatser av nytt kapital har den ekonomiska tillväxten mattats.Produktionen per arbetad timme och per investerad krona ökar långsammare änförr. På vissa områden ser det ut som om utbytet av insatta resurser t.o.m.minskar. För möjligheterna att öka välfärden i vårt land, vare sigdet gäller höjda reallöner, bättre vård och utbildning eller en renare miljö,är detta ett allvarligt hinder. Skall sådana krav kunna uppfyllas, måste viinte bara kunna sätta alla produktiva krafter i arbete. Utbytet av arbetetmåste också förbättras. De avgörande insatserna för att nå de målen görsnaturligtvis på den enskilda arbetsplatsen, i företaget eller förvaltningen, avdem som agerar på näringslivefs marknader. Men på den ekonomiska politikenvilar ansvaret att skapa rimliga förutsättningar för företagare och löntagareatt göra ett bra jobb. Det är det som brukar kallas strukturpolitik ellerutbudspolifik. Och här pågår ett ganska intensivt reformarbete. Vägledande för det arbetet är insikten att reformernamåste anpassas till verksamhetens mål och egenart, vilka styrmedel det kräveretc. Det finns med andra ord ingen ensarfad modell som kan användas förstrukturell förändring och ufbudspolifik i syfte att främja tillväxt ochutveckling. I vissa fall är det ökad konkurrens, i andra fall bättre samarbeteeller ökad stimulans åt de enskilda individerna som ger det bästa utbytet. Jag skall ge ett exempel på vad jag menar. Det mestframgångsrika inslag vi har av statlig utbudspolitik är antagligen - och dethar redan omvittnat - den svenska arbetsmarknadspolitiken.Den har - därom ger flera internationella undersökningar besked - skapat kanskevärldens bäst fungerande arbetsmarknad med stor förmåga fill rörlighet ochanpassning. Den har inte bara gett världens högstasysselsättningsnivå. Trots våra problem med kostnadsutvecklingen är detfaktiskt så, att inget annat land skulle kunna nå vår låga arbetslöshetutan att få en väsentligt högre inflation än den vi har. För förnyelsen av den offentliga verksamheten har vi enhel del att lära av hur arbetsmarknadspolitiken byggts upp. Arbetsmarknadspolitiken handlar nämligen om hur socialamål kan förenas med ekonomisk effektivitet. Dess framgångar beror bl.a. på atten effektiv förvaltningsform har utvecklats. Målet arbete åt alla genomsyrarhela organisafionen. Det finns tydliga informations- och beslutssystem som göratt besluten kunnat fattas snabbt och långt ner i organisationen. Sedan längehar man också ett särskilt system för att lösa intressekonflikter mellan departer som är avnämare av arbetsmarknadspolitikens tjänster. Det här är en modell för en effektiv samhällsorganisationmed viktiga sociala uppgifter. Men i den hittar vi inspiration för hur skolanskall kunna förbättras genom decentralisering och delegering, hur sjukvårdenskall kunna klara växande krav genom en klarare fördelning av ansvar ochbeslut. På båda dessa centrala områden håller vikfiga principiella avgörandenpå att utformas. Ett annat område där vi kan minska socialamissförhållanden och förbättra ekonomins produktionsförmåga är denoroande utvecklingen av Den ekonomiska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken, m.m. Vi tror inte att dessa problem löses genom försämradeförmåner. De måste i stället angripas genom omfördelning av resurser och genomen effektivare organisation för förebyggande av arbetsskador och sjukdomarsamt för rehabilitering. Genom uppgörelsen med om höjningen avarbetsgivaravgiften läggs den ekonomiska grunden för en reformering avsjukförsäkringen och arbefsskadeförsäk-ringen. Det jag nu sagt bör tolkas som att vi socialdemokrateranser att konkurrens och privatisering inte är någon generallösning föruppgiften att förnya och effektivisera den offentliga verksamheten. Däremot ärkonkurrens otvivelaktigt ett bra medel på en rad andra områden, därmarknadsekonomins effektivitetskrav överensstämmer med målet om bra produkterfill lägsta möjliga kostnad. Och sanningen torde vara att arbetet på att förstärkakonkurrensinslagef i vår ekonomi knappast varit så intensivt som . För det första håller på att förbereda sig införförhandlingarna med EG om delaktighet i en fri västeuropeisk marknad för varor,tjänster, kapital och arbetskraft. Jag har just avslutat en resa till ett antalEG-länder och vågar av de samtal jag har haft dra slutsatsen att ledandekrafter inom Gemenskapen delar uppfattning om nödvändigheten av ekonomisktsamarbete mellan EFTA-länderna och EG. Tidtabellen för förhandlingarna förefallerockså att vara klar - startsignalen blir det möte på regeringsnivå som planerastill november . För det andra har arbetet med avregleringen av densvenska kapital-och valutamarknaden nått ett slutmål i och med attvalutaregleringen har avvecklats. Men ytterligare arbete återstår för attanpassa lagsfiftningen angående kreditmarknadens institutioner, banker ochförsäkringsbolag till nya konkurrensförhållanden. kommer under sinnästa session att få ta emot en rad förslag på detta liksom på andramarknadsområden. För det tredje har vi tagit itu med den svåra uppgiftenatt förändra den svenska jordbrukspolitiken, så att vi får en bättremarknadsanpassning av livsmedelsproduktionen med större konsumentinflytande ochmindre förluster och mindre inflationstryck. Här är det särskilt glädjande attgamla fördomar om regleringars välsignelse ser ut att försvinna i rask takt ochersättas av en mer realistisk syn på hur böndernas och konsumenternas, för attinte tala om miljövårdens, intressen skall kunna tillgodoses på ett bättre sättän . Jag skulle kunna fortsätta den här genomgången avstruktur- och utbudspolitiken genom att tala om närings- och regionalpolitikensförnyelse - övergången från konkurrenshämmande och konserverande subventionertill offensiva insatser för utveckling och strukturell förnyelse. Jag skall emellertid avsluta med att påminna om att vi omett par veckor får utredningsförslag om ett nytt skattesystem i . Mångahar fill skattereformen knutit förväntningar om att den skall bli ettkraftfullt medel för att öka den ekonomiska tillväxten och därmedlevnadsstandarden. Lägre skatt på arbete och sparande förväntas öka viljan ochintresset av att arbeta mera och spara mera. Själv tror jag att ett nyttskaftesystem kommer att ha sådana effekter, och jag välkomnar dem. Men vi socialdemokrater vill uppnå fler, och kanskeviktigare resultat med Prot. 1988/89:130 den här reformen. Vi vill att den skall utformas så. att den minskar den 7juni 1989 improduktiva användning av pengar som består av spekulation och investe- ~ ' \ ~ ringari icke-produkfiva tillgångar, av skatteplanering som ofta är oförnuftig , ursamhällsekonomisk synpunkt, av slöseri därför att utgifterna är avdrags- ' gilla,osv. För oss är skattesystemet också mera produktivt om det ärrättvist och innebär att skattebördan fördelas efter reell bärkraft. Detbetyder bättre skattemoral och bättre förutsättningar att utan en omfattandekontrollapparat finansiera samhällets åtaganden. Förhoppningen om att ett nytt skattesystem skall ge enbättre fungerande ekonomi, där mer uträttas fill lägre kostnader, harbeskrivits som skattereformens dynamiska effekter. Jag vill infe alls uteslutaatt det uppstår sådana effekter. Men jag anser att det är ytterst äventyrligtatt i förväg tillgodogöra sig dessa effekter genom att genomföra en reform somär kraftigt underfinan-sierad. Innan vi faktiskt har kunnat registrera hurstora de tillväxfbefrämjan-de effekterna är, tar vi en uppenbar risk att ånyohamna i stora budgetunderskott. Vår utgångspunkt år därför att sänkningen avinkomstskatten måste finansieras genom avdragsbegränsningar, skärptkapitalbeskattning och breddad moms. Men det borde vara möjligt att i reformenbygga in en mekanism, som successivt sänker det totala skattetrycket nar vi kanbörja konstatera att reformen ger ett överskott. Här kan också trådarna knytas samman mellanstabiliseringspolitik och strukturpolitik, exempelvis i form av ett nyttskattesystem. Den ekonomiska åtstramning som regeringen har förordat ochriksdagen nu skall besluta om kan i själva verket visa sig vara den avgörandeförutsättningen skattereform. Att genomföra en så omfattandeförändring av skattesystemet i en ekonomi med överefferfrågan och starktinflationstryck torde vara utomordentligt riskfyllt. Det är helt enkelt så attvår vilja och förmåga att genomföra strukturreformer med långsiktigt positivaverkningar på tillväxt och stabilitet infe befriar oss från skyldigheten attdriva en sfabiliseringspolitik som också på kort sikt håller ekonomin i balans. 30 () replik; Finansministern inledde sitt anförande medatt säga att farten har blivit för hög. Det är inte till att ha stora anspråk.Tillväxten i vårt land var . härdenförväntats sjunka även före åtgärdspakefet. ligger därmed på enboftenplats i den internafionella tillväxtligan. Det leder i sin fur till attSverige faller tillbaka i välfärdsligan. Varför måste människorskonsumfionsmöjlighefer beskäras ytterligare när köpfesten så tydligt kom av sigredan förra året? Detta har varken finansutskottets ordförande tidigare idebatten eller finansministern nu lyckats förklara. I övrigt vittnade anförande om att hanför första gången pa väldigt står vid sidan av i den ekonomiska debatten. Hans försvar för den uppgörelse som innehåller något helt annat än hans eget förslag liksom hans utbudspolitiska visioner i slutet av anförandet var smått patetiska. Jag fäste mig vid ett uttalande om den kommande marginalskafte- 55 Prot.1988/89:130 sänkningen. Finansministern sade att den var "ett kraftfulltmedel för att öka den ekonomiska tillväxten ochdärmed levnadsstandarden". Där har vi ju det Den ekonomiska politiken, m.m. som skullebehövas för att råda bot på problem med bottenplats i fillväxtliganoch fallet i välfärdsligan. Men då inställer sig frågan: Varför har interegeringen tagit fill detta verksamma medel tidigare? Varför skall regeringenvänta till 1991? Varför skall regeringen, såvitt vi vet, skärpamarginalskatterna genom ett tvångssparande ? Hur kunde det gå så här snett? Eftersom jag har fått litetlängre repliktid finns det utrymme för en tillbakablick för att försökaförklara det inträffade. före valet insåg man i attdet fordon som befann sig utefter den tredje vägens kurs var på väg mot etthaveri. Ett förebud var att finansministern i valrörelsen erkände att han hadebegått ett tankefel när han sade att varje skattesänkning måste finansieras meden skaftehöjning. Sedan gjordes en kursomläggning i och med talet i denallmänpolitiska debatten, då finansministern talade om utbudsekonomi ochavreglering och avvisade en ytterligare höjning av skattetrycket. Det var först när finansministerns tal trycktes i som det blev litet rörelse. Därefter genomfördes presskonferensen,där regeringen redogjorde för den kommande skattereformen. Sedan började det på något sätt spåra ur. Inom LO blev detoro. Från LO sade man att skattereformen inte gynnade LO:s folk. Jag tror attvinstskatten, som finansministern deklarerade , var ett sätt attförsöka stoppa denna tendens till uppror i de egna leden. Den maskin som hadesatts i gång gick emellerfid infe att hejda. , , m.m. gjorde att fundamentalisterna i rörelsen började resa ragg. Mankan säga att artikel i betydde att bromsklossarnasattes in och att den utbudsekonomiska vägen var blockerad. Anmärkningsvärd är också den hast med vilkenkompletteringsproposifionen övergavs. Det var på något sätt som att den infevar allvarligt menad. Det var något slags diskussionsunderlag som man presenterademen som man egentligen inte alls kände någon större övertygelse för.Momshöjningen, som jag sade, försvann redan före . Man kan försökadraparalleller bakåt i tiden. Vi hade enliten regering som styrdes av en gång, då man faktiskt, som dethette, förlade rätt mycket av beslutsfattandet till . Man får ändåsäga om Ullsfenrege-ringen att riksdagsgruppen då stod fast vid de förslag somregeringen hade lagt fram, åtminstone över motionstiden. är detandra gången som den socialdemokrafiska riksdagsgruppen, finansutskottefssocialdemokrater med i spetsen ingriper och väcker mofioner,som innebär alldeles tydligt avslag på finansministerns förslag. Vad skall hända nu? Finansministerns avslutning tyder påatt han ännu inte har gett upp hoppet om att det skulle kunna bli en kursomläggning. Får jag då fråga om det som inte finns med i kompletteringsproposifionen blir något program för den offentliga sektorns förnyelse, och när kommer det i så fall att presenteras? Blir det fill hösten, till nästa års finansplan eller när kan vivänta det? Får vi en samlad översyn av socialförsäkringarna? Blir det någon ny 56 strategi på det utgiftspolifiska området så att vi åtminstone har litet Den ekonomiska politiken, m.m. vägledning och något att diskutera inför nästabudgetförslag, när nu Prot. 1988/89:130 budgetarbetet redan är överspelat.Allra mest intressant för vanliga männi- skor tror jag är: Vadskall hända med skatterna - jag tänker då infe i första hand på 1991, även omvi kan diskutera det också - 1990? Det borde finansministern ha redovisat förriksdagen för länge sedan. 31ANNE () replik; Finansministern inledde på sedvanligt sättmed att säga att allting har varit så bra i svensk ekonomi. Men man bliraningen förvånad över att resultatet av denna utmärkta politik är att vi fårpanikpaket, det ena värre än det andra. Jag förstår att det finansministernsade tillhör de mera vanemässiga språkliga formuleringarna. Annars slogs jag avdet litet anmärkningsvärda i att finansministern valde att i stort sett tala omnågonting annat än de förslag till åtgärder som finns i den rödgrönaboksamlingen på bänkarna. Jag kan delvis förstå detta. Om finansministernlåtsas gilla förslagen, framstår han nog som relativt okunnig, och det kanskehan inte vill göra. Om han ogillar förslagen desavouerar han sina egnapartivänner i , främst . Det kanske inte heller är såroligt. Finansministern menar att resultatet är det viktiga.Ändamålet medlen så att säga. Den formuleringen och de metoderna harsocialdemokraterna använt sig av tidigare, men inte heller då med någon störreframgång. När han sedan kommer fill analysen av problemen i svenskekonomi uttrycker sig förhållandevis tydligt; Brisfen påarbetskraft är ett av de stora mycket konkreta problem som vi har isvensk ekonomi. Då frågar jag mig: Hur anser finansministern att man skall fåfram fier människor fill arbetsmarknaden om man höjer energiskaften, ökarskatten på arbetskraft och höjer arbetsgivaravgiften? Det skulle varaintressant att höra finansministern, som ändå har en viss vana att utvecklasina olika förslags fördelar och nackdelar, ge en liten beskrivning av hurdenna mekanism fungerar, som innebär att höjd skatt på arbetskraft och höjdarbetsgivaravgift leder fill att bristen på arbetskraft minskar. Jag kannämligen inte förstå detta. Så sade finansministern att inflationen är ett stortproblem. Ja, det håller jag med om. Men vari ligger då finessen att genomföraåtgärder som höjer inflationen ännu mera? För en vanlig normal person måstedetta fe sig något anmärkningsvärt. Denna normala person skulle säkert viljahöra en mera utförlig beskrivning. Jag får säga att finansministern i någon månslår in öppna dörrar då han håller ett långt berömmande tal om arbetsmarknadspolitikeni . Jag tror inte att det finns någon i denna kammare som tar avståndfrån några av de inslag som finns där. Vi är alla mycket stolta över att hakunnat vara med att föra fram denna svenska arbetsmarknadspolitik. Det finnsingen motsättning på den punkten. Jag återgår till bristen på arbetskraft. Det finnsåtminstone en åtgärd som mer direkt skulle kunna medverka till att bristenminskar. Finansministern har själv gång på gång skrivit i den revideradefinansplanen att en sänkt marginalskatt skulle kunna leda till att bristenminskar. Men då frågar man sig: Om nu bristen på arbetskraft är ettstort problem och finansministern känner till ett medel som löser dettaproblem, varför gör han Prot.1988/89:130 ingenting? Hur kan han ta på sitt ansvar att vänta ett helt årinnan det kanske kommer ett förslag? Jag tycker attdetta är mycket anmärkningsvärt. ' tyder inte på någon större handlingskraft, för att säga sanningen. Denekonomiska poli- _. . . , n i i u j u Finansministernkonstaterar, som alla andra ekonomiska bedömare har gjort, atttillväxten i har mattats och att produktiviteten helst skall Han uttalar sig också positivt om konkurrensen som medel i politikenatt främja utbytet av insatt arbetskraft. Det tycker jag var bra. är baraledsen över att inte denna insikt följer med när man kommer fill produktionenoch så viktiga saker som sociala tjänster. Det är för mig en gåta fakfiskthur socialdemokraterna med finansministern i spetsen på denna punkt taravstånd från konkurrens som effektivitetsframjande medel i Det är för oss i folkparfiet mycket viktigt. tycker attde måste produceras så bra som möjligt. Om man kan öka utbytet av insattaresurser, kan man få fler vårdtimmar, fler barnomsorgstimmar och Finansministern väljer att helt bortse från denna metod, som i alla andrasammanhang fakfiskt har haft positiva effekter. Det är beklagligt. förstårmycket väl att regeringen inte har kunnat återkomma med någon strategiför den offentliga sektorns förnyelse under sådana omständigheter, då manredan från början har bestämt sig för att ett av de bra medlen är Jag villavsluta med att anknyta till vad finansministern sade om sin EG-resa.Jag läste i att finansministern med anledning av valufaregleringensavskaffande sagt att detta ökar kraven på konsistens och konsekvensi vår ekonomiska politik. Jag undrar om han finner dagens beslut förenligtmed kraven på konsistens och konsekvens i den ekonomiska 32 () replik: Jag sade fidigare att svensk ekonomi har andrum. Under den tiden har vi upplevt devalvering, enoljeprissänkning, en internationell räntesänkning, dollarkursfall och enminskad internafionell inflationstakt. Det har alltså funnits möjligheter attutnyttja denna respit för att göra någonfing åt svensk ekonomis strukturellaproblem. Varför försvann krismedvetandet? Var det på grund av denglättiga bild och Klondykestämning som spred omkring sig, när han hävdadeatt man hade löst alla världens problem, som ju till stor del berodde på attdet fanns internationella förutsättningar? Den tredje vägens ekonomiska politikär misslyckad. De förslag som finansministern har förelagt i form avfilläggsproposition är också misslyckade. Men det verkar inte som attKjell-Olof visar ånger eller bekymmer över att den glättade bild som hanhar gett skapat svårigheter att återta initiativ på det ekonomisk-politiskaområdet. Jag tycker att finansministern gör rätt när han erkänneratt det parlamenta riskt svaga stöd som regeringen har inger bekymmer. vi har en parlamentariskt svag regering - kanske också politiskt. Därför är regeringen beroende av att söka nå uppgörelser i . Men majoriteter kommer 58 och går. Ur demokratisk synpunkt ärdet naturligtvis bra att far sitt ansvar ochser till att olika frågor löses på bästa sätt. Om jag går , kommer jag spontantatt tänka på några frågor där man har lyckats åstadkomma en majoritet för sinaförslag.