prot · GC0971 · 1988-12-31 00:00:00 — När den europeiska gemenskapen EG nu bygger sill nyasamarbete, handlar det om en gemenskap av fria samhällen och fria ekonomier ochfria medborgare som insett att den gamla nationalstaten inte räcker för attmöta en ny tids problem och som räcker varandra handen för att lösa problem sominte kan lösas inom gamla ramar. I bakom muren handlar det om att försöka att ta deförsta stegen bort frän politisk diktatur, frän ekonomisk planhushållning och imånga fall också från nägot som uppfattats som nationellt förtryck. Det är svårt att överskatta de utmaningar som dessa länderoch folk står inför. De problem - ekonomiska, nationella, ekologiska, sociala -som decennier av deformation av samhället skapat är enorma. Att lösa dem allasamtidigt som man bevarar såväl den inre balansen som den yttre stabiliteten ären utomordentligt krävande och viktig uppgift. Nyckeln till många av förändringsprocessens möjligheterfinns i Kreml i . Det är den nya Sovjetledningensinsikt om att endast grundläggande förändringar kan bespara dess välde ettfortsatt förfall som har skapat nya öppningar i hela det sovjetiska imperiumsom sträcker sig från i hjärta till Magadan vid Stilla havetsstränder. I grunden är denna perestrojka inriktad på att moderniseraden sovjetiska ekonomin för att bättre kunna bära upp Kremlledningenslångsiktiga supermaktsanspråk. Menekonomin kan aldrig förändras isolerat. het, ochöppenhet leder till alt problem som har tigils ihjäl nu lyfts fram medobarmhärtig klarhet. 1 detta ligger en stor politisk och nationell styrka. Att denna process är fylld av bäde motsättningar ochmotgångar kan inte förvåna nägon. Det är många som föredrar stagnationenstrygghet framför förändringsprocessens osäkerhet, andra skyr de olikheter somföljer i nyföretagandets och det privata initiativets spår och åtskilligafruktar att de krafter som släpps loss blir för starka för systemet attkontrollera. Det förefaller just som om den ekonomiskaperestrojkan riskerar att stagnera. har de steg mantagit gått bakåt snarare än framåt. Detta är bekymmersamt. All erfarenhet av de senaste decenniernas försök-Jugoslavien , , - att förändra ochfrigöra de socialistiska ekonomierna visar att små steg ibland skapar störreproblem än dem som de löser. Skall man gå frän vänstertrafik till högertrafikär det faktiskt litet opraktiskt att göra det gradvis. Vi har all anledning att hoppas att förändringsprocessenlyckas. En framtida moderniserad sovjetisk supermaktsgranne är visserligeninget alldeles problemfritt perspektiv, men vi hoppas att vägen dit kommer attleda till grundläggande och viktiga förändringar bäde av det ryska samhälletoch av dess imperium. Om motståndet mot perestrojkan förefaller attdominera i Sovjetväldets ryska kärnland, är viljan till förändring så mycketpåtagligare i olika delar av väldets periferi. Jag tänker då alldelesspeciellt, även om det finns fler exempel, på utvecklingen i , Lettlandoch . En gäng var ett den fria samfärdselns ochsamverkans hav. Här gick kontakt- och kulturströmmarna mellan kontinentalmaktenRyssland och Nordjöns och fria handelsnationer. Sä är del som bekant inte längre. Revolutionen 1917innebar tragiskt nog att skar av många av sina band västerut, och 1940ockuperades, som den officiella termen faktiskt lyder, de tre baltiskarepublikerna av det stalinistiska väldet. har propagandan talat om som ettfredens hav, men verkligheten har som bekant varit en annan. Järnridån drogsned även i . Det är ett talande faktum att Sovjetunionen iÖstersjöområdet under har ändrat om sä gott som samtligaskeppsvarv från civil till militär produktion. harSveriges kusthav och skärgårdar hemsökts av militära undervattensoperationer,som vi har anledning anta har sin utgångspunkt pä andra sidan . I allt detta har ännu ingenting förändrats. Men det somhar förändrats är att det tänts en förhoppning om en annan utveckling, därÖstersjön äter skulle kunna bli ett det fria samarbetets hav, tillnytta för alla dess folk och alla dess stater. Jag har själv haft möjlighet att följa utvecklingen i denestniska republiken. Jag imponerades av den politiska mognad, denförändringsvilja och den beredskap till ocksä svåra kompromisser som jag mötteunder mitt besök där. Det ärviktigt att vi gör allt vad vi kan för att inom ramen för våra utrikespolitiskagrundprinciper öka kontakterna och samarbetet med , ochLitauen. Jag vet att vi är mänga som inom olika delar av vårt svenska samhällevar och en på sitt sätt arbetar för detta. 1 en fråga som denna, som rör samarbetet och stabiliteteni vårt närområde liksom relationerna till den supermakt som faktist är värgranne, är enigheten mellan regering och opposition av särskild betydelse. Jagvill gärna ge utrikesministern ett erkännande för de insatser som han självgjort för att etablera och upprätthålla en sådan enighet. kan jag inte låta bli att vara litet ledsen överatt socialdemokraterna inte vill anslå mer än 2 milj. kr. för att pä olikasätt utvidga t.ex. kulturkontakterna mellan och de baltiska länderna. Jag tycker att det är litet futtigt, och det alldelesspeciellt om man jämför med socialdemokraternas påfallande frikostighet medskattepengar i långt avlägsnare delar av vår värld. Om utvecklingen fortsätter, kommer vi med all säkerhet altfå se ökade spänningar mellan den accelererande perestrojkan i t.ex. Baltikumoch och den långsammare eller t.o.m. stagnerande perestrojkan idet egentliga . Risken för att detta leder till bakslag och konflikterfär vi inte bortse ifrån. Men trots dessa risker är det svårt alt se att detskulle finnas en väg som också långsiktigt leder fullständigt tillbaka. 1 är utvecklingen fylld av de motsättningarsom alltid utmärker ett förändringsskede. Vi kan vara pessimistiska ochnedstämda när vi ser på en del av det som sker i DDR, i ,i , men för framtiden tror jag att utvecklingen i och ärlångt viktigare. Trots att deras ekonomier fortsätter att försämras ochvälfärdsgapet till att öka, går den politiska förändringen starktframåt. Det här handlar om länder som mycket tydligt har lämnat det totalitärastadiet bakom sig. Det handlar nu om auktoritära regimer som med ytterligarereformer försöker att häva den kris som deras oförmåga har försatt dem i. Vihar all anledning att hoppas att de kommer att lyckas. Vi bör utvecklakontakter och samarbete för att pä detta sätt försöka att ge dem värt stöd. IVIikhail talar ofta om att bygga ett nyttgemensamt europeiskt hus. Det tycker jag vore bra. Men den som skall bygga nyttvet att man måste börja med att riva ned en del gammal bråte. Det är först dendag muren har rivits och taggtråden har rullats in som vi på allvar kan börjaarbetet med att bygga det nya europeiska huset. Fram lill dess handlar det mestom elt nog sä intressant och nog sä politiskt viktigt arbete med all göra uppritningarna och diskutera hur huset skall se ut. Även om arbetet med att skapa förutsättningarna för ettnytt bara är i sin linda i östra halvan är processen redan långtframskriden i den västra halvan. Jag tänker självfallet främst på Europeiskagemenskapen. Vi i gjorde ett viktigt vägval i Europapolitiken1971. Dä uteslöt den socialdemokratiska regeringen ensidigt möjligheterna attpröva om vår neutralitetspolitik skulle möjliggöra fullt medlemskap i i stället ett frihandelsavtal. Det fungerade bra mellan1972 och 1985, då EG mest sysslade med den stora utvidgningen frän sex tilltolv medlemsstater. Men sedan EG fattat beslut om att i ställetfördjupa sitt samarbete har klyftan mellan och EG ökat och bristerna ivårt frihandelsavtal blivit alli tydligare. måste man inse att frihandelsavtalet ärotillräckligt som bas för värt deltagande i det västeuropeiskaintegrationsarbetet. Går vi inte från det fill någonting annat, kommer vi medall säkerhet all stängas ute frän det ena nya samarbetsområdet efter det andra.Det ser vi faktiskt . Vi är inte med när EG nu fullständigt river gränserna föratt till utgången av skapa ett gränslöst för individer, varor,tjänster och kapital. Vi är inte med som nation i alla fall när EG nu diskuterarden nya s.k. sociala dimensionen när det gäller det västeuropeiska samarbetet. Vi är inte med när EG nu fattar beslut om att sätta uppett europeiskt miljömätsystem. blir det fråga om en gemensam europeiskmiljömyndighet. Vi är inte med när man nu vill bygga upp ett"medborgarnas " genom bl.a. det stora och för framtiden såviktiga ungdoms- och studentutbytet i det s.k. ERASMUS-programmet. Vi stär vid sidan av mänga av de viktiga ekonomiska,sociala och politiska processerna i dagens . Vi ser följderna.Svenska företag ökar sina investeringar långt snabbare i EG-området än iSverige. Svenska medborgare får inte samma möjligheter att fritt resa, studeraoch arbeta i detta som de flesta andra västeuropéer. fattade beslut om riktlinjerna förEG-politiken. Det var ett betydelsefullt beslut. Det formades i samverkanmellan stora partier och hade enligt min mening tvä delar. För det första innebar det att ett fast mål förEuropapolitiken lades fast. Detta är att uppnå "samma fördelar ochåtaganden för medborgare, institutioner och företag i som i EG:smedlemsländer". För det andra innebar det att en operativ kompromiss förhanteringen av Europapolitiken, EG-politiken, under den närmaste tidenträffades. Medlemskapsfrågan log man inte ställning till. Den hölls öppen förframtiden. Men det konstaterades att ett svenskt medlemskap inte ärett mål för de diskussioner med EG som föreslår. Olika partier har säkert haft olika skäl för deltaställningstagande. Så är det ofta, som bekant, med politiska kompromisser.Därför reagerade jag när statsministern i ett anförande hävdade att detvar just vissa motiv som han tyckte om som hade väglett . Med dettapåhitt som grund fortsattes sedan förvanskningen av kompromissen i en vissriktning. Det är inte första gången det sker. Men det gör inte saken särskiltmycket bättre. Jag är dock tilfredsställd med att utrikesdeklarationensformuleringar på denna punkt nära följer det som faktiskt sade. eller senare måste vi pröva om ett svenskt medlemskapi EG är förenligt med vår neutralitetslinje. Den prövningen mäste göras medstörsta omsorg. Den hastar inte. Att springa i väg med bestämdaslutsatser och vilja riva upp eller förändra detta riksdagsbeslut vittnarknappast om något större ansvarskännande i denna fråga. Jag tillhör inte dem som vill lysa allt samarbete med EGpå det utrikespolitiska området i bann. Jag tycker att det finns frågor - dethar visat pä - där vi har anledning att söka ett sådantsamarbete. Vi vet att inga bindande beslut enligt de nuvarandereglerna kan fattas inom ramen för utrikespolitiska samråd. vi enigaom att ett svenskt deltagande i detta samråd skulle kunna - även om det intenödvändigtvis kommer att - påverka förtroendet för vär neutralitetspolitik. Det råder knappast något tvivel om att ett svensktmedlemskap från snart sagt alla andra utgångspunkter vore den bästa formen förvårt deltagande i EG-samarbetet. Men av skäl som främst har att göra med EG:seget arbete finns frågan om neulraliletspolitiken görden vägen möjlig eller ej dock inte pä den omedelbara dagordningen. Ett är dock mycket viktigt: vinner ingenting genomatt slå igen dörrarna för framtiden. Neutralitetspolitiken är viktig. Det gällerinte minst i dagens situation. Jag tror inte att de strävanden iÖstersjöområdet som vi alla har sä stora förhoppningar om skulle gagnas av attvår neutralitetslinje kunde ifrågasättas. Tilltrontill neutralitetspolitiken har två delar. För det första handlar det om tilltron till vår vilja tillneutralitet vid kris eller krig i vår del av världen. Den följer naturligt avett folks självklara önskan att stä utanför ett krigs fasor. Men denunderstryks ytterligare av oberoendet i vårt utrikespolitiska beslutsfattande. För det andra handlar det om tilltron till vär förmåga atti de mest kritiska lägen verkligen skydda vårt territorium mot varje form avövergrepp eller försök till militärt utnyttjande. Här handlar det främst omtilltron till styrkan i försvar. Det sägs ofta att vår neutralitetspolitik åtnjuter respekti omvärlden. Vi vet alla att det är en sanning med viss modifikation. Värneutralitetsvilja ifrågasätts knappast av nägon. Men vär neutralitetsförmågaifrågasätts tyvärr av allt fler. Detta är allvarligt. Försvarsförsvagningen har haft sittpris - bristande tilltro till vär neutralitetsförmåga. Den utvecklingen måstevi vända. Därför är det försvarsbeslut som kommer att fattas senare under dennamandatperiod så viktigt. kommer att innebära att 1980-talets trend motallt mer av globalisering och sammanflätning av nationerna ökar. Det skersamtidigt som detia 90-tal kommer att ge svaret på frågan om de storaomvälvningarna lyckas eller ej - spräng mot moderniteten, vitaliseringenav genom EG och försöken att rycka ur dessstagnation. Vi gär in i ett skede av global omvandling - allt snabbareförändringar, allt tätare kontakter och allt mer som är gemensamt. tränger sig nya frågor på. Låt mig bara nämna ensom är av speciell betydelse. Alla experter är eniga om allvaret i hotet mot våratmosfär och vårt klimat. Den s.k. såg de snabbt ökandeutsläppen av bl.a. koldioxid som det allvarligaste av de globala miljöhot somvi står inför. Det finns en risk för att den s.k. växthuseffektenförskjuter klimat och balans på den jord där våra barn och barnbarn skall levaoch verka. har gått före genom det riksdagsbeslut om tak förkoldioxidutsläppen som bl.a. vi moderater drev igenom sedan.Men vi måste gä vidare internationellt. Jag tycker att borde kunna tainitiativ och föreslåatt det inkallades en världskonferens om klimatfrågorna. Det skulle kunna geunderlag för det handlande - i egna länder, i , i världen -som krävs föratt förhindra att vårt klimat förstörs pä sikl. Jag hoppas, herr talman, att även detta kan bli endel av den utrikespolitik som riksdag står enig bakom. 3 (): Jakten på författaren liv ären ny illustration till tyranners rädsla för det fria ordet. Historien är fullav liknande övergrepp. Det fria ordet har en sprängkraft som kan störta denstarkaste diktator och skaka den grymmaste regim. Rätten till det fria ordet utgör därför demokratins ochrättsstatens fundament. Det ärdet öppna samhällets starkaste försvarsvapen.Just därför måste varje försök att stänga det inne bekämpas. Världens staterhar genom att ansluta sig till förbundit sig att respektera varjemänniskas rätt att fritt säga sin mening. Men inför de iranska ayatollornas hot om död och evigförbannelse mot en enskild författare men också mot dem som befattar sig meddennes alster hukar sig nu mänga som annars högtidligen bekänner sig tillgrundläggande mänskliga fri- och rättigheter. Där bakom kan skönjas ekonomiska,politiska och militära hänsyn. Endast den försiktighet som förestavas av vadsom krävs för att skydda en annan människas liv borde kunna påräkna respekt. Just här gär nämligen skärningslinjen mellan det öppna,humanistiska samhället och det slutna förtryckarsamhället. Den öppnarättsstaten sätter skyddet av den enskilda människans liv och frihet främst -även skyddet för avvikaren och opponenten. Det slutna förtryckarsamhälletdäremot sätter ett pris på den enskilda människans liv som hotar makten ochdogmerna. I västerlandet bränner vi inte längre kättare pä bål. Vimenar oss därmed ha gäll frän barbari till civilisation. Vi får inte retirerafrän de landvinningarna. Att nu huka inför hot mot en enskild människasliv, därför att denne utnyttjat rätten till det fria ordet, skulle vara attpåbörja återtåget tillbaka mot etl barbariskt beteende. vill och kan ibland agera brobyggare,budbärare och t.o.m. medlare i internationella konflikter. 1 syfte alt klaradenna angelägna uppgift kan vi ibland behöva ta hänsyn som inte alltid öppetkan redovisas. Men denna roll får inte utplåna eller otydliggöra våragrundläggande värderingar, vår bekännelse till humanism och tolerans och våravsky mot tortyr och tyranni. sätt att agera i denna roll skall stå i fredensoch försoningens tjänst men också i humanismens och toleransens. Vårneutralitet är inte en kompromiss mellan diktatur och demokrati, inte hellerett försök till syntes mellan barbari och humanism. Det är truismer, men ändåvärda att påminna sig i en situation som denna. Jag efterlyserutrikesministerns entydiga instämmande i denna självklarhet och därmed hanslika entydiga fördömande av jakten pä . har en läng rad demokratiskastater skärpt sitt fördömande av agerande. Den svenska regeringensagerande var till en början överraskande lågmält. Sedan EG-stalerna beslutatkalla hem sina ambassadörer,har den beslutat följa efter. Det var oundvikligt ochnödvändigt. Planer har funnits på att skicka en handelsdelegation tillIran. Det är tydligen osäkert hur det nu blir. Det skulle, som lägel förnärvarande är, vara klart olämpligt. Regeringen bör inte företa sig nägot somreducerar effekten av de protester som riktas mot . Det är, herr talman, värt att stryka under all ettfördömande av den iranska ledningens förföljelse av inte färförväxlas med en bedömning av den roman han skrivit. För egen del har jag ingaförutsättningar att bedöma vare sig dess litterära kvaliteter eller huruvidaden är blasfemisk. Det finns ingen anledning att ifrågasätta att mångarättroende muslimer kan känna sig kränkta och sårade. Det kan emellertid intemed vara humanistiska ideal motivera eller försvara en sanslös förföljelse ochutdömande av dödsdom. är inte den ende författaren som i dagpersonifierar kampen för rätten till det fria ordet. Det gör också dentjeckoslovakiske författaren . Det enda brott han begått är att haninte accepterar att utöva sill författarskap inom det trånga andliga rum somöverheten mätt ut ät honom. För detta straffas han nu med fängelse. Dentjeckoslovakiska regeringen bryter i sin behandling av Väclav mot derättigheter den genom ESK-processen förbundit sig alt respektera. Det synes som om den öppenhet och tolerans motoliktänkande som spirar i alltjämt lyser med sin frånvaro iTjeckoslovakien. I förtrycket av dem som vågar kritisera makten tycks intemycket ha hänt i sedan den tid då fann sigföranläten att tala om diktaturens kreatur. De grundläggande värderingar pä vilka enrättsstat vilar, blir särskilt tydliga i fall som dessa. Det kan te sigöverdrivet att en enda människas öde ägnas så stor uppmärksamhet, medan massdödoch offrande av tusentals anonyma människors liv passerar förbi som notiser. Men det är just avsteg som dessa från mänskliga fri- ochrättigheter som leder till de massiva övergreppen på de många namnlösa. Del ärför alt hävda de mänga anonyma människornas liv och deras rättigheter somfördömandet mäste bli tydligt när hotet riktas mot en enskild människa med namnoch identitet. Vär avsky mot de urskillningslösa massavrättningar somrapporteras inifrån är därför lika ursinnig som vår avsky mot dem som dödatde många namnlösa i Halabja, en kurdisk stad i . Pä våra näthinnor har fråndet brottet mot oskyldiga människor bränt sig fast bilder av värnlösa föräldrarmed barn i famnen som segnat ner i sin flykt. Avskyn blir inte mindre av attvåldet utövats med det mest lömska och fega av metoder -kemiska stridsmedel. Tragedin i Halabja har gjort det än mer angeläget attförhandlingarna om ett förbud inte bara mot användning utan också mottillverkning och lagring av kemiska vapen slutförs. Det är i grunden samma värderingar som väcktvär vrede mot de metoder som den israeliska armén använt pä ockuperat område.Vårt försvar för den israeliska demokratin är oanfrätt. Men vår sorg är djupvid 2 protokoU 1988/89:71 åsynen avdet övervåld som utövas av en nation som vi i övrigt känner som en rättsstatoch vars folk varit offer för historiens värsta grymheter. Händelserna visaratt en ockupation ocksä skadar den som ockuperar. Känslan för människors likavärde urholkas. Också för egen skull mäste vi därför vädja om attockupationen upphör. Dess bättre har utvecklingen iden till synes ändlösa konflikten i dock förts ett stycke mot fredoch försoning. PLO:s attityd är annan. Dess officiella inställning äratt nu erkänna de FN-resolutioner som tillförsäkrar alla länder i området säkerhet. Men alltjämt har PLO också på sitt program att Israelskall utplånas. Självklart är detta ett potentiellt hot mot existens.Ändå mäste slutsatsen bli, att utan ömsesidigt erkännande av varandras legitimaintressen kan ingen varaktig lösning näs av konflikten i Mellanöstern.Återigen, för egen säkerhet, måste vi vädja till dem inom somvill försoning att medverka till tillkomsten av en fredskonferens i FN-regi, ivilken palestinierna ges rätt att själva utse sina representanter. I den uppmärksammade dialogen mellan och i höstasspelade som bekant en betydelsefull roll som budbärare och enligtuppgift ibland ocksä som sekreterare. Utrikesministern och hans medhjälpare hartidigare lovordats för denna insats. Jag har inte anledning att ta tillbakanågot av detta. Om skall kunna fortsätta vara behjälplig i dennaroll, mäste nog emellertid utrikesministern nogsamt vårda de svenskarelationerna också till . Det förekom inslag i höstens samspel med PLOsom mäste ha verkat onödigt spektakulära och som knappast erfordrades för attnä framgång. Ett medvetet återställande av värt förtroende i är nognödvändigt om skall kunna fortsätta att spela en konstruktiv roll isökandel efter en lösning pä konflikten. När får vi därför l.ex. seutrikesministern med kram och kindpuss välkomna en israelisk politisk ledareute på ? Vill utrikesministern göra nägon bedömning i den frågan? Jag sade i förra årets utrikesdebatt attutvecklingen i hör till det mer hoppingivande som inträffat ivärlden pä läng tid. Det finns ingen anledning att ändra på den bedömningen. Vivill så gärna tro att inga andra avsikter finns där bakom än respekten förindividens värde och värdighet. Men klokheten säger oss att vi bör se pä detsom händer med politisk realism och analytisk kyla. Vär attityd kan emellertidendast vara den, att det mätte gä väl för alla som vill distansera sig frånstalinismens tortyr och Bresjneverans förtryck. Vi mäste fä hoppas och tro att vi bara har sett början,att stenen när den väl kommit i rullning inte gär att stoppa. För varför skullekraven och förhoppningarna sättas lägre av medborgarna i än avmedborgarna i värt eget land? Vi som hyllar demokratin som den överlägsnastyrelseformen kan inte önska något högre eller annorlunda för Sovjetunionensmedborgare än att de finge åtnjuta den fullvärdiga demokratins mänskliga fri-och rättigheter. Kanske kan vi ocksä pä ett hörn medverka. För inte ens enstormakt är oberoende av gensvar från sin omvärld. Stora och smä nationer ärmedspelare i den process som startat i . Del gäller först ochfrämst USA.Fortsatta framsteg i nedrustningsförhandlingarna medverkar till att lösgöraresurser och skapar sådant förtroende som befrämjar ökat ekonomiskt ochkulturellt samarbete. Del är lätt att förstå att medborgarna i Sovjetunionenfrämst vill se förbättringar i sin egen vardag för att de skall se nyttan avden nya politiken; ökad andlig frihet och öppnare grän.ser, men också mer varorpå butikshyllorna och mer mat i skafferiet. Det är lätt all förstå. Friarehandel och marknadsekonomi leder till sådana materiella förbättringar. Ocksåekonomiska liberaliseringar är därför fredsbevarande. I den utsträckning viförmår bör vi medverka till att sprida denna uppfattning. Omvärldens agerandeär inte oviktigt för utgången av reformförsöken i öst. Krediter t.ex., i formersom gör det lättare för regimen att skjuta nödvändiga ekonomiska reformer påframtiden, kan stjälpa mer än de hjälper. Stöd och kontakter som stärker denbegynnande politiska pluralismen i mänga östländer kan däremot befästa också deekonomiska reformerna. Kanske är det just denna insikt, dvs. att vi blivit merberoende av varandra, som förklarar förändringen i det andliga klimatet mellanvärldens dominerande stater. Ingen - inte ens en supermakt - rår ensam pä defaktorer som bestämmer villkoren för mänsklighetens överlevnad. För attbemästra dem krävs samarbete över alla gränser. Nationell självtillräcklighetär här en risk.