prot · GC09130 · 1988-12-31 00:00:00 — Att sänka skatterna handlar inte bara om att förbättralandefs ekonomi -viktigt som det är - utan också om att ge individer ochfamiljer ökade möjligheter att själva forma sina liv. Det gör man fakfisktbl.a. genom sänkta skatter. Vi måste skapa klara spelregler i ekonomin. Jag kan förståLO:s upprördhet över att regeringen ändrar spelreglerna för avtalsrörelsen mittunder pågående spel. Så får man faktiskt inte göra. Men det som gäller arbetsmarknadens parter i denna delgäller ju i lika hög grad familjer och företag. Det är lika fel att plötsligtkullkasta förutsättningarna för spelreglerna för familjer och företag som attgöra det för arbetsmarknadens parter! Vi måste lära oss att spara bättre med de offentligautgifterna. Just nu ser vi hur kostnaderna snabbt skjuter i höjden, utan attregering eller riksdagsma-joritet förmår göra annat än att bara blåsa på.Därmed riskerar man att skörda storm . Det finns en uppenbar risk för kraftiga ökningar avkommunalskatterna . Det är höjningar som vi vet slår hårdastmot dem med lägre inkomster. Men socialdemokraterna här i sitter medarmarna i kors och vill inte vidta några åtgärder för att redan nu stoppa elleri alla fall bromsa kommunalskatteökningarna. Och med nuvarande oförmåga att kontrollera de offentligautgifternas snabba ökning är det mycket svårt att se hur det skulle kunna varamöjligt att klara av att hålla nere skattetrycket . Det ligger en kraftig skattebomb och tickar isocialdemokraternas ovilja eller oförmåga - eller bäggedera - att ta itu medden snabba ökningen av de offenfiiga utgifterna. Är det några som behöver ett tvångssparande så är det intefamiljerna och företagen - de reder sig bäst själva - utan politikerna i statoch kommun. Vi måste fa itu med problemen inom den offenfiiga sektorn.Kostnaderna ökar - det är ett problem, men vad värre är: minskar oftakvaliteten. Det drabbar människor som är i behov av vård och hjälp och stöd ochsom har litat på de löften de har fått. Vi betalar världens högsta skatter. Då har vi också rättatt begära att det offentliga fungerar. På punkt efter punkt innebär innehållet i finansutskottetsbetänkande -som ironiskt nog har fått formen av ett rött betänkande med en grönbilaga -att den ekonomiska politiken ges en felaktig inriktning, att problemsopas under mattan och att svåra frågor skjuts in . Det tror jag är illa för . Ju längre man skjuter påden nödvändiga politiska förändringen, desto svårare blir det nämligen för ossalla att lösa de problem som, så länge man håller sig till retoriken, de flestaverkar eniga om faktiskt finns. Så till slut, herr talman! För många människor som ärintresserade av vad som händer och sker i och i världen är dessa dagaren tid utan verkliga . Journalistfacket har beslutat att inledakonflikt mot den ena tidningen och det ena etermediet efter det andra. är t.ex. i en tidningmed en bra ledarsida och en massiv annonsbilaga. Samma sak gäller NerikesAllehanda, 1988/89:130 7junil989 Den ekonomiska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken, m.m. ,och , för att nämna några. Blir det inte enlösning på den här konflikten , kommer kväll TV:s Rapportatt slockna. står vi utan och Aftonbladetpå eftermiddagen. Vi får vara utan och ÖstraSmåland och . Jag skulle kunna räkna uppytterligare några. Jag tycker att det finns all anledning att här i daguttala en oro - mer kan vi inte göra - för vart detta leder. Tidningar, radiooch TV är viktiga delar i ett fritt samhälle och en fungerandeopinionsbildning. Jag skulle vilja mana till besinning och fill ett snabbt slutpå denna konflikt, som riskerar att stänga av oss från omvärlden och försvåraden offentliga debatten om viktiga samhällsproblem. 43BENGT (): kände vi alla än en gång denbestörtning och vanmakt som vi så fidigare har känt narkommunismen visar sitt rätta ansikte. Rapporterna och bilderna från massakern iPeking har skakat oss djupt. Unga människor har slaktats utan att de har begärtannat än det som för oss är så självklart: demokrafi och mänskliga fri- ochrättigheter. Men tragedin på har också ett annatbudskap. Många av oss som upplevde Kinasvärmeri minns hur mani vida kretsar i vårt land accepterade föreställningen att med nödvändighetmåste präglas av enpartisystem och politisk likriktning. De som försökte få ossatt tro på det står nakna. Kineser är naturligtvis, när de väl får en chans att yttrasig fritt, inte ett dugg annorlunda än andra människor. Kraven på frihet ochdemokrati är naturliga för alla människor. Kulturella och historiskaförhållanden kan visserligen försvåra en övergång fill demokrafi där den i daginfe existerar, men för oss som tror på frihet och folkstyre kan det aldrigråda något tvivel om grundvärderingarna och målet - en värld utan diktaturer. inföll FN:s miljövårdsdag. TVuppmärksammade den med ett program om den s.k. växthuseffekten.Den utgör det kanske största hotet mot den globala miljön. Växthuseffektenriskerar att leda tiU att temperaturen på jorden höjs med bl.a. mindrepolarisar, höjt vattenstånd, minskade landområden och utbredning av torrområdensom följd. Verkningarna för mänskligt liv är oöverskådliga. Orsakerna fiU växthuseffekten är, som alla känner till,framför allt avskogningen och förbränningen äv fossila bränslen: kol, olja ochnaturgas. direkta roll för den globala utvecklingen ärnaturligtvis marginell. Risken för temperaturhöjning på jorden ändrbs intemärkbart av om vi i släpper ut litet mer eller litet mindreväxthusgaser. Men samma sak kan sägas om prakfiskt taget varje enskilt land påjorden. Det befriar oss alltså inte från ansvar. Det borde också vara ett memento för oss att vi i ,trots att vår elektricitet nästan helt framställs med annat än fossilabränslen, producerar mer än dubbelt så mycket koldioxid per invånare somgenomsnittet i världen. beslut , att koldioxidutsläppen iSverige inte får öka, skall ses mot den här bakgrunden. Att klara det måletsamtidigt som vi skallavveckla kärnkraften och bevara de orörda älvarna är verkligen en utmaning. Man kan säga att vi i genom de restriktioner vihar saft upp för energiförsörjningen bara har lämnat en smal passage öppen motframtiden. Det finns de som säger att den är/ö;-smal, att det inte går attkomma igenom, att vi måste lätta på restriktionerna. Själv fillhör jagoptimisterna. Jag tror att det kan gå. Om vi skall lyckas måste vi både utveckla och användaenergisnål teknik och i ökad utsträckning utnyttja miljövänliga energikällor,främst biobränslen. Våra förutsättningar att lyckas är bättre än på de flestaandra håll i världen. Men om det skall gå får vi inte börja med att ersättakärnkraft med eldning av fossila bränslen. Därför är regeringens planer på attersätta kärnkraft med naturgas oroande. Visserligen släpper naturgas ut mindre koldioxid än koloch olja men avgjort mer än kärnkraft. Dessutom frigörs metan ur naturgasen,vilket gör att naturgasens bidrag till växthuseffekten sannoUkt är jämförbarmed kolets. skickade socialdemokraterna internt ut enpromemoria där man redovisar hur man har tänkt sig att ersätta energin från detvå kärnkraftsreaktorer som enligt riksdagsmajoriteten skall stängas av redani mitten av . Det finns beräkningar som tyder på att detersättningsprogrammet skulle leda till att utsläppen av växthusgaser i Sverigeökade med i storleksordningen av dagens koldioxidutsläpp. Jag måste mot den bakgrunden fråga statsministern: respektera beslut om att inte öka koldioxidutsläppen?Eller förutsätter socialdemokraternas energipolifik ökade koldioxidutsläpp? Det egentliga ämnet för dagens debatt är denekonomiska politiken. Många frågor har redan belysts under förmiddagens debatt.Det finns inte anledning att upprepa alla argument. Men jag skulle för vilja knyta an fill enartikel som skrev i . I denpåstod han att "alla insiktsfulla bedömare är eniga om att Sverigesekonomi måste kylas Den ekonomiska politiken, m.m. Jag har gått igenom i stort sett alla aktuellakonjunkturbedömningar från banker, fackliga organisationer och industrin. Jagkan konstatera att påstående är en grov överdrift. I självaverket är stödet för såväl regeringens ursprungliga förslag som för denröd-gröna politik som av allt att döma kommer att genomföras utomordentligtsvagt. De "insiktsfulla bedömarna" är naturligtvis inteöverens om allt, men det råder en betydande enighet om att åtstramningen kommerför sent. Den borde ha beslutats senast . Det var ju för övrigt enrekommendation som de flesta gav redan då och alltså inte något som de barasäger nu med facit i hand. Man kan fråga sig var höll hus då. Skrevstatsministern en enda arfikel om behovet av åtstramning? Ellersade statsministern ett enda pip om åtstramning i den debatt vi hade här ikammaren förra juni? Var statsministern då beredd att ta hänsyn till vad någrainsiktsfulla bedömare ansåg? Den ekonomiska politiken, m.m. Nej, nej och åter nej. Då fick ansvaret för svensk ekonomivika för hänsynen till det förestående valet. föreslog regeringen en momshöjning.Det förslaget vann inget som helst gehör i - det var i själva verketdömt att falla redan i den stund det presenterades - och därför genomförs detinte. I stället blir det tvångssparande. Det är i stort sett lika illa. Det anmärkningsvärda är, som var inne på, attregeringen över huvud taget lade fram ett förslag om momshöjning, för IngvarCarlsson lovade ju inför valet alldeles entydigt att det inte skulle bli någonmomshöjning . "Det är svårt", skrev för ettpar veckor sedan, "att här upptäcka den överensstämmelse mellan ord ochhandling som man har rätt att kräva." Detta är dess värre inte det enda exemplet på bristandeöverensstämmelse mellan ord och handling i socialdemokratisk politik. Men istället för att, i varje fall just , räkna upp fler exempel vill jag frågastatsministern - se det gärna som ett tillägg till den fråga som : Anser statsministern att det är förenligt med god polifisketik att ställa ut vallöften som han inte har några planer på att hålla eller ivarje fall inte känner sig det minsta bunden av när valet är över, som ärlöftesparenteser bara avsedda för valrörelsebruk? När vi hade en motsvarande debatt här ikammaren sade att det , alltså 1989,skulle fattas beslut om en stor och genomgripande skattereform. Tyvärr har denreformen på grund av socialdemokraternas förhalningstaktik blivit ett årförsenad. Men det gör den naturligtvis inte mindre angelägen. Att döma av de uttalanden som har gjorts frånregeringshåll, och av det arbete som har bedrivits i flera statligautredningar, är en skattereform inom räckhåll som på ett rimligt sätttillgodoser mål som vi i länge har arbetat för. Men det finns gott om intressenter som ser sinaskatteprivilegier hotade . Ett kan vi därför redan nu slå fast: Omalla som har skatteprivilegier av olika slag skall behålla dem, blir detingen skattereform. Om det skall bli möjligt att radikalt sänka skaften påarbetsinkomster, vilket måste vara huvudsyftet med reformen, är det nödvändigtatt sätta sig över särintressen och aldrig förlora det viktiga målet ur sikte:att skapa ett rättvisare skattesystem. Det kommer alla att tjäna på, också de som värnar omnågot specifikt särintresse. Men självklart måste vi också på ett rimligt sättkunna klara en del övergångsproblem av t.ex. fördelningspolitiskt slag. Om det skulle visa sig, vilket en del beräkningar tyderpå, att reformen kortsiktigt inte ger acceptabla resultat för exempelvis vissaensamstående, måste vi vara beredda att parera de effekterna. Men det är medstörsta sannolikhet bättre att göra det utanför skattesystemet, kanske medhjälp av bostadsbidragen, än att låta hänsynen till en viss grupp styra utformningenav hela skattesystemet. Från sida är vi inställda på attunder det närmaste året delta i ett fortsatt konstruktivt arbete i syfte attkunna medverka till den skattereform som så väl behöver. Den ekonomiska politiken, m.m. Målet är lägre skatt på arbetsinkomster och en merenhetlig kapifalbe- Prot. 1988/89:130 skattning. Finansieringen av reformenär bara ett medel för att nå det målet. Den kan vi diskutera.Här finns det alternativ. Vår utgångspunkt är att finansiering skall ske i en sådanomfattning att inte den samhällsekonomiska balansen äventyras och på ett sådantsätt att inte resurser tas från vikfiga brisfområden som vård, omsorg ochutbildning. Jag vill gärna säga att jag tycker att denreformskiss som presenterade varöverraskande djärv. Den låg i linje med vad vi länge krävt - och krifiseratsför från socialdemokrafiskf håll. För infe länge sedan påstod att det varljusår mellan skatfeförslag och socialdemokraternas. I en intervjui sade att avståndet nu var litetmellan socialdemokraterna och samma folkparfistiska skatteförslag! Det ärsannerligen snabbt marscherat från socialdemokraternas sida. har det mot bakgrund av den senaste tidens händelserspekulerats en del om att socialdemokraterna skulle vara på väg att åter bytakurs i skattepolitiken. Inför den debatt som förestår skulle det varavärdefullt, om kunde ge några besked om vad vi har att väntaoss: Står socialdemokraterna fast vid den kurs somfinansministern stakade ut och som avspeglas iinkomstskatteutredningens förslag? Eller ligger det någon sanning ispekulationerna om att partiet är på väg att överge den kursen? Skattesystemet, alltså det sätt på vilket vitar ut skaften, behöver förändras. Men dessutom är det totala skatteuttaget förhögt i . I varje fall på ett principiellt plan tycks det vara enuppfattning som regeringen delar. Bl.a. har i en tidigaredebatt här i kammaren med berömvärd precision slagit fast, attsocialdemokraternas mål är att skaftetrycket skall sänkas så att det motsvarar51,av BNP, dvs. med i förhållande fill dagensskatteuttag. Problemet är att sedan preciserade detmålet har utvecklingen gått i motsatt riktning, dvs. skatterna har höjts. Dessutom visar de kalkyler som regeringen nu har redovisati kompletteringspropositionen att de offentliga utgifterna framöverutan nya utgiftsbeslut tenderar att stiga snabbare än skatteintäkterna även vidoförändrat skatteuttag. Det innebär alltså ett fortsatt tryck uppåt påskatterna. Mot den här bakgrunden lovade regeringen för ett halvårsedan att man skulle återkomma till med, som det hette,en "strategi för hur de offentliga utgifternas ökning skall kontrollerasoch hållas tillbaka". Någon sådan strategi har vi ännu inte sett till, ochnu är tiden ute för den här gången. Det största problemet är att utgifterna isocialförsäkringssystemet, framför allt sjuk- och arbetsskadeförsäkringarna, ökar helt okontrollerat. Dess värre är en höjd ambitionsnivå när det gäller att förbättra dåliga arbetsmiljöer och att öka insatserna för rehabilitering inte tillräckliga åtgärder för att möta den här utvecklingen. Prot.1988/89:130 7juni 1989 Denekonomiska politiken, m.m. Socialförsäkringarnamåste ses över mer grundligt i syfte att hitta lösningar på den galopperandeutgiftsutvecklingen. Densom säger det får höra av socialdemokrater och en del andra, attreglerna i socialförsäkringssystemet är heliga och att varje förändring hotarvälfärden. I själva verket är den nu pågående kostnadsexplosionen ett mycketstörre hot mot den svenska välfärden. Den leder till att andra angelägnaoffentliga uppgifter trängs undan, till att exempelvis handikappade, gamla ochsjuka får vänta på angelägna förbättringar. Samtidigtsom socialförsäkringsutgifterna på bara har ökat med 17 miljarderkronor, eller - alltså långt mer än de allmänna prisökningarna - harsocialdemokraterna sagt nej tiU insatser för de mest behövande som belöper sigtill bråkdelar av det beloppet. Detta är, herr talman, det allvarligastefördelningspolifiska problem som vi har att hantera i dennakammare. Socialdemokraternassvek mot det glömda drabbar människor som lever på en betydligt sämrestandard än flertalet svenskar. Det handlar om vuxna handikappade, om barn medhandikapp och deras familjer, om dementa och deras anhöriga, om gamla och sjukapå långvården som tvingas dela rum med främlingar och många andra. Jagskall presentera en rapport där vi mer i detalj visar hursocialdemokraterna sviker det glömda , sak måste jag fråga om , I den regeringsförklaringsom statsministern avgav på första dag utlovades bl.a, attsituationen för handikappade barn och deras famijer skulle särskiltuppmärksammas. Jagkan trots det löftet konstatera att socialdemokraterna här i kammaren harröstat emot folkparfiets förslag om o att höja vårdbidraget, o att förbättrapensionsförmånerna för föräldrar till de svårast handikappade barnen, o attjämställa pedagogiska leksaker med andra handikapphjälpmedel, o att förbättraföräldraförsäkringen för föräldrar till barn med handikapp, o och att inrättaett särskilt träningscenter för barn med ovanHga handikapp. Mot den bakgrunden vill jag be statsministern attså här på näst sista dag redovisa hur regeringen har särskiltuppmärksammat situationen för de handikappade barnen och deras familjer underdet år som har gått. besökte jag några länder i och , Skillnadernamellan de länderna var naturligtvis stora, men där fanns också intressantalikheter. Viktigast är de dåliga erfarenheter som man har av socialismensekonomiska system. Det har bidragit till dålig produktionsutveckling, matköer,miljöförstöring och mycket annat elände. har man börjat tänka om.Perestrojka är aktuell inte bara i , Denförnyelseprocess som är på gång i , och även på andra håll harfått olika etiketter, men huvuddragen känner vi igen som liberala. Det handlarinte bara om de politiska förändringarna utan också om de ekonomiska. För sedan började det, herr talman,blåsa en röd vind över världen. Då handlade det mycket om kollektivism,antifillväxt, om en ökad roll för staten och om att politik var allt. För ungefär ett årtionde sedan blev vinden i stället blå.Nu gällde det att göra affärer, det handlade om en individualism som lutade åtegoism, en obegränsad tro på marknaden, minskade offenfiiga utgifter, om attpolitik var skit. är det mycket som tyder på att ensocialliberal vind kommer att svepa fram. En kombination av demokrati ochmarknad, av individualism och solidaritet, av välfärd och valfrihet, avtillväxt och miljöhänsyn, av mångfald i uttryck och livsstilar, av att polifikinte är allt men att det är viktigt. För oss liberaler kunde det 1968 och åren därefter iblandkännas litet motigt när vi försökte försvara individens frihet mot kollektivetoch marknadsekonomin mot planekonomin. har det på samma sätt ibland känts litetmotigt att försvara solidariteten mot egoismen, internationalismen mot densnäva chauvinismen. Inför 1990-talet tycks det , herr talman, som om viskulle kunna ha en spännande tid framför oss med en ny chans för desocialliberala idéerna, både här hemma och internationellt. Det kännsmycket hoppfullt. Den ekonomiska politiken, tn.m. 44OLOF (); har varit skådeplatsen för en spirande, inspirerande, kämpande ochsjungande demokrati. har allt förbytts i sin motsats. Dekinesiska studenterna och deras många anhängare bestod provet. Dagens kinesiskamakthavare gjorde det inte. För dem blev våldet svaret på den demokrafiskautmaningen. En regim som vänder vapnen mot sin egen ungdom - mot sitt egetlands framtid - har ingen framtid. Våldet mot de vapenlösa är barbari. Vårt fördömande är självklart. Det riktas mot de ansvarigai dagens kinesiska statsledning. De har själva bekräftat att de bygger sinmaktposition på arméns vapen. Armén har visat, i varje fall delar av den, attden inte är folkefs armé, bara makthavarnas. måste frysa sina förbindelser med dagens kinesiskaledarskikt. måste visa solidaritet med de kinesiska ungdomar som gästarvårt land som studenter och praktikanter. måste internationellt verkaför isolering av de ansvariga i dagens kinesiska regim. Den kinesiska tragedin står i bjärt kontrast till denökande öppenheten för de demokratiska krafterna främst i ochPolen. Också där ser vi styrkan och kraften i demokratin som grund förmänskliga fri- och rättigheter, för folkens frigörelse. Låt oss hoppas, att denprocessen inte kan stoppas. Vi gläds med våra grannar i de baltiska staterna, derasväxande självkänsla Och självbestämmande. Vi gläds med våra polska vänner, medSolidaritets överväldigande genombrott som dominerande politisk kraft i Polen.Det ger hopp , en alltmer gemensam alleuropeisk framtid. 6 protokoll 1988/89:130-133 Den ekonomiska politiken, m.m. far nu de första konkreta stegen som brobyggaremellan öst och väst. Sovjefledaren besök vid Europarådetssommarsession markerar en viktig milstolpe. Dessa alleuropeiska perspekfiv och det fortsatta arbetetför internafionell nedrustning måste prägla också samarbetet i Västeuropa.Allting annat vore perspektivlöst. Därför får inte heller samarbetet EFTA-EGinnebära nya barriärer eller hinder mot omvärlden. Nyckelorden ömsesidighef ochicke-diskriminering måste vara vägledande. Demokrati och frihet måste vara grundenför samverkan och folkens självbestämmanderätt. Samarbete måste bygga påmellanstatliga förbindelser mer an på överstatliga, mer på decentralisering,delaktighet och närhet än på centralisering, främlingskap och disfansdemokrati. Inför den internafionella miljödagen har vi kunnat lyssnatill deklarationer om miljöns krav från rader av ledande polifiker från helavärlden. Dessa deklarationer är en bekräftelse på miljöfrågornas globalabetydelse och ett internationellt genombrott - än så länge mest i ord. Underkommande decennier måste miljön också i handling bli vår störstainternationella angelägenhet. Föroreningarna som förs med vindar och havsvågor känneringa gränser av det slag som vi människor ritar upp. Det finns bara en gräns,obönhörlig om den överträds: Vad livet i naturen tål. Utan respekt för dengränsen och för de spelregler som naturens egna kretslopp anger blir varjeannan fråga meningslös. Framtiden måste därför tillföras det livsnödvändigaperspektivet: ekologi. Det ar själva förutsättningen för uthållig utveckling.God miljö skall vara ett mål också för den ekonomiska politiken. Så blir det nuförhoppningsvis genom dagens beslut om ekonomin. Vi ser det som en framgång förmiljön, en framgång som förpliktar! Miljöpolitiken kräver att vi vågar styrasamhällsutvecklingen. Det gäller den aktuella energibeskattningen. Energinmåste belastas med hänsyn till miljökonsekvenserna. Det uppnår vi infe genomatt lägga moms på energin -lika järns över. Det kräver differentierade punktskatterfrämst i producenf-och importörsleden. De förnyelsebara alternativen måste fåen chans, det har de hitfills inte fått. Olja, kol och uran har bara enframtid; att ständigt minska. Annars har vi inte förstått naturens varningar.Det är hög tid att miljöavgifter införs. Först då erkänns att ekonomi ochekologi bara är olika sidor av samma sak. Frågan är inte om vi får betala, baravem, hur och när. Miljön kräver helhetssyn. Den kan aldrig behandlas som ensektorfråga. Liksom ekonomin har ekologin en övergripande betydelse för allmänslig verksamhet. Som alltid i vårriksdagens slutfas behandlar viregeringens kompletteringsproposition. Den här gången mer omfattande änvanligt, mer självkritiskt än vanligt och - som en följd av valet -med ett mer osäkert öde än vanligt. Samfiiga fem oppositionspartier i har instämt iregeringens bedömning - det går ju att hitta citat i de olika partimotionerna -att den svenska ekonomin är överhettad. Däremot går bedömningarna vitt isär närdet gäller vilka åtgärder som bör vidtas, både om vad som är möjligt ochönskvärt och om det krävs åtgärder av generell eller selektiv karaktär ellerbådadera. riksdagsgrupp fog emot regeringens ursprungligaåtstramningsförslag med mycket begränsad förtjusning, det skall erkännas.Udden var, som vi uppfattade det, i mångt och mycket riktad mot centernspolitik - så som vi hade formulerat den inför väljarna val. Höjdmoms och borttagna mjölksubventioner är ju raka motsatsen till sänkt moms påmaten t.ex. Vi bedömde dessutom att kompletteringspropositionensförslag skulle störa den pågående, men ständigt lika oavslutade,avtalsrörelsen. De starka kompensationsmekanismerna i det svenska samhället skullestimuleras.