prot · GC09130 · 1988-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1988/89:130 Förhandlingarna leddes till en början av tredje vicetalmannen. 1 § Förlängning av 1 TREDJE VICE TALMANNEN: har beslutat föreslå kammaren attförlänga t.o.m. . Kammaren beslöt att fick pågå t.o.m. torsdagenden . 2 § Anf. 2 TREDJE VICE TALMANNEN:Jag får meddela att torsdagens arbetsplenum far sin början . 3 § Justerades protokollet för . 4 § Till kammarkansliet hade inkommit följande ansökan omentledigande; Härmed hemställer jag omentledigande från mitt uppdrag som ledamot av riksdag fr.o.m. den 1oktober 1989. Framställningen bifölls av kammaren. 1988/89;UbU31Uppskov med behandlingen av vissa ärenden. Utskottets hemställan bifölls. Prot.1988/89:130 6 § Föredrogs Den ekonomiska polt tiken, m.m. l988/89:FiU30De allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringenm.m. 1988/89:150 delvis, 1988/89:100 delvis och 1988/89:151) samtl988/89:FiU36 Investeringsavgift för vissa byggnadsarbeten. Tredje vice falmannen meddelade attfinansutskottets betänkanden 30 och 36 skulle debatteras i ett sammanhang. Den ekonomiska politiken, m.m. 3 (): När jag inträdde i finansutskottet , sattKjell-Olof fortfarande på andra sidan bordet. har vi haftminoritetsregeringar, vilket betytt att budgetförslag inte varit garanterademajoritet. Men aldrigförr har jag upplevt en sådan röra som under de senasteveckorna, när finansutskottet försökt lägga fast den ekonomisk-politiskakursen. Det är inte svårt att instämma i LO-ekonomernas slutsats attsocialdemokraterna håller på att tappa greppet om den ekonomiska politiken. Till denna röra bidrog i hög grad regeringen genom att ikompletterings-propositionens form presentera vad som var nästan ett helt nyttbudgetförslag. Ovanpå detta hängdes dessutom ärenden som inte hade det minstamed ekonomisk politik att göra. Det verkar som om regeringen har svarat påriksdagens ansträngningar att få en jämnare arbetsfördelning genomatt vänta med sina förslag fill senast möjliga tidpunkt. Detta förfaringssätthar tidigare kritiserats från denna talarstol, och det är medtillfredsställelse jag konstaterar att ett enigt utskott har bifallit ettmoderat motionsyrkande om att nu skall ge regeringen sitt missnöjetill känna på denna punkt. Att vi nu upplever den stora oredans tid beror emellertidinfe bara på det formella tillvägagångssättet. En starkt bidragande orsak ärtankeoreda hos regeringen. 1 valrörelsen medgav t.o.m. finansministern själv att hangjort sig skyldig till ett tankefel, när han hävdat att enmarginalskattesänkning måste finansieras genom höjning av annan skaft. Underhösten förekom det sedan från sida mycket tal omutbudsekonomi genom skattelättnader och avreglering. I en tidningsintervjuavgav finansministern följande bekännelse: "Jag tror infe på 'fine tuning' lika mycket som förut... Hushållen har tillgångar på tusen miljarder - belånade fill 350 miljarder.Därmed har hushållen stora möjligheter att parera exempelvis en skattehöjning.Man drar infe ned konsumtionen för att finansministern drar åt svångremmen enaning." 1 prakfiken handlade visserligen regeringen annorlunda,t.ex. genom förslaget om en vinstskaft. Men i finansplanen höllKjell-Olof ändå fast vid sina nyvunna insikter: "Den strama finanspolitiken bördrivas vidare ävenunder kommande år. Därvid bör infe höjningar av skattetrycket användas somfinanspolitiskt instrument. Det totala skaftetrycket bör inte stigaytterligare. Höga skattesatser orsakar störningar i ekonomin ochskattehöjningar försvårar möjligheterna att få ned pris- och löneökningstakteni nivå med den i våra konkurrentländer." Det var så sant som det var sagt. Så kom då kompletteringspropositionen. Trots att den varomfångsrik och innehöll mycket som inte hördedit, värdet ändå åtskilligt somsaknades. Den i finansplanen utlovade utgiftspolitiska strategin var intefärdig för presentation, vilket får sägas vara anmärkningsvärt med hänsyn tillatt ändå den slutliga budgetregleringen står för dörren. Vidare hade det tänktaprogrammet för den offentliga sektorns förnyelse reducerats fill någraallmänna fraser samt synpunkter på huvudmannaskapet för skola och äldreomsorg.Men vad värre var: vad den ekonomiska politiken beträffar innebar denreviderade finansplanen ett återfall i högskattepolitik och selektivastyråtgärder. Det bärande temat var överhettning. Men finansministernförefaller ha missat att detta fenomen härrör från utbuds- och intefrån efterfrågesidan. Det är inte vi skulle ha betraktattillväxttal som tecken på avmattning. Den privata konsumtionen växerinte heller i någon anmärkningsvärt hög takt. Omsättningen i detaljhandeln är hitfillsi är oförändrad jämfört med , och bilförsäljningen har sjunkit . Och någon stafsfinansiell lössläppthef kan man då rakt infe tala om, närstatsbudgeten visar överskott och den offentliga sektorns finansiella sparandeligger kring . Trots detta bestod alltså finansministerns åtgärdspaketmest av skaftehöjningar. Glömd var misstron mot efterfrågesfyrning avkeynesiansk modell. Borta var föresatsen att infe höja skattetrycket. Heltförflyktigad var den vishet som låg i konstaterandet atthöga skattesatser orsakar störningar i ekonomin och att skattehöjningarförsvårar möjligheterna att få ned pris- och löneökningsfakten i nivå med deni våra konkurrentländer. Regeringens ekonomiska politik framstod idetta läge som ytterligt motsägelsefull. Det var inte bara det att regeringenunder det gångna halvåret brukat säga en sak och göra en annan. Och inte helleri första hand det att regeringen i finansplanen förespråkat en viss linje ochnu i kompletteringsproposifionen förordade motsatsen. Mest anmärkningsvärd vartrots allt motsättningen mellan vad regeringen sade sig vilja åstadkomma ochvad som kunde bedömas bli resultatet. Jag måste fråga finansministern: Hur kan regeringen trosig kunna bekämpa inflationen genom prishöjande skatfeskärpningar? Hur tänkerman sig att kostnadssfegringen skall kunna hållas fillbaka genom attarbetskraftskostnaderna höjs? Hur kan man över huvud taget föreställa sig attlönerörelsen skulle kunna underlättas av åtgärder som försämrar reallönerna förarbetstagarna och höjer kostnaderna för arbetsgivarna? Hur resonerar man, när ien tid av brist på arbetskraft åtgärder sätts in som måste reduceraarbetsutbudet? Dessa frågor kan inte besvaras på ett vettigt sätt. Vadkan då ligga bakom en sådan till synes huvudlös polifik? Jag tror attförklaringen står att finna i en Den ekonomiska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken,m.m. blandningav ilska och besvikelse. Ilskan riktar sig mot arbetsmarknadens parter, somdristat sig att överskrida finansministerns beställning på lönehöjningar avviss storlek och . Besvikelsen ar en följd av kanslihushögernsmisslyckande med att övervinna rörelsefundamentalisfer-nas motstånd mot enomläggning av kursen i utbudsekonomisk riktning. Med detta konstaterande skulle man, herr talman,egentligen kunna lämna finansministern i fred resten av dagen, ty denuppgörelse om den ekonomiska politiken som träffats under utskottsbehandlingenhar inte mycket gemensamt med vad regeringen ursprungligen föreslog.Kjell-Olof har visserligen sagt sig vara nöjd med den åtstramning somblir resultatet. Det framstår som överraskande, minst sagt, med hänsyn till attbudgetsaldot har försvagats med ca 18 miljarder. Detta är nu delvis en synvillaorsakad av att vissa statsinkomster läggs utanför budgeten. Men jag kan intetänka mig att finansministern är tillfredsställd med att socialdemokrater ochcenterparfister har enats om sådana produktionshämmande, ufvecklingsfienfligaväns-ferståndpunkter som skärpta energiskatter och investeringsskaft. Det ärinte kanslihushögerns linje. Liksom det ursprungliga förslaget innebär resultatet avutskottsarbetet att fel problem angrips med fel metod. Det har visserligenblivit mindre av regelrätta skattehöjningar, men mer av regleringar ochpolitisk styrning. Hoppet om en kursomläggning i riktning mot ökadmarknadsekonomi och större handlingsfrihet för medborgarna har fått en knäck.Tidpunkten för en sådan frigörelse skjuts ännu längre in i en oviss framtid.För detta får ta på sig ett stort ansvar utöver det ansvar somdet nu iklätt sig för kommande ekonomiska svårigheter till följd av de beslutsom skall fatfas här . socialdemokrater med ispetsen är kanske glada över att ha funnit en partner och på så sätt ha räddatregeringens fortbestånd. Men såväl uppträdandet under utskottsarbetet somföreliggande förslag ger intryck av att man sökt en uppgörelse bokstavligttalat fill varje pris. Kompromissen vittnar inte om någon omsorg om riketsaffärer utan får ses som en rent politisk handling. Utöver brådskan,improvisationerna och vägran att underkasta i hast framtagna lagförslag enlagteknisk prövning har man givit efter för ett slags oreflekteradStockholms-fientlighet. Hur detta rimmar med socialdemokraternas strävan attförbättra sin ställning bland väljarna i storstadsområdena begriper jag inte. Årets panikpaket gör faktiskt skäl för benämningen idubbel bemärkelse. Inte nog med att finansministern efter vanligheten i panikville höja olika skatter. Sedan greps socialdemokraterna i av panik isökandet efter utvägar för att rädda regeringens ansikte. Med hänsyn till tidspressen är det infe så konstigt attäven utskottsbetänkandet är fullt av motsägelser. Jag skall nöja mig med attta fram en passus, som jag måste be att finansutskottets ordförande förklarar.På s. 75 heter det att den av finansutskottet förordade höjningen avenergiskatterna kan ses som ett led i den för planeradeskattesänkningen på arbete - genom t.ex. sänkta skattesatser och/ellerskattereduktion. För det första undrar jag hur en skattehöjning kan sägas varaett led i en skattesänkning. För det andra vill jag gärna höra varför man talarom en skattesänkning på arbete - är det meningenatt man i fortsättningen skall göra skillnad vid inkomstbeskattningen mellanförvärvsinkomster och kapitalinkomster? Och för det tredje är det naturligtvisintressant att få veta hur den inkomstskaftesänkning skall se ut som borde varapresenterad och allra senast innan budgetåret börjar. Skall denha formen av sänkta marginalskatter, eller kan den verkligen enligtsocialdemokraternas mening få formen av en skattereduktion, vilket ju skullebetyda att man går i motsatt riktning mot den stora omläggning 1991 som dettalas så mycket om? Medan jag ändå besvärar skulle jag ocksåvilja höra henne förklara nästa mening på s. 75 i betänkandet. Det står där;"Utskottet utgår från att den höjning av fastighetsskatten, som utskottetförordat, inte kommer att höja skaftekvoten." Vad är det fråga omegentligen? Har man kommit på någon ny, okänd redovisningsform, somgör att en skattehöjning inte behöver registreras som en skärpning avskattetrycket? Eller är det bara en besvärjelse, med vilken man hoppas kunnabetvinga något som rimligen inte går att undvika? Ser man på utgången av utskottsbehandlingen isak, borde egenfiigen vi moderater ha skäl att känna oss rätt nöjda. I de storafrågorna har propositionen avstyrkts och moderata motionsyrkanden tillstyrkts.Det gäller förslaget om höjning av mervärdeskatten, likaså förslaget om höjdlöneskatt och även propån att i ett slag slopa mjölksubvenfionerna. Men ändågår det inte att känna någon riktig glädje, ty benägenheten att träffa enpolifisk uppgörelse har varit starkare än strävan att forma en försvarbarekonomisk politik. Ett bra exempel är barnbidraget. Det föreslogs höjt för attkompensera höjningen av mjölkprisef och kanske också momsen. sker inget avdetta. Ändå höjs barnbidraget mer än vad som ursprungligen föreslogs. Vadligger det för åtstramning i detta? Belysande för prioriteringen av polifik framför ekonomi ärockså alla dessa nya påfund som har tillkommit. Till dem hör förslaget omfvångssparande. Jag kan hålla med om att sparande är bättre än skattehöjningar.Men fvångssparande är en form av beskattning. Behovet av tvång är ju ettuttryck för att villkoren är så dåliga att sparandet inte kommer fill ståndfrivilligt. Vår uppgift som politiker är att skapa sådana förutsättningar somgör det förenligt med människors intresse att spara. Vi moderater har mångagånger här i framhållit att det kräver åtgärder av både generellnatur, främst sänkt skattetryck och stabila spelregler, och särskildastimulanser av inte minst långsiktigt bundet sparande, där medlen kanaliserastill näringslivets utbyggnad. Just när det gäller åtgärder för att stärkahushållens sparande har det förelegat god åsikfsöverensstämmelsemellan de borgerliga partierna. Det gör det särskilt beklagligt att nuhar tagit initiativ till tvångsåtgärder. Utskottsmajoritefen har valt en modell för tvångssparande,som i prakfiken fungerar som en marginalskatteskärpning med 3 procentenheteroch där pengarna hamnar hos staten, som redan har ett stort sparandeöverskott.Ett tecken på att den ena handen inte vet vad den andra gör är att samfidigtsom regeringen erkänner problem med ett allemanssparande somär både dyrt och svårkontrollerat från upplåningssynpunkf, hittarsocialdemokraterna i på något som får exakt samma verkan. Den ekonomiska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken, m.m. Någon nämnvärd åtstramning skall man heller inte räknamed. Vi borde ha lärt oss vid det här laget - och finansministerns av migtidigare citerade uttalande tyder på att insikten trängt in i kanslihuset - attmänniskor i vad de upplever som goda tider slår vakt om och helst vill någotutvidga sitt utrymme för privat konsumtion. Skaftehöjningar - särskilt om depresenteras som endast tillfälliga - kompenseras då med minskat sparande ellerökad upplåning. Den enda grupp som verkligen får känna av effekterna av ettfvångssparande blir då de låginkomsttagare som har så små ekonomiska marginaleratt de inte ens övergångsvis klarar ökade kreditkostnader. Själva utformningen av tvångssparandet är också full avegendomlighefer. Både underlaget och formen för uttag av skatt skiljer mellande som uppbörden skall ske. Och kan finansutskottets ordförande förklaradet rättvisa i att av två personer med samma inkomst den som bor i enhögskattekommun och därför redan från början har ett mindre utrymme för privatkonsumfion skall tvingas spara mera än den som bor i en lågskattekom-mun ochdärför-allt annat lika-har mera över att spara av? Är det någon ny uttolkningav den hedervärda principen om skaft efter bärkraft? Och hur kan Anna-GretaLeijon vara så säker på att det just inträder en konjunkfurdämpning,som gör det lämpligt att då upphöra med denna extra pålaga och att sedan underden följande tiden återbetala pengarna? För de kommer väl säkert attåterbetalas, ? Med stor säkerhet kommer ett tvångssparande, somföranleder frågor av detta slag, att utlösa negativa reaktioner, vilket tyvärrkan påverka inställningen till sparande i allmänhet. Ser man till denstabiliseringspolitiska åtsframningseffekten, kan åtgärden närmast liknas vidett kraftfullt slag rakt ut i tomma luften. Det kan man tyvärr inte säga om de föreslagnaskärpningarna av olika energiskaffer. Jag ser socialdemokraternasberedvillighet att gå de produktions- och tillväxtfientliga krafterna tillmötes på denna punkt som ett förebud om att vi inte kan vänta någon omprövningav beslutet om förtida avveckling av kärnkraften. Vad värre är- näringslivetkan uppfatta det som en tydlig signal om vart dess framtida utbyggnad inteskall förläggas. Samma verkan får naturligtvis införandet av eninvesteringsskatt och förhöjd fastighetsskatt i Uppsala-regionen.Detta uppslag fanns inte i propositionen utan har framkommit underriksdagsbehandlingen. Utformningen präglas av det godtycke som olika slagstillfälligheter kan ge upphov fill. Ursprunget till den slutliga kompromissenar regeringens förslag om en förhöjd löneskatt i alla Stockholmskommuner utomNorrtälje. 1 den moderata partimotionen pekade vi på den snedhet som skulleuppkomma mellan i och i liksom inellanScania i och i . Det tycks ha lett till att ävenSödertälje kommun undantagifs. Å andra sidan har tillkommit, vilketbetyder att skevheten mellan och består men åt andra hållet.En kommun i som sannerligen infe är överhettad är , menden skall drabbas av de nya pålagorna. Om detta beror på att denna ort i minvalkrets inte var omnämnd i den moderata motionen, ber jag så mycketom ursäkt. Även dentidsmässiga avgränsningen är anmärkningsvärd. Det var så brått att stoppaplanerade kontorsbyggen att ett utskottsbetänkande måste snabblevereras tillkammaren, utan att vi reservanter fick fid att utveckla vara synpunkter i sak.Vad fastighetsskatten beträffar kan höjningen inte vänfas påverkaskatfeuppbörden förrän tidigast som fyllnadsbetalning ochförmodligen till största delen som kvarskatt . Det är uppenbart attdetta inte på något sätt kan bidra fill en snabb avsvalkning av vad sombeskrivs som en akut överhettning just . Det av utskottsmajoriteten uppgivna syftet med den höjdafastighetsskatten är att dämpa prisutvecklingen på kontorsfastigheter. Deneffekten skall man inte alls räkna med. Investeringsskatten på nyakontorslokaler verkar rimligen i riktning mot en knapphetsprisstegring påområdet. Själva fastighetsskatten slår ju väldigt ojämnt, eftersom kontor somär belägna i industri-och bostadsfastigheter går fria och dessutomhyreskontrakten i allmänhet är så skrivna att skatten vältras vidare tillhyresgästerna. Nej, vad det rör sig om är helt enkelt ett utslag avStockholmsfientlighet, som särskilt drabbar de många små tjänsteföretag sometablerats i detta område. Då bör man betänka att den skada som tillfogashuvudstaden knappast kommer glesbygden till nytta. Resultatet blir i ställetatt lokalisering sker till större städer i andra länder, där man inteanlägger.samma provinsiella synsätt som här uppe i vårt nordliga hörn. En annan innovation i finansutskottet är förslaget om enarbetsmiljöavgift. Egenfiigen är det förstås inte något annat än den föreslagnalöneskatfehöj-ningen, om än något reducerad. Utskoftsmajoriteten talar mycketom att detta ingrepp skall ses som en utbudsstimulerande åtgärd. Tror verkligenAnna-Greta att en höjd skaft på arbete skall kunna öka arbetsutbudet? Även underlaget för denna skatt har försetts medgodtyckliga avgransning-ar. Det heter att småföretagarna har undantagifs. Mendet är en sanning med betydande modifikation. Den ensamföretagare som driversin verksamhet i form av handelsbolag eller enskild firma klarar sig undan,medan den som däremot verkar inom ramen för ett aktiebolag får erlägga den nyaskatten. Något hopp om utdelning ur den blivande arbefslivsfonden torde haninte hysa. Jag beklagar att man har övergivit den gamla principen attunderlaget för arbetsgivaravgifter och egenavgifter skall sammanfalla. Detta var bara ett axplock bland alla dekoiistighefer som en närmare granskning av uppgörelsen i finansutskottetavslöjar. Men min uppgift här är främst att bedöma vad effekten kan komma attbli för ekonomi. Jag skall göra det genom att återge vad praktiskttaget samstämmiga ekonomer från banker och intresseorganisationer harframhållit . Det fillstånd som präglar samhällsekonomin -överhettad stagnation - kommer kort sagt att förvärras. Inflationstakten stigeroch tillväxten sjunker. Förbättringen av bytesbalansen rör sig endast omfelräkningspengar. Slutsatsen blir att svensk ekonomi gar mot en raskförsämring. Eftersom kan sägas vara närstående fill enav kontrahenterna i uppgörelsen, kan det vara intressant att ta del av dessbedömningar mera i detalj och skänka en saknadens tanke till stiger alltså snabbare än vad som tidigare förutsetts både 1989 och Den ekonotniska politiken, m.m. Den ekonomiska politiken, m.m. 1990.medan ökningstalen blir lägre för privat konsumtion, näringslivetsinvesteringar och totalproduktionen. Sammanlagt för de två åren sänker paketetbruttonationalprodukten med , Lönekostnaderna stiger däremotsnabbare, vilket leder till sämre konkurrenskraft och därmed en lägre ökning avexporten. Vidare ökar tillväxten i den offentliga konsumtionen - genom attdenna undantas från åtstramningen kommer den att svara för halva den ekonomiskatillväxten i . Det betyder i sin tur att arbetskraft gar överfrån det privata näringslivet fill den offentliga sektorn. Så långtFöreningsbankens ekonomer. Sammanfattningsvis konstaterar jag att paketet inteåstadkommer någon nämnvärd åtstramning och framför allt - och det är mestallvarligt - att det infe löser långsiktiga ekonomiska problem, sominte består i för stor efterfrågan utan ligger på produktionssidan. Vad som i stället borde göras framgår av den förmoderaterna och folkparfiet gemensamma reservafionen 47. Där redovisas enpolitik som skapar förutsättningar för tillväxt och därigenom sfigande välfärd.Grundläggande är respekten för hushällens och företagens krav på stabilaspelregler. Inriktningen skall vara att undanröja tillväxthinder och sfimuleraekonomins utbudssida, så att man utan efterfrågebegränsande åtgärder kanbibehålla dagens förhållandevis måttliga konsumfionsökning somsamhällsekonomisk balans upprätthålls. Det främsta tillväxfhindret är det hårda skattetrycket. Viser det som nödvändigt att fa ett rejält steg mot lägremarginalskatter, som det automatiska inflationsskyddet förskatteskalan återinförs. Denna skattepolitik är också nödvändig för att få tillstånd en frivillig ökning av hushållens sparande. Den nödvändiga stramheten i finanspolitiken skall uppnåsgenom en restriktiv utgiftspolitik. I samband härmed blir det aktuellt attsälja statliga företag fill enskilda intressen. Med intresse har jag noteratatt regeringens egen utredare, en fidigare tjänsteman påMetallindustriarbetareförbundet, har föreslagit privatisering av statligaföretag i en omfattning av mellan 40 och 50 miljarder. Låt oss trotsindustriministerns morranden hoppas att detta inte stannar vid en senkommenpåminnelse om kanslihushögerns tidigare ambitioner. Tillväxfhinder kan också lösas upp genom avreglering. Deoffenfiiga tjänstemonopolen skall brytas, så att det blir utrymme för enskildaalternativ inom exempelvis barnomsorg, utbildning och sjukvård. Det gällerockså att få till stånd en ökad rörlighet på arbets- och bostadsmarknaderna. Till kravet på fasta spelregler hör också en konsekventväxelkurspolitik. I reservation 56 förordar utskottets moderater ochfolkparfister en anknytning av den svenska kronan till EMS. Finansministern harju varit ute i och orienterat sig om det pågåendeintegrationsarbetet. Då har han kanske också tänkt ut ett besked på frågan varidet kloka ligger i en ordning som inneburit att kronanrevalverats mot D-marken, och det i en ökande takt . Så här borde alltså enligt vår reservationsvis framfördamening den ekonomiska politiken föras. Men så blir det inte. Majoriteten ärbetryggande för en uppläggning, som alltså innebär högre inflationstakt, snabbare kostnadsstegring,fortsatta stora underskott i bytesbalansen och avtagande tillväxt. Det sägsnumera om vissa liksom om både och att detdär växer så det knakar. I knakar det utan att det växer. Vi måstetyvärr räkna med att vårt land genom den föreslagna ekonomiska polifikenbefäster sin bottenplacering i den internationella tillväxtligan, vilketbetyder att välfärdsutvecklingen här hemma blir sämre än i andra jämförbaraländer. Bilden blir inte ljusare av att den stora skatteomläggning som mångaknutit förhoppningar till i det uppkomna läget förefaller vara mera avlägsen ännågonsin. 1 synnerhet sedan valutaregleringen nu avskaffats kan ändåen omläggning av kursen i marknadsekonomisk och utbudsstimulerande riktninginte i längden undvikas. Uppgörelsen mellan socialdemokraterna och centerpartieti finansutskottet innebär tyvärr ett steg fillbaka. Jag tror att finansministernär medveten om detta. Förhoppningsvis skall han i en inte alltföravlägsen framtid kunna få sina partikamrater att ta fasta på att det här ikammaren går att bilda majoritet för en mer framåtsyftande politik. I avvaktanpå detta yrkar jag, herr talman, bifall till de reservationer tillfinansutskottets betänkande nr 30 som de moderata ledamöterna står bakom. Den ekonomiska politiken, m.m. Anf.4 ():