prot · GC0976 · 1988-12-31 00:00:00 — är beskeden inte hemligare än att jag i går redogjordeför dem i deras helhet utan uteslutningar inför offentligheten. Det är dessutombesked som lämnas inte bara till utan ocksä till . Men jag skall redovisa dem en gång till. Vad som har hänt är att Landsorganistionen och ställde en fräga till regeringen omskattepolitiken , dvs, . Skälet till frågan var att de hadebörjat diskutera tvåårsavtal för bäde 1989 och 1990 och ville veta deskattemässiga förutsättningarna. Deras fråga löd: Kan statsmakterna genom enskattesänkning 1990 av samma slag som 1989 tillföra löntagarna köpkraft? Det svar de fick var följande.Regeringen är beredd att föreslå en sänkning av inkomstskatten nästaär med samma huvudinriktning som årets skattesänkning. Förutsättningen för denförsvagning av finanspolitiken och den ökning av köpkraften som detta lederfill, och att detta kan genomföras utan att hota den samhällsekonomiskabalansen och utan att öka inflationstrycket, är att den totala ökningen avlönekostnaderna, inkl. löneglidningen, begränsas till högst . Avtalen pähela arbetsmarknaden måste därför ge rimliga garantier för att detta villkoruppfylls, innan regeringen i nuvarande konjunkturläge med en redan storefterfrågan kan föreslå en ofinansierad skattesänkning. Detta betyderinte att regeringen tänker bli någon part i löneförhandlingarna. Det förblirarbetsmarknadsparternas sak att förhandla fram sina löneavtal. Men det blirsedan regeringens uppgift att bedöma om de samhällsekonomiska förutsättningarnaföreligger för en skattesänkning 1990 enligt den huvudlinje som vi följt i år.Jag tycker att det är en helt orimlig ståndpunkt som de borgerliga partiernaintar, att regering och riksdag nu skulle binda upp sig för skattepolitiken1990, innan vi vet hurdan en sä avgörande faktor .som löne-ochkostnadsutvecklingen blir. Inte heller kränker regeringen i något avseende riksdagensrätt att besluta om skatter. Det är faktiskt regeringen helt obetaget att tillvem den vill redovisa sina avsikter och ekonomiska bedömningar. Det är interiksdagens sak att avgöra med vem regeringen skall samtala och till vem denskall framföra uppfattningar. Däremot är det regeringens skyldighet attförelägga sina förslag. Det kommer vi att göra den dag vi anser attutrymme finns för en sänkning av skatterna i . Den andra typ av medel som kan användas för att klarainflationen och utrikeshandeln utan ökad arbetslöshet är att förbättraekonomins sätt alt fungera. Det handlar om att öka utbudet av arbetskraft ochkapital, att fä resurserna att flyta smidigare dit de gör störst nytta, om attstimulera arbete och sparande. På nägra av dessa områden har socialdemokratin finatraditioner att falla tillbaka pä. På andra har vi det inte. Vi hymlar inte omatt vi i hög grad har varit medskyldiga till att bygga upp det skattesystem somi dag är i skriande Vi har länge trott att höga marginalskattesatser är det främstamedlet för utjämning. vet vi att det inte är sä. De riktigt rika, deskrupelfria, de med tid och experthjälp kan alltid gä runt skatten. Med avdragoch skatteplanering kan de få ned sin skatt, som andra måste betala. Därförmisslyckas det skattesystem som vi har att skapa en rimlig rättvisa. Därförmäste vi tänka om. Själv är jag övertygad om att det är möjligt attåstadkomma en skattereform som ger både mer rättvisa och mer effektivaskatter: skatter som uppmuntrar till mer arbetsinsatser, större investeringar,mindre snedvridningar i ekonomin, ökat sparande - och som fördelarskattebördan bättre. Pä andra områden kan vi bygga vidare på fidigareframgångsrecept. Det gäller inte minst arbetsmarknadspolitiken. Den måstefortsätta att vridas över mot mer utbudsstimulerande åtgärder, dvs. merutbildning och en ännu bättre arbetsförmedling. Arbetslinjen - att människorskall ha utbildning och arbete i stället för bidrag - skall ligga fast. Ja, denbör t.o.m. utvidgas. Arbetslinjen kan hjälpa oss att lösa de stora problem vi har med snabbt stigande kostnader i sjuk- och arbetsskadeförsäkringen. AnneWibble tog upp problemet. Hennes enda recept är att skära ner förmånerna. Mendä har vi inte kommit åt det grundläggande problemet, som är ett annat,nämligen varför människor blir sjukskrivna länga tider, varför antaletarbetsskador växer så snabbt och varför vi har så många förtidspensionerade.Det enda de borgerliga partierna kan tänka sig är att försämra förmånerna fördem som drabbats. I stället mäste vi söka lösningar som innebär att vi kanminska sjukskrivningsperiodernas längd, minska antalet arbetsskador och minskaantalet förtidspensioneringar. Det kan vi åstadkomma t.ex. genom att skärpaincitamenten för arbetsgivarna att förbättra arbetsmiljön och för samhället attförbättra folkhälsan och ge sig i kast med rehabilitering av dem som skadats.Om vi kunde minska förtidspensionering och långtidssjukskrivning skulle det gebåde lägre kostnader och och därmed högre produktion samt enbättre tillvaro för de enskilda människor det gäller. För den som har ett socialt samvete, , ärsvaret givet: Det är den vägen vi skall gå. Det är det social-humana sättet attbäde minska kostnaderna och förbättra människors situation. Det är ocksä nödvändigt att diskutera om vi kan föra överresurser från sjukförsäkringen till sjukvården och hur vi skall kunna förbättravår organisation för rehabilitering. händer det alltför ofta att personermed problem bollas fram och tillbaka mellan olika, strikt avgränsadebyråkratier, var och en med sitt eget budgetkonto och där man inte hartillräckligt god samordning och bra samarbete. Det här är ett av flera exempel på hur viktigt det är attvi skärskådar och förnyar den offentliga sektorn. Den kläms mellanstigande krav på kvalitet, tillgänglighet och valfrihet å den ena sidan och enlångsammare tillväxt av resurserna å den andra. Vi vet att vi har köer tillvården, gamla och trasiga skolhus, för fä dagisplatser. är det ettfaktum att det inte gär att bygga ut den offentliga verksamheten i samma taktsom . Vår uppgift är därför att förbättra den offentliga sektorn på enrad viktiga områden -men utan att använda mer än de resurser som redan finns fillgängliga. Det innebär en stor utmaning. kunde vi alltidförsöka lösa problemen genom att tillföra mer resurser via höjda skatter. Nublir uppgiften att lösa dem med de resurser som redan finns. Medan fältropetför arbetarrörelsen tidigare kan sägas ha varit "Mer pengar tillreformer! ", blir det nu "Mer reformer för pengarna! Det är min övertygelse att det går att klara denuppgiften, men då krävs också att vi självkritiskt granskar den styrning ochorganisation vi byggt upp på detta område. De politiker som ansvarar för den offentliga verksamhetenmåste tydligare än se sig som medborgarnas företrädare. De skall sättaupp klara mål för den offentliga verksamhet de svarar för, men de skalldärefter våga släppa ner besluten över den löpande verksamheten till dem somarbetar i den. Det kan sägas att detta är detsamma som att organisationendecentraliseras. Vi har redan sett åtskilliga exempel på att detta leder fillen både bättre och billigare verksamhet. Och det kan ge konsumenterna,medborgarna, större möjHghet att välja mellan olika utformningar avverksamheten i värdcentraler, skolor, på dagis och sjukhus. För att detta skall fungera måste ocksä de ansvarigapolitikerna ha vilja och kunskaper att utvärdera den verksamhet som bedrivs,att ta reda på vad som faktiskt uträttas, att belöna dem som når de uppsattamålen, liksom att vara beredda att dra bort resurser från de enheter som intenär de mål som satts upp. Det här är verkligen svårt. En annan svårighet ligger iden målkonflikt som vi måste ta med öppna ögon. Ju mer av valfrihet ochdecentralisering som skapas, desto svårare kan det bli att nå den jämlikhet somvarit ett av syftena med att organisera vård, omsorg och utbildning i offentligregi. Här krävs en rejäl och grundlig debatt - inte minst inom arbetarrörelsen- om valfrihetens innebörd och konsekvenser. Det är nämligen ett inte alldeleslättlöst problem. Den debatten har redan startat. Och, för att sluta där jagbörjade, den debatten är spännande och vital. Den senaste tidens många mötensom jag har haft på olika ställen runt om i landet har övertygat mig om att detsvenska folket - och medlemmarna i vårt parti - vill att denna vår debatt skallfortsätta på det här viset. Man vill att vi skall fortsätta att värna fullsysselsättning, trygghet och rättvisa, men man vill också att vi stöper om våragamla medel så att de svarar mot en ny fids krav. Man vill helt enkelt att densvenska socialdemokratin skall fortsätta sitt arbete för att omdana päett sätt som kännetecknas av både solidaritet och förnuft. 25LARS () replik: Efter den senaste tidens debatt, inte minstkring , var det naturligt att finansministern kände sig skyldigatt hylla den socialdemokratiska välfärdspolitiken. Men, handen på hjärtat, ärinte prognosen om ett budgetöverskott på 400 milj. kr. etl litet svagt bevisför detta? Budgetöverskottet har ju uppnåtts fill priset av ett kraftigt skärptskattetryck som givit svag tillväxt, hög inflationstakt och ett växande bytesunderskotttill följd av minskat, ja rent av negativt hushållssparande. Det ter sigegendomligt atl så hänga upp sig på dessa 400 milj. kr., när vi kankonstatera att överskottet under det löpande budgetåret blir närmare 10miljarder. Det vore verkligen nägot att ta fram. Vi vet säkert att nästa års budgetsaido inte blir plus 400milj. Det kommer sannolikt, som jag sade tidigare, att bli betydligt mer.Men osäkerheten är stor. Utmärkande för årets budgetförslag är nämligen att detär så ofullständigt. Vi vet inte vad som händer. Sedan sade finansministern att vi inte längre behöver länafill välfärden, och det tycker jag var ett mycket konstigt uttalande. Avgörandeär ju inte hur statsskulden påverkas utan hur bytesbalansen påverkas. Vi harett växande bytesunderskott och lånar från utlandet för att upprätthålla vårlevnadsstandard. Att man sedan gör det via privat upplåning, därför attutlandsskulden har privatiserats, på ett som jag anser felaktigt sätt, är enannan sak. I fräga om priser och löner är finansplanen faktiskt merrealistisk för innevarande är än som varit vanligt. Priserna och lönerna höjsmer än som sagts, men de blir inte så mycket högre än de brukar bli. Man är sätillbaka till samma slags manövrer för att inflationen skall bli . Vi har fått ett besked om ett kommande skatteförslag, somär märkligt pä mänga sätt. Det finns inte med i det budgetförslag därregeringen är skyldig att redovisa statens inkomster och utgifter, inkluderandeår 1990, som vi nu talar om. Förslaget går rakt emot vad som sades och gjordespä nyårsafton. Då höjdes skatterna, men skall man sänka dem, allt i syfteatt försöka påverka löneutvecklingen. Vi som har föreslagit längre gåendemarginalskattesänkningar kan ju ta det som ett erkännande. Vad regeringen nuföreslår motsvarar inte mycket mer än inflationen. i lönehöjning, som vihar sagt, vore bättre. skall man ju gä fram medmarginalskattesänkningar på . Varför inte ta ett förskott på dennamarginalskattesänkning, herr finansministern? Det finns faktiskt en godförebild för detta i det förslag som faktiskt föreligger i den moderatapartimotionen i är. 26ANNE () replik: både började och slutadesitt anförande med att säga att den socialdemokratiska poHfiken grundas påförnuft och solidaritet. Det tycker jag är fel. Tvärtom saknas det både förnuftoch solidaritet i er politik. Finansministern använder sig av ett ganska enkeltdebattknep, som borde vara under hans värdighet, när han påstår attfolkpartiets enda recept var att skära i förmånerna. Jag tycker attpartimotioner frän andra partier kunde förtjäna att läsas med nägot bättreförstånd, innan man uttalar sig om förslagen. Sanningen är att vi har en mycketgenomgripande och väl underbyggd analys av de brister och problem som finns isocialförsäkringssystemen. Resultatet av denna diskussion, som för övrigt ävenfinansutskottets socialdemokrater uppenbarligen tycker är ganska intressant, äratt problemet kräver en rejäl översyn. Vi lämnar många förslag till hur ensådan skall utformas. Men - och det är poängen - i avvaktan på att en sådanöversyn kan göras, kan man fakfiskt inte bara sitta och rulla tummarna samtlåta problemen oeh kostnaderna bara öka och öka. Då händer just det som händer , nämligen att barn med handikapp blir utantillräckligt stöd, att åldersdementa inte får det gruppboende de behöver ochatt sjuka människor får vänta i månader pä en vettig sjukvårdsbehandling. Detär en bristande solidaritet mot enskilda människor, som jag djupt beklagar attsocialdemokraterna uppenbarligen bekänner sig fill. Sedan sade finansministern angående skatterna att han hadefått en fråga från parterna, som ville få vetskap om det skattemässigaförutsättningarna. Det förstår jag mycket väl. Det har vi från folkparfiettjatat om . Det är enligt vår mening vikfigt att läggafast förutsättningarna för inkomstskatter och annat i förväg så att parterna vetvilka förutsättningar som gäller i förhandlingarna. I dessa förutsättningarskulle ett utsökt inslag vara ett inflafionsskydd. Dä vet nämligen parterna attskatteskalan med dess procentsatser gäller oberoende av inflation och annat. Får jag fråga om finansministerns uttalande om att detkrävs rimliga garantier för att det skall bli en skattesänkning skall tolkas såatt en sådan inte blir av utan dessa garantier. Om finansministern inte fär vadhan själv kallar för rimliga garantier, blir det då ingen ändring alls iskatteskalan ? Det vore en utomordentligt dålig början på enskattereform. Det innebär de facto en skattehöjning med ungefär fem miljarderkronor. 27GUNNAR () replik: När finansministern nu berättar omskatteförslagen, har rätt i att regeringen bör klargöra vilkaskatteregler som gäller för att arbetsmarknadens parter skall kunna agera ochså att inte de som förhandlar vid ett visst tillfälle gynnas. Om inte detnuvarande skatteförslaget ändras så att alla inkomsttagare får enskattesänkning, dä är förslaget fördelningspolitiskt oacceptabelt. Det äralltså viktigt att det ses över. När finansministern framlade sitt förslag tillskattereform använde han argumentet att det var för mycket avskatteplanerande och agerande från kapitalmarknadens aktörer inom ramen förnuvarande skattesystem. har både finansministern ochstatsministern kritiserat bankernas sätt att fungera. Den avreglering som harkommit till stånd har varit mycket positiv. Den har ökat konkurrensen men ocksåeffektiviteten på kreditmarknaden. Därför är det litet märkligt att denkritiseras i efterhand. Framför allt bör man klargöra vad man egentligenkritiserar. Vad är det t.ex. som statsministern är missnöjd med i fråga ombankernas agerande? Det har talats om nya aktörer pä bankmarknaden. Bl.a. hardet sagts att LO skall skaffa sig en egen bank. Det vore alldeles utmärkt ochett led i avregleringen. En sädan bank borde ges oktroy. Menregeringen bör alltså klargöra vad den kritiserar bankerna för. Är detinlåningen eller utlåningen eller vad är det? Finansministern lyfte fram värdet av debatt inom detsocialdemokratiska partiet, och det är viktigt att en sådan sker. Men för denskull får man inte bortse från eller anse debatter mellan olika partier ochintresseinriktningar mindre viktiga. Det förs en frisk debatt också i andradelar av vårt samhälle. Under minasnart här i har, som jag ser det, socialdemokra- ternaunder sin majoritetstid förlorat förmågan att samtala, lyssna, värdera och varaödmjuka inför andras åsikter. befinner de sig i minoritet och får leva ettkärvt liv. Jag kan se framför mig den rad av nederlag som regeringen harframför sig denna vär. Socialdemokraterna har blivit så deformerade genom sinmajoritetsställning att de har glömt bort tålandets, lyssnandets ochödmjukhetens konst. Om de hyste respekt för andras åsikter skulle det leda fillett helt annat klimat i utskotten än det klimat som socialdemokraterna harbäddat för under sin majoritetstid. 28HANS (vpk) replik: Finansministern sade inledningsvis attarbetarrörelsens debatt var intressant. Det är väl ingen hemlighet attdefinitionen pä intressant i det sammanhanget är att finansministern har fälten väldig kritik när man har diskuterat mälen frihet, jämlikhet och broderskapnu inför 200-ärsjubileum och socialdemokratins100-årsjubileum. Det skulle ocksä vara intressant att veta om han tycker attkritiken är riktig och om han tänker ändra något i fräga om den inslagnapolitiska vägen eller om allt är som det skall vara. Jag upplevde första delen av finansministerns tal som ettinternt försvarstal - eller något slags kongressanförande, lämpligt för deninterna debatten inom socialdemokratin. Man talar om tillväxt och trygghet ochman talar om marknadsekonomins förträffiighet om den bara tuktas och tämjs. Meni realiteten avreglerar man och öppnar för starkare marknadskrafter och merohämmad marknadsekonomi. Man talar om generell välfärd-men attden är dyr ochatt den måste gälla för alla. Och sä talar man om omprioriteringar i ordalagsom fär mig att tro att man möjligen är på väg bort från specialdestineradebidrag, att man tänker lämna klumpbidrag i detta ramtänkande som gör att maninle kan garantera en likvärdig utveckling för alla över hela landet. Det skulle vara myckel intressant att få reda på vad somkommer när det gäller den offentliga sektorn . Blir det ramanslag och klumpsummor, där man bakar in lönekostnaden på detsätt som man nu skriver ihop sig om i finansutskottet när det gäller totalram?I sä fall är vi ju tillbaka i en avregleringsekonomi, där man enligt min uppfattningöppnar för väldigt mycket konsligheter. Man säger att låglöneavtal ger låga priser. Jag minnsdevalveringen, som i ett svep gjorde arbetskraften billig i . Hur vardet med storföretagen? Sänkte de verkligen priserna, eller höll de igen i frägaom prisökningarna? Nej, naturligtvis inte. Vi kan se hur prissättning ochvinstutveckling har varit , dä man har kämpat och försöktlägga locket på för lönerna. Vinstutvecklingen är ju enorm. Vi vet också attvinstandelen av förädlingsvärdet har ökat under hela . Det finns ingenautomatik mellan låglöneavtal och låga priser eller konkurrenskraft. Dä är man inne pä det senaste schackdraget, att man skallleverera en ofinansierad skattesänkning i stället för en berättigad löneutbetalningfrån bolagen. Del är konstigt att det är sä lätt alt göra ofinansieradeskattesänkningar på - som jag säg att affärstidningarna beräknade -mellan 10 och 20 miljarder över , när man annars brukar vara sä kritiskmot förslag från oppositionen som möjligen kan vara ofinansieradeeller ha en tveksam finansiering ur finansministerns synpunkt. Jag menar att en ofinansierad skattesänkning - med enmarginalskattesänkning som dessutom är orättvis - försämrar möjligheterna attförbättra den offentliga sektorn. Den kommer att skapa ytterligare vinster ibolagen och en mer omfattande spekulationsekonomi. Vi kan tänka oss att slopamatmomsen - det klarar man med 20 miljarder. 1988/89:768 mars 1989 29CARL () replik: Finansministern är en mycket glad man. Han ärvital och visar något av högmod. Han beskriver i lyriska ordalag hur det gårtill inom det socialdemokratiska partiet. Där är det vitalt, där har man bredd,där har man en spännande debatt. Det är där man ställer frågorna och det är därman svarar. Det får mig att tänka på det gamla . När den tidensfältherrar kom hem efter sina segrar, hade de en slav som stod på vagnen ochviskade: Kom ihåg att du är dödlig! har vi inga slavar. Men det kunde kanskevara klädsamt med en viss ödmjukhet också i i dessa tider. Finansministern säger atl det gäller att para förnuft ochsolidaritet. Många av de mål han skisserar för den sociala politiken isamhället ställer vi upp på i . Men han glömmer nästan konsekventbort miljömålen. Fungerar det inte med miljön, sä blir det väldigt dåligt medsolidariteten. Därför blir det ocksä mycket viktigt vilka medel man använderför att nå sina mål. Vi har sagt att vi vill arbeta inom marknadsekonominsramar. Vi delar uppfattning att marknadsekonomin måste tuktasoch tämjas för att kunna fungera väl. Därför är det litet underligt när man nuvill avveckla de sista resterna av valutaregleringen. Det är ju inte mer än entimme sedan nästan ryste av glädje när han talade om vad somskulle inträffa när valutaregleringen försvann. Då skulle vi få skattesänkningari , och allra mest för kapitalet. Aldrig har väl kapitalet varitsärskilt solidariskt och särskilt intresserat av miljöfrågor och andra viktigafrågor i samhället. Delar finansministern stora glädje över attkapitalet skall få dessa enorma skattesänkningar ? Först en upplysning till . Hanpåstod atl jag skulle ha sagt att vi inte längre behöver låna fill välfärden.Det sade jag aldrig, . Vad som hände var tydligen att LarsTobisson var uppe på pressläktaren och hämtade ett av de exemplar av mitt talsom delades ut. Sedan försjönk han sä djupt i läsningen av detta att han intelyssnade till vad jag sade. Jag strök det där ur talet. Jag delar nämligen LarsTobissons uppfattning att vi inte kan hävda det, när vi lånar 15 miljarderutomlands. Därvidlag är vi alltså överens. Sedan fann han det över måttan inkonsekvent att enregering på nyårsnatten kunde skärpa beskattningen av vinsterna, och ett parmånader efteråt tala om skattesänkningar för löntagarna. Jag finner dettautomordentligt konsekvent, . Med den starka vinstökning som har varit ochmed den inflation vi har, tycker jag att den "skänkeln" iskattepolifiken skulle kunna ge bästa möjliga resultat. Men det här visar detgap som ändå finns när det gäller vår syn på vad ekonomisk politik skallförsöka uträtta. Jag vet inte om det lönar sig, men jag skall försöka draföljande resonemang för . Han säger - och det säger han alltid - attbudgetunderskottet har vi tagit bort bara genom att höja skattetrycket. ärdet fel i och för sig, redan av ett mycket enkelt skäl. Enligt statistiken harbudgetunderskottet , då det var av bruttonafionalinkomsten,eliminerats genom Hka delar minskning av utgifterna - - och höjning avskattetrycket, . Men egentligen ger detta också en felaktig bild.Skattetrycket bestäms ju av de samlade offentliga utgifternas nivå. Även om deinte finansieras med skatter, så måste de ju finansieras. Och hur sker det, omman har underskott i sin budget? Jo, då lånar man, som noterade. Och vad händer när man lånar? Visserligen blir det intehöjda skatter, men det blir höjda räntor och höjda priser - dvs. ettbudgetunderskott kostar medborgarna någonting. Och skulle vi räkna pä detriktiga sättet, så har det totala reella skattetrycket sjunkit från avbruttonationalinkomsten till . Det är det vi har åstadkommit. Det ärdet som gör att vi kan stä här och diskutera skattesänkningar. Utan denpolitiken hade det inte varit möjligt för någon här närvarande att göra det mednågorlunda bibehållen hederlighet. Jag vill till säga att jag vet att folkpartietvill ha en översyn av socialförsäkringen. Jag har t.o.m. offentligt uttrycktmin uppskattning av den analys folkparfiet gjorde i sin motion - sä jag harläst den. tycks glömma bort att jag faktiskt också ger besked närjag finner att någonting är värt att läsa och värt att notera. När angrep , så var det isjälva verket för att denna översyn inte var gjord. Det enda konkreta förslagni har, som skulle kunna lösgöra pengar ur socialförsäkringen, är attskära ned förmånerna. Det är fakfiskt så. Det är bra att vill att regeringen skall angeförutsättningarna för löneförhandUngarna. Det är det vi har gjort , ochdärmed har klarhet för parterna skapats på en väsentlig punkt. I anslutning till detta vill jag säga till Hans Peterssonatt jag bara noterar hans formulering att det i stället för skattesänkningarskall vara berättigade löneutbetalningar från bolagen. Detta belyser falskheteni vpk:ss.k. stöd för löntagarna. Majoriteten av löntagarna i arbetarinte i de vinstgivande bolagen. Det är en minoritet som arbetar i de bolag somhar de stora vinsterna.