prot · GC0945 · 1988-12-31 00:00:00 — All den erfarenhet jaghar från facklig verksamhet visar att det är värdefullt att de finns. Även närjag själv har suttit på arbetsgivarsidan har jag haft stor glädje av att ha deanställda med och få deras synpunkter pä det hela. När detgäller inflytandet kan jag säga att det är skillnad mellan moderaternaoch folkparfiet, och det tycker jag är bra. Men det finns också en klarskillnad mellan socialdemokratin och på den här punkten.Folkpartiet lutar över åt att ställa upp på den anställdes sida, menemellanåt har man mycket bestämda arbetsgivaruppfattningar. Jag upplevde detsärskilt under mina år i fackföreningsrörelsen . Under den borgerliga regeringen förändrades klimatet när detgällde de här frågorna. Jag tror att det är klart att det är på det sättet. Jagkan säga precis samma sak till . Han sade att det var fråga omdetaljskillnader. Vi upplevde det ingalunda så - detblev en klar klimatförändring och mycket svårare för de anställda. Prot,1988/89:45 105GÖRAN (): Till : Visst försöker jagläsa så mycket kommunisfiitteratur som mitt tålamod medger, och i den ingårbåde protokoll och motioner, men i den här diskussionen tycker jag ändå att detfinns skäl att erinra om den kommunistiska traditionen att i nedvärderandetermer och ordalag beteckna arbetsrättslagsfiftningen som en formav klassamarbete. Men är en mer nyanserad talare än Lars-OveHagberg var , vilket naturligtvis är ett framsteg. Återigen: Kommunisternas ringa inflytande över svenskfackföreningsrörelse, fill skillnad från i många andra länder, är givetvis enav de mest framträdande omständigheter som har bidragit till det lugn och denharmoni som den svenska arbetsmarknaden har kännetecknats av . Gentemot vidhåller jag att det i stort settär detaljer som skiljer. Han har sin bedömning när han gär tillbaka till deborgerliga åren, som det heter. Jag har en annan bedömning även i dettaavseende, och jag tror att har mycket svårt att i sak beläggaatt det skulle vara sä som han påstår. Det var ju under den tiden man tog deförsta stegen efter arbetsrättsreformerna för att utveckla heladen här processen. Det har lett fram till att t.ex. MBL fungerar smidigare än i början; det tror jag att vi är alldeles överens om. 106 (): har haft allt svårare att hållafast vid sin mening i första inlägget, att vi från moderat håll skulle viljaförsämra situationen för de anställda i företagen. Jag tycker att han undan förundan har glidit, och snart är han väl på samma ståndpunkt som vi, eftersom hanockså kan läsa innantill och inte hittar den meningen i våra motioner. Dettycker jag är bra. Vad vi vill nå med våra motioner i det här betänkandet kansammanfattas i att vi vill ha en ökad balans på arbetsmarknaden. Vi villdessutom att de enskilda arbetstagarnas inflytande på sin egen arbetsplatsskall öka. Jag säger än en gång: Facket får lov att maka åt sig litet grand. Det här ligger i allas intresse. Någon centralstyrningtror jag inte att vi i längre vill vara med om. Jag tycker att GustavPersson också skall ställa upp pä att öka de enskilda arbetstagarnas inflytandepå sin egen arbetsplats, för det är det det är fråga om. 107KARL-ERIK (vpk): uttalar sig om vpk:s ringainflytande i olika fackliga organisationer. Jag tycker att han skall tala mednågra fackförbund; då skall han få höra att de inte delar hans uppfattning omvårt inflytande. Vad som skiljer i nyanser mellan och migfår kanske ge besked om för sin del. Jag tror att han och jaghar samma uppfattning när det gäller den här delen av fackligt-politisktarbete. Och vårt inflytande är kanske litet större än tror attdet är. För den skull behöver inte den fackliga verksamheten ha varit sämre. Överläggningen i detta ärende var härmed avslutad. (Beslutfattades efter debatten om arbetsmarknadsutskottets betänkande 8.) Kammaren övergick till attdebattera arbetsmarknadsutskottets betänkande 7 om statlig personalpolitik. 108ANDERS G HÖGMARK (m): Låt mig inledningsvis med glädje konstaterastatsrådets närvaro i kammaren. Vi frän arbetsmarknadsutskottet har många år tidigarehaft förmånen att se statsråden närvarande, och det är någonting som viuppskattar. Vi gläder oss åt att den traditionen fortsätter. Det ger förhoppningsvisockså tillfälle till ett berikande meningsutbyte. Det finns fyra moderata reservationer fogade till dettabetänkande, och jag kommer senare att mycket kort kommentera dessa. Först villjag säga - gärna med viss adress till regeringen - att det ju allt oftarekommer rapporter om kris inom den offentliga sektorn - inte minst den statligasektorn - till kännedom för oss ledamöter och för människor i störstaallmänhet. Man talar om problem att rekrytera kompetent folk, att bibehållakompetent personal, att utveckla personalen så att den kan hällas kompetent ochutveckla verksamheten. Frän moderat sida tar vi de här rapporterna - jag villinte säga larmrapporterna - med mycket stort allvar. Det är riktigt som detframgår av utskottsbetänkandet, att det har gjorts en hel del - det skall man ioch för sig klart erkänna - men det är inget tvivel om att de här rapporterna,som duggar allt tätare, inger stor oro. Därför är det viktigt, menar vi frånmoderat sida, att man har en god framförhållning när det gäller personalpolitikinom den statliga sektorn. Till dels är det en förhandlingsfråga gentemot en motpart,men eftersom rimligtvis arbetsgivarverket förhandlar pä regeringens ochriksdagens uppdrag är det väsentligt för regering och riksdag att uttryckauppfattningar. Det är viktigt att vi utvecklar personalpolitiken på ettkraftfullt sätt för att kunna rekrytera den kompetens som den statliga sektornbehöver och för att bibehålla och utveckla den. Detta gäller på en lång rad områden. Jag kan nämnaexempelvis de mycket oroande rapporter som når oss när det gäller hurdomstolsväsendet upplever situationen. Inom revisorer, som jagsjälv tillhör, har vi mycketnoggrant tagit del av rapporter från olika domstolar, och vihar konstaterat att den statliga personalpolitiken både lönemässigt och när detgäller anställningsförmåner i största allmänhet inte på nägot sätt når upp inivå med vad konkurrerande sektorer klarar av. Jag skulle gärna vilja höra hurstatsrådet ser på statsmakternas möjligheter att på ett mera kraftfullt sättagera. Vi moderater menar att finns det någonting som man skall slå vakt om, såär det att staten på de områden där staten verkligen skall ingripa också ärkompetent att göra det. Lyckas vi inte ha kompetent folk inom domstolsväsendetoch polisväsendet, på skolans område, där lärarlö-nerna förmodligen släparefter visavi andra kategorier och andra sektorer, och inom högskolesektorn -jag kunde fortsätta uppräkningen -, då har vi väldigt svårt att hävda denstatliga sektorns möjligheter att klara framtiden. Frän moderat sida vill vi haen begränsad statsmakt, en begränsad offentlig sektor, men på de områden därstatsmakten finns och skall finnas skall den vara kompetent och ha kompetentpersonal. Jag menar - och jag tror att statsrådet delar den uppfattningen - attskall man ha en chans att få en slagkraftig statlig sektor på de här områdena,så är det viktigt att se över personalpolitiken och ha en bättreframförhållning än , även om en hel del har gjorts, som jagtidigare sade. Sä till de fyra reservationerna i all korthet. Enreservation berör nattraktamentena. Det må tyckas vara mycket marginellt, mendet är inget tvivel om att den nuvarande konstruktionen, som har gällt undermånga år, med ett nattraktamente på . alternativt full kostnadstäckningmot styrkande av de faktiska kostnaderna, inte sfimulerar till att hälla nereövernattningskostnaderna. Där menar vi att staten bör agera gentemot motpartenför att få en annan tingens ordning. Det är en förhandlingsfråga, ochstatsmakterna bör agera som en av parterna i en sådan förhandlingsprocess. Detgår inte att som utskottsmajoriteten bara hänvisa till kommande eventuellbeskattning av traktamenten, utan detta bör man försöka förhandla om på ettfidigare stadium. I reservation 4 har vi något kommenteratbilersättningarnas storlek. Från moderat sida tycker vi att den merkompensationsom utgår för de nordHgaste länen är för dålig i förhållande till övrigkompensafion. Vi anser också att kompensationen för samåkning pä permedpassagerare framstår som en relikt från en förgängen tid. Vem stimulerastill samåkning av mer per passagerare? Inte minst när man rekommenderarsamåkning av miljöskäl, borde staten som arbetsgivarpart agera för en annantingens ordning. De andra två reservationerna från ,reservationerna 7 och 8, är kanske av något mer principiell dignitet. Reservation 7 handlar om hur man skall kunna skilja domarefrån tjänsten. Vi menar att det inte är lämpligt att en partssammansatt domstolskall avgöra ett sådant ärende efter behandling i statens ansvarsnämnd. Ettsådant ärende bör gå från till allmän domstol, med möjlighet atti sista hand få frågan prövad i högsta domstolen. Detta är innehållet i enmoderat motion, som vi har reserverat oss till förmån för. I reservafion 8 behandlas preskriptionstiden föravskedande enligt 11 kap. 5 §. Bakgrunden är att för staten somarbetsgivare gäller en preskriptionsfid , om man skall skilja någonfrån stafiig tjänst. Prot,1988/89:45 Det finnsett icke helt okänt rättsfall där en officer dömdes för landsförräderi tillflera års straff. På grund av att staten inte iakttagit 30-dagarsregeln kundedenne sitta kvar pä sin tjänst, lyfta lön och tillgodogöra sig andra förmåner. Det brukar vara en grundregel i en demokrati att lagarnaskall vila pä det allmänna rättsmedvetandet. Vår uppfattning är här att denrättsregel som finns redovisad i 11:5 inte står i samklang med det allmännarättsmedvetandet. Har någon i statlig tjänst blivit dömd för landsförräderi ochstaten av olika anledningar har försummat att iaktta 30-dagarsregeln, skall detfinnas möjligheter att göra tillägg till lagrummet och på så sätt få en annantingens ordning, dä brottet är så grovt. Även om tiden i kammaren kan varapressad vill jag ställa en direkt fråga till statsrådet: statsrådet ochregeringen, som statsrådet tolkar den socialdemokratiska regeringen -statsrådetföreträder ju regeringen här i kammaren - att det är förenligt med det allmännarättsmedvetandet, att en person dömd för landsförräderi kan sitta kvar på sintjänst med lön och förmåner i övrigt? Vi menar att en ändring bör komma till stånd, som innebäratt man pä ett effektivt sätt kan skilja en sådan person frän dennes tjänstgenom att man förlänger preskriptionstiden utöver de . Det är bra attstaten har ett krav på sig att agera snabbt som arbetsgivare. Men det får inteleda till att en person med en sådan ställning, som begått ett brott av dettaslag och dömts till straff, kan sitta kvar på sin tjänst. Det skall bliintressant att höra vad statsrådet och den socialdemokratiska regeringen harför uppfattning om gällande lags samklang med rättsmedvetandet. Med det, fru talman, vill jag yrka bifall till de fyramoderata reservationer som fogats till betänkandet. 109KJELL-ARNE (): Låt mig börja med att säga att jag delarföregående talares uppfattning när det gäller att se statsrådet i kammaren. Det är i mycket hög grad de anställdas motivation ochkompetens som avgör kvalitet, service och effektivitet i den offentligasektorn. Det finns allvarliga brister i den offentliga personalpolitiken,vilket är en viktig orsak till dagens problem. En politisk uppgift inför90-talet är att frigöra den kraft som finns hos de offentliganställda. Ett övergripande mål för den offentliga löne- ochpersonalpoHtiken är att kunna rekrytera, utveckla och behälla en braarbetskraft. Den offentliga sektorn måste kunna erbjuda konkurrenskraftigaarbetsvillkor i förhållande till den privata sektorn. Inom den offentligasektorn måste det finnas en tillräcklig flexibilitet för att komma till rättamed bl.a. regionala obalanser. Om det råder större brist på poliser istorstäder och på läkare i glesbygder, måste villkoren kunna förbättras mer därbristerna finns. Den offentliga sektorn behöver ett mer flexibelt lönesystemför att klara denna uppgift. Den offentliga sektorns attraktivitet på arbetsmarknadenär bara delvis en fråga om löner och andra direkt mätbara anställningsvillkor.Även det s.k. osynliga kontraktet, dvs. den anställdes befogenheter, ansvar,relationer fill chefer etc, har betydelse. Till det osynliga kontraktet hör också svårgripbarafaktorer som yrkesstolthet, status, "företagskultur" osv. Det äromvittnat att här finns ett av de viktigaste personalpolifiska problemen för den offentligasektorn. Brister i de osynliga kontrakten är allvarliga, inte minst därför attmånga söker sig till den offentliga sektorn av andra skäl än ekonomiska. Detkan handla om ideologi, kall, engagemang osv. Men känner sig många offentliganställda pressade avkrav och kritik. Statusen i yrket har försvunnit. De känner att de inte kanutveckla sin yrkesstolthet. En del av problemen med det osynliga kontraktet kanman lära sig att lösa genom att se på framgångsrika exempel i näringslivet. Mendet är långt ifrån tillräckligt. Polifiker, chefer och andra anställda måsteockså kunna ta fasta på och utveckla det unika i den offentliga sektornstradition och möjligheter, det som gör att de offentliganställda kan kännastolthet över sitt arbete. Stordriftsfördelar i service är ofta små, samfidigt somden offentliga sektorns enheter ofta är stora. En decentralisering ochdelegering är därför angelägen. Det bör bli fler och mindre resultatenheter,bättre koppling mellan ansvar och beslutsbefogenheter. Självstyrande gruppersom har möjlighet att tillsammans profilera sin verksamhet kan bildas. Ökademöjligheter krävs för den enskilde att styra och planera sitt eget arbete. Desom har direktkontakt med kunderna måste ges kompetens och befogenheter attanpassa servicen och ge snabba besked. Möjlighet till idébildning och profilering förutsätter merflexibla lösningar när det gäller organisation och personalrekrytering.Myndigheterna måste därför själva i högre grad kunna anpassa organisation,arbetsordningar etc. Det är underligt att en myndighet som har befogenheter attreglera utomståendes verksamheter inte anses ha kompetens att bestämma om sinegen interna organisation. Att frigöra skapande förmåga, entusiasm ochinifiativförmåga hos personalen är det viktigaste sättet att öka denoffentliga sektorns styrka. Lärare, sjuksköterskor, hemvårdare, byrådirektöreroch andra offentliganställda måste ha möjligheter att få pröva egna idéer tillatt förbättra verksamheten. Detta innebär självfallet även en rätt attmisslyckas. Alla anställda skall ges goda möjligheter att utvecklasoch göra karriär. Det är inte minst viktigt att det skapasutvecklingsmöjligheter också vid sidan av att bli chef. Alla passar inte somchefer, men skulle ändå kunna ge mer om de successivt fick mer kvalificeradeuppgifter och bättre anställningsvillkor. Duktiga lärare skall kunna förblipedagoger. Sjuksköterskor och läkare skall kunna syssla med värd och ändå görakarriär. Det måste finnas goda möjligheter till vidareutbildning,specialisering, arbetsbyte och prao. Tillgång till kvalificerad arbetsledning,rådgivning osv. Befordringsgångar, lönesättning, arbetsordningar etc.måste bli mindre stela. Det är t.ex. orimligt att en undersköterska som råkarha en biträdestjänst visserligen fär undersköterskelön men inteundersköterskans befogenheter. Det är också oacceptabelt att det meritvärde enlärares tjänsteår har minskas kraftigt om den sökta tjänsten ligger i en kommunsom läraren fidigare inte har arbetat i. Den offenfiiga sektorn måste bli bättre på att användabelöningar till de anställda, såväl individuella som kollektiva. Om man görbesparingar på en Prot, 1988/89:45 arbetsplatsmåste de anställda kunna få behålla en del av vinsten t.ex. för personligutveckHng eller för att förbättra verksamheten. Även resultatlöner,resultatbonus etc. bör bli vanligare. Belöningssystemen skall vara öppna och kända.Arbetsgivaren bör diskutera de principer och värderingar belöningarna bygger påmed de anställda och deras fackliga organisationer. Det är svårt att skapa ett belöningssystem som ger perfekträttvisa och effektivitet. Hellre ungefärliga bedömningar av rätt sak än exaktabedömningar av fel sak, är en viktig ledstjärna. En annan är att anpassasystemen till de lokala förhållandena, snarare än att kopiera något som harvarit framgångsrikt på annat håll. Arbetsplatsen måste kunna disponera vissa"trivselpengar" för personalsociala insatser. Det är dumt attförsöka snåla på detta. Det måste också bli mer lönsamt för den enskilde att görakarriär, vare sig det handlar om att skaffa sig utbildning eller att avanceratill chef. De offentliga löneplanerna har blivit för sammanpressade, vilketbl.a. har medfört att det knappast lönar sig för en undersköterska att utbildasig till sjuksköterska. Den offentliga sektorn måste kunna erbjuda sådana viHkoratt lämpliga chefer kan rekryteras. Det måste också gå att avveckla en chef somvisar sig olämplig. Det kan då handla om att erbjuda alternativa kvaHficeradebefattningar. En person som misslyckas som chef kan vara utmärkt på någotannat. Det kan också handla om att ha anställningskontrakt med generösaavgångsvederlag. Cheferna i förvaltningen måste ha större befogenheter iorganisations- och personalfrågor. Han eller hon skall kunna delegera ansvar.Fortfarande har facket inflytande på löne- och personalpoHtiken genomförhandHngar. Men det skall finnas ett tydligt samband mellan ansvar ochbefogenheter. Den som leder en verksamhet skall ha ansvar för personal,lokaler, organisation, ekonomi, osv. Detta gäller både verkschefer ochföreståndare för en viss arbetsplats. Det är nödvändigt att arbetsledar- ochchefsutbildningen inom den offentliga sektorn utvecklas. Näringslivet har enmycket lång tradition av kvalificerad chefsutbildning som det finns en del attlära av. Det är inte självklart att den främste fackmannen inom enverksamhet också är den mest lämpliga som chef. Även andra än läkare skallkunna bli administrativa chefer i sjukvården. Även andra än lärare skall kunnabli skolledare. De planer som finns inom att lagstifta omatt en läkare skall vara chef inom alla enheter som bedriver diagnos, vård ochbehandling är ett steg tillbaka och bör avvisas. Jag vill också kommentera reservation 5 som är föranleddav en motion av . Jag anser det vara mycketotillfredsställande att man stimulerar människor att gå i pension innan defyller för att de skall få bättre pensionsvillkor. Det arbete som pågårinom för att förändra detta tycker vi i folkpartietinte är tillräckligt. Vi anser att regeringen mycket mer akfivt bör se till attförändra denna situation. Med detanförda yrkar jag, fru talman, bifall till reservationerna 2 och 5. 110KERSTI (): Jag skall bara beröra en fråga iarbetsmarknadsutskottets betänkande 7. I betänkandet behandlas ett antalmotioner från allmänna motionstiden. 1 en motion av ,, tas frågan om meritvärdet av värnpliktstjänstgöring upp. I dagges inte värnpUktstjänst-göringen ett med anställning likvärdigt meritvärde.Detta kan få konsekvenser för den som gjort sin värnplikt. Låt mig ge ettexempel som visar vad jag menar. En manlig och en kvinnHg lärare utexamineras samtidigt.Efter examen fullgör den manlige läraren sin värnpliktstjänstgöring, medan denkvinnliga läraren tillträder en tjänst som lärare. Om de senare kommer atttjänstgöra vid samma skola och om elevantalet vid skolan skulle minska sä atten lärare måste sluta, blir det den manlige läraren som får sluta. Skälet äratt den kvinnliga läraren totalt sett har hunnit fä fler tjänsteår. Vi icentern menar, vilket vi har tagit upp i reservation 6, att värnplikten, som juär en samhällstjänst, bör få ett meritvärde som är likvärdigt med annan anställning.Det är en princip som skall gälla också vid uppsägning på grund av arbetsbrist. Vi anser alltså att regeringen bör återkomma tillriksdagen med lagförslag, som tillgodoser principen om lika meritvärde förvärnpliktstjänstgöring. Med det anförda yrkar jag bifall tillreservation 6 och i övrigt fill utskottets hemställan. 111PAUL LESTANDER (vpk): Vi frän vpk har fogat reservation 1 tillarbetsmarknadsutskottets betänkande 7, vilken jag inledningsvis yrkar bifalltill. Utskottet har bara översiktligt snuddat vid min ochLars-Ove motion om en personalpolitik för jämlikhet och rättvisa. Jagvill betona att den skrevs för att vi anser att den statliga personalpolifikeni allt väsentligt har anammat SAF:s idéer och SAF:s ideal. Det sker en mycketstor prioritering av chefer, chefsutveckling och chefslöner under det attmobiliseringen av de verkliga resurserna, de breda lagren av anställda inommyndigheter, förvaltning och statHga företag förbises. Det finns också mänga organiserade akfiviteter sommotverkar en sådan mobilisering. går ut med lönetak. Om dessalönetak inte respekteras skall det skäras i verksamheterna. Arbetsgivarverkethotar som det försöker beskära lönekampen. Det sker även genom att man ytterligare prioriterar deprioriterade genom att skatteförslag aviseras som ytterligare skall sänkamarginalskatterna - de som redan har skall få alltmer. Det sker naturligtvis även genom den enormanedskärningspolitik som den Feldska osthyvelsprincipen har inneburit mot denoffentliga sektorn och som naturligtvis också drabbar personalpolitiken istatliga företag. De partier som anser att dessa nedskärningar har varitalltför små och presenterat än värre förslag är naturligtvis inte sena att härtala om hur personalpolitiken borde förbättras och utvecklas. Men med vilkaresurser skall det ske? Skall man komma till rätta med denna problematik, måstedet ske utifrån en annan ideologisk ståndpunkt än den som regeringen för närvarandetillämpar i sin personalpolitik och via sitt arbetsgivarverk. Man måstemobilisera den enorma resurs som flertalet anställda utgör. Man måste fillåtaatt lönerna lyfts från basen, dvs. från botten, på ett effektivt sätt. Manmåste sluta prioritera chefslönerna i de högre skikten där det gäller att ihuvudsak ragga upp generaldirektörer för t.ex. SJ, som kanske är snabbast påatt avskaffa SJ:s verksamhet. Även inom annan verksamhet prioriterashöglönesystemet. Denna krifik kan kanske te sig helt orimlig. Men det ärett faktum att man vid besök på myndigheter, länsstyrelser, statliga företag,osv,, ser att personalutvecklingens möjligheter inom den offentHga sektornbeskärs av dessa direktiv. Man får ha vilken uppfattning man vill, men manmåste både fillskapa resurser och ha en vilja att visa denna viljeinriktning.Tyvärr har regeringen inte gjort det. Därför riktar vi kritik mot regeringenför dess personalpolifik. Med det anförda vill jag än en gång yrka bifall till reservation1 som är fogad till detta betänkande. 112GUSTAV (): I betänkandet om statlig personalpolitikbehandlar arbetsmarknadsutskottet 17 motioner från den allmänna mofionstidenvid förra . Utskottet begränsar sig fill frågor som berör den statligapersonalpolitiken. Tre mofioner tar upp frågor som rör den allmännainriktningen av den statliga personalpolitiken, 1 mofion från betonas kraven på en effektivarepersonalpolitik inom statliga sektorn för att man skall kunna erbjudakonkurrenskraftiga löner och bra arbetsvillkor gentemot den privata sektorn,Ökade löneskillnader i form av resultatlöner och resultatbonus, individuellaoch kollektiva belöningar är metoder som starkt förordas, 1 en motion från och , bådavpk, begärs en ny statlig personalpolitik, som har rakt motsattautgångspunkter. Utskottet framhåller i sin skrivning att det pågår ettomfattande förnyelsearbete inom hela den statliga sektorn. Hänsyn måste ocksåtas- utöver en rad åtgärder för att förbättra och effekfivisera arbetet - fillden konkurrens om arbetskraften som förekommer från den privata sektorn. Detbetyder inte att vi socialdemokrater har stark tilltro till enbartlöneskillnader mellan olika grupper, som de borgerliga parfierna allfid harförfäktat. Erfarenheten från utvecklingen , därarbetarrörelsen haft ett stort inflytande, visar något helt annat i vårt land. De övergripande målen för den statliga personalpolitiken,dvs.