prot · GC0976 · 1988-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1988/89:76 1 § Föredrogs och hänvisades 1988/89:96till socialutskottet 1988/89:104till näringsutskottet 1988/89:109till arbetsmarknadsutskottet 1988/89:111till socialförsäkringsutskottet 2 § Föredrogs och hänvisades 3 § Föredrogs och hänvisades l988/89:Solltill socialutskottet l988/89:FiU20 om riktlinjer för denekonomiska politiken och för budgetregleringen m.m. (prop. 1988/89:100delvis). 1 (): I den allmänpolitiska debatten för fem veckorsedan konstaterade jag att efterkrigstidens kraftmätning mellan kapitalism ochkommunism nu är avgjord till kapitalismens fördel. Det var inte utan en vissbävan jag sade delta - inte därför att det inte skulle vara sant, utan därföratt uttalandet kunde tänkas framkalla reflexmässiga fördömanden. Det måste sessom ett utslag av ändrad tidsanda att mitt positiva omnämnande av kapitalismeninte väckte någon uppståndelse. har ju t.o.m. den socialdemokratiske finansministerni en ideologisk artikel skrivit: "Det är definitivt missvisande att beskrivakapitalismen som upphovet till allt elände och alla orättvisor, medan den offentliga sektorn beskrivs som en perfekt fungerande idyll.-- På det globala planet har som bekant marknadsekonominvunnit en total seger över sitt enda kända alternativ, planhushållning." Om jag med mitt uttalande bidrog till att framkalla dennabekännelse, har djärvheten fäll sin belöning. När nu resertill , får han tillfälle att diskutera perestrojkan i bådaländerna. Kännetecknande för den ekonomiska utvecklingen ivästvärlden är att medan den aldrig förmådde leva upp till prognoserna underdet av keynesiansk efterfrågestyrning präglade , är det nu likamycket en regel att förväntningarna överträffas. Det förefaller som ommarknadsekonomins stärkta ställning ger en större växtkraft än vad ekonomiskasamband från tidigare perioder ger bedömarna anledning att tro. Liksom efterförra förefaller nu de ekonomiska utsikterna bättre änväntat. Den länge förutsedda konjunkturnedgången tycks dröja, och mycket talarför att vi kan se fram emot ytterligare ell är av, om inle snabb, så dock godtillväxt i vår omvärld. Den viktigaste förklaringen till att de starkasvängningarna från förr uteblivit är att regeringarna i allmänhet undvikersnabba finanspolitiska ingrepp och i stället lärt sig att utnyttja de penningpolitiskamedlen. Efter börskraschen spädde centralbankerna snabbt pålikviditeten, varigenom aktiviteten kunde hållas uppe. När nu tendenser tillöverhettning framträder möts dessa med penningpolitisk åtstramning. Eftersominflationstakten i utgångsläget inte är särskilt hög, behöver en ränteuppgånginte medföra atl konjunkturen bryter nacken av sig. De mångomtalade obalansernai framför allt ekonomi häller långsamt på att utfyllas, och risken förfinansiell oro är mindre . 1 gär däremot inte alltid nyheterna ät rätt håll.Underskottet i bytesbalansen 1988 har visat sig vara avsevärt större än vad somsägs i finansplanen. Finansutskottels socialdemokrater noterar uppgången frändrygt 10 lill nära 14 miljarder i brist, men drar inte den egentligenofrånkomliga slutsatsen att underskottsproblemen inför innevarande och nästa ärdärmed är betydligt större än vad finansministern medgett. Vidare steg prisernai januari med , vilket höjde inflationstakten på årsbasis tillnärmare . Påfallande är att bakom detta inflalionsryck läg framför alltpolitiskt bestämda prishöjningar av olika slag, och flera sådana är på väg.Tänk bara vilket genomslag del blir av en breddning av momsen och den höjningav energipriserna som följer i kärnkraftsavvecklingens spår! Inflationsbeskedet kan inte undgå atlkomplicera lönerörelsen. kan det naturligtvis hävdas att årets blivandeavtal på den enskilda sektorn inle spelar så stor roll. 1 ett läge där antaletlediga platser är nästan lika stort som antalet öppet arbetslösa kommer det manlyckats hålla borta från avtalen att dyka upp som löneglidning i alla fall.Bland statstjänstemannen är anspråken högt uppskruvade, och närsocialdemokraterna i finansutskottet överger utgiftsramen förlönekosinadsökningar, kan del inte undgå att reta deras aptit. Utmärkande för regeringens politik - framförallt efter höstens val - är skillnaden mellan ord och handling. Delta präglaräven budgetpropositionen. Antingen föresläs inget konkret, eller ocksä läggsdet fram förslag som gär rakt emot vad man har sagl. utgiftsrameninnebär en tredje handlingsmodell. Delta var faktiskt ell konkret förslag somgick i rätl riktning, men det har man nu tagit tillbaka. Även i andra hänseenden är regeringens budgetförslag etlofullgånget dokument. Viktiga frågor är utelämnade eller uppskjutna tillkomplelte-ringsproposilionen. Inget sägs om inkomstskatterna för nästa är. Dekommunalekonomiska besluten fär anslå lill juni med åtföljande problem förkommunernas planering, och antydda förändringar i socialförsäkringssystemenoch den offentliga sektorn presenteras först . Detta sätt alt förvandlabudgetpropositionen till en preliminär och föga förpliktande redovisning skaparproblem för oppositionen av rent konstitutionell karaktär. Den allmännamotionstiden är den enda period då vi har rätt atl läggafram förslag i , som inte tar sin utgångspunkt i en proposition. Införrisken att regeringen inte återkommer tvingas vi att redovisa våra alternativlångt innan regeringens slutliga budgetförslag ännu kan skönjas. Frågan om den statliga inkomstskatten är ettbelysande exempel. Vi moderater har länge förordat en rejälmarginalskattereform i tre steg. När vi motionerade om en sänkning avmarginalskatterna nästa är vid inkomster från 85 000 kr.och uppåt, var det för att snabbt få i gång de dynamiska effekter som ökartillväxten. Men del var också ett sista försök att dämpa lönekostnadsstegringenpä det egentligen enda sätt som stär till buds i dagens rekryteringsläge.Budgetpropositionen innehöll som sagl ingenting på denna punkt. Men förljudsdet att finansministern lovat LO en marginalskattesänkning med 3procentenheter. Del är samma grepp som vi moderater förordat. Men det är förlitet, och alldeles . Hela förfaringssättet är dessutom utmanande motriksdagen, där beslutet ändå till slut skall fattas. Är finansministern bereddatt här och redovisa det förslag beträffande den statliga inkomstskattennästa är som han borde ha presenterat redan i budgetpropositionen och som hansägs i hemlighet ha informerat LO om? Budgetförslagels preliminära karaktär framgår också närman analyserar deisåomskrutnabudgetöverskottel på 400 milj. kr. Del framstår juinte som så märkligt med hänsyn till att överskottet för det nu pågåendebudgetåret bedöms bli nära 10 miljarder. Men dessutom kan det konstateras, att vad vi säkert vel omsaldoi för nästa är är att del inte blir just 400 miljoner, ulan med storsannolikhet betydligt större. har meddelat att man för 1988levererar in åtskilliga miljarder mer än förutsett i vinst till statskassan.Dessutom pekar alla tecken mot att en snabbare ökning av löner och privatkonsumtion än vad som antagits kommer att höja statens intäkter av inkomst- ochkonsumtionsbeskattningen. Men är det dä inte bra med stora budgetöverskotl? Det varju inle länge sedan vi var så bekymrade över underskotten i statens finanser.Nej, erfarenheten visar att länder med stora budgetöverskotl inte ärproblemfria -snarare tvärtom. Bland rader denna situation i -förutom , och . Gemensamt för oss alla äratt vi har problem med såväl inflation som bytesbalans. Det förefaller som omden överbeskatlning som ligger bakom överskotten framkallar en motsva- randeneddragning av det privata sparandel. 1 är detta som bekant sedan fleraår tillbaka en bra bit under noll. Frågan om finanspolitikens utformning verkar alltmer kommaatl gälla sparandels fördelning mellan den offentliga och den enskilda sektorn.Regeringen har uttalat sig för ett beslående offentligt sparandeöverskott. FrånLO:s sida kommer täta propåer om nya fondkonslruktioner och om ändrade reglerför t.ex. AP-fondens placeringspolitik. Detta pekar rakt i riktning mot denöverföring av produktionsmedlen till staten som finansministern sä klokt i sinTiden-artikel har tagit avstånd ifrån. varnade AP-fondens chefKrister för tanken pä köp av svenska aktier, eftersom detta skulleinnebära "en socialisering av näringslivet". Det skulle varavälgörande om finansministern ville uttala sitt slöd för sin gamla statsrådskollegapå denna punkt! Men, invänder någon, ett budgetöverskott kan ju ocksåanvändas till att amortera ner statsskulden. Skulle det inle vara skönt allslippa stora ränteutgifter ? Jag förstår att det kan låta lockande.Men tanken bygger på en falsk analogi med en familjs ekonomi, och inle ens förett hushåll behöver åtgärden vara särskilt klok. Den kan liknas vid att mansäljer sitt hus, använder intäkten för atl betala tillbaka lånen och sedanskaffar sig en betydligt mera blygsam bostad bara för att leva skuldfri. 1 ettsamhällsekonomiskt perspektiv kan det inte vara förnuftigt att låtamedborgarna betala högre skatter än nödvändigt i exempelvis mot löfte omatt de, när sedan statsskulden är betald, skall få en kraftig skallesänkning.Den rationelle medborgaren skulle anpassa sig lill detia genom atl låna för atttidigarelägga sin konsumtion i avvaktan pä skattesänkningen. Vi får alltså justden kompensation av etl offentligt överskoltssparande med en nedgång av detprivata sparandet som jag förut talade om. Men ell ännu mer rationellt sätt atl hanlera en sådansituation är att medborgarna, i stället för att förutse skattesänkningar , drar slutsatsen att det blir ökade offentliga utgifter. Allerfarenhet säger att när politiker råkar fä ett inkomst överskott, brännerpengarna i fickorna, och det blir en tävlan om vilka favoritprojekt som förstskall genomföras. Och i stället för en planerad bantning av statsskulden får vien kraftig prisstegring, som visserligen i sig reducerar statsskuldens realastorlek men på ett godtyckligt sätt, där oönskade omfördelningseffekter uppstårbland medborgarna. Detta är en viktig del av förklaringen tillatt vi moderater avvisar en finanspolitisk åtstramning genom skattehöjningar. Närnu det tidigare budgetunderskottet fyllts ut, bör finanspolitiken i stället gesen långsiktig inriktning. Mälet skall vara att den offentliga sektornsfinansiella sparande hålls i balans sett över en konjunkturcykel, medannettosparandet sker i enskild regi. Finanspolitiken får då främst enstrukturpolitisk roll med inriktning på skattelättnader och avreglering.Stramheten utvecklas på utgiftssidan, så att utrymme skapas för en expansion iden enskilda sektorn. Uppgiften att genomföra kortsiktiga justeringar avstabiliseringspolitiken åvilar i stället penningpolitiken. Inom de ramar somsätts av målet om en fast växelkurs gäller det dä att påverka likviditet ochränlenivä sä att inflation och arbetslöshet hålls nere. Eftersomränteutvecklingen i hög grad styrs av marknadskrafter, blir förändringar avpenningmängden genom marknads- operationer det främsta instrumentet. Penningpolitiskaåtgärder får effekt betydligt snabbare än finanspolitiska ingrepp, vilketminskar risken för felaktig tidsanpassning. Men fördelen med att istabiliseringspolitiken lägga tyngdpunkten på penningpolitiken är inte bara detsnabbare genomslaget. Grundläggande är att inflationen är ett monetärt fenomen,medan finanspolitiken främst rör sådana strukturella frågor som fördelningenmellan enskild och kollektiv konsumtion och mellan privat och offentligtsparande. Dessa synpunkter på avvägningen mellan finans- ochpenningpolitik har vi moderater utvecklat i vår partimotion. Finansutskottetssocialdemokrater avfärdar dem genom att felaktigt påstå att vi utesluterfinanspolitiska åtgärder även vid allvarliga störningar på ekonominsefterfrågesida. Men resonemanget gäller de justeringar som kan behövas när statsfinansernaär i balans och världsekonomin utvecklas väl. Det skulle vara intressant atthöra om finansministern bekänner sig som finanspolitisk aktivist i den situationen. Med den vikt vi moderater fäster vid ett ökathushållssparande kan det förefalla egendomligt att vi är kritiska tillallemanssparandet hos . Men enligt vår mening börstatsupplåningen befrias frän rollen som sparfrämjare och sfimulansen avhushållssparandet i stället ges en mera generell utformning. Som upplåningsformför staten har nämligen allemanssparandet flera nackdelar. Dess omfattningbestäms inom politiskt givna ramar av spararna/långivarna och står alltsåutanför kontroll. Kostnaden är hög, trots att inlåningeninte är bunden, vilket skapar osäkerhet inför den kommande skattereformen, somkan framkalla en hög uttagsfrekvens. Allemanssparandet hos infördes i en tiddå staten hade ett stort sparandeunderskott och näringslivet ovanligt nog ettöverskott, varför hushållens sparande borde kanaliseras till statsskulden. Detvar då rationellt att lyfta ut såväl inlåning som statsobligationer frånbankernas balansräkningar och låta hushällen placera sina sparmedel direkt hosriksgäldskontoret. Men , när det offentliga sparandet visar ettstort överskott och de ickefinansiella företagen till följd av ökadeinvesteringar har ett negativt sparande, borde det skattegynnadehushällssparandet i stället styras till näringslivet. somallemanssparandet avvecklas som statlig upplåningsform är det därför angelägetatt stödja sparande i allemansfond liksom att stimulera långsiktigt bundetsparande i bank och försäkring, varifrån medlen kan kanaliseras till produktivainvesteringar i näringslivet. Det råder bred enighet om att staten inte skall nettolånai utlandet. Men det kan inte vara rimligt att i en fid avväxande bytesunderskott skall amortera ned statens utlandsskuld. Detta medförnämligen en avsevärd höjning av statens upplåningskostnader. I stället för attlåna kort utomlands till exempelvis får man betala mer förinhemsk upplåning mot statsskuldväxlar, vilka köps av svenska företag som kanlåna utomlands och tillgodogöra sig mellanskillnaden. I av växandebytesunderskott måste under alla omständigheter utlandsskulden växa. Vad som nusker är att den privatiseras, med växande upplåningskostnader för staten somföljd, så länge vi inte devalverar. Och det skall vi ju inte göra, eller hur,finansministern? Problemet blir naturligtvis mindre när valutaregleringennu avskaffas. Del är en sann glädje för mig, som drivit denna fräga sedan börjanav 1980-lalet, "alt ha en enig skrivning med ulskottels socialdemokraterså när som pä ett stycke som gäller takten i avregleringen. Vi moderatervidhåller vär uppfattning alt återstoden av valutaregleringen bör avskaffas iell slag. En successiv avveckling efter etl okänt tidsschema kommer endast altskapa osäkerhet och spekulation på olika marknader. Frågan om skattekontrollfår inte tas till intäkt för särbestämmelser som avviker från vad som gäller iandra länder. Det kan noteras att avskaffandet av valutaregleringen i ,som ocksä är ett högskalleland, inle medfört något märkbart kapitalutflöde.Målsättningen bör vara att valutaregleringen inte skall behöva förlängas närden nuvarande tillämpningstiden löper ut vid nästa halvårsskifte. Valutaregleringens slopande aktualiserar frågan omSveriges valutapolitiska regim. Här gläder det mig att vi moderater nu förförsta gängen fåll sällskap av i värt krav pä en anknytning avkronan till det europeiska monetära systemet EMS. En sådan skulle ge en fastareförankring än den nuvarande valutakorgen, som ju starkt påverkas av dollarnssvängningar. Genom en EMS-anknytning skulle ytterligare markera attinflationsmål och växelkursstabilitei tas pä allvar. Vi i skulle ocksåkunna få del av det stöd som centralbankerna i EMS-länderna ger varandrasvalutor, om behov uppkommer. Som isolerad åtgärd löser inte en EMS-anknytning problemeni den svenska ekonomin. Men om den ekonomiska politiken i övrigt ges rätlinriktning, kan ett sådant steg ge etl värdefullt bidrag tillslabiliseringspoliti-ken. Och har ju faktiskt angett som mål att manskall delta i det västeuropeiska integrationsarbetet sä långt det är möjligtutan att traditionella utrikes- och försvarspolitik störs. Monetärtsamarbete har ingenting med neutralitetspolitik alt göra. EMS är inte ens endel av EG-syslemet, eftersom samarbetet vilar pä ett avtal mellancentralbanker. majoritet har helt enkelt fel när den hävdaratt man måsle vara medlem av EG för att delta i EMS. Men jag noterar samtidigtatt majoriteten bedömer någon form av anknytning som möjlig, även om en sådan -som det heter - saknar aktualitet. Jag uppfattar detta som en mjuk formuleringav det slag som för nägra är sedan förebådade vaiutaregleringens avskaffande. Bortsett från kredit- och valutapolitiken harde konkreta exemplen på avreglering varit få. ullovas förslag ikompletteringspropositionen om den offentliga sektorns förnyelse. En försmakav vad man tänkt sig har vi fått i den så omdiskuterade ,godkänd av finansministern. Jag skall börja med ett belysande citat: "Etl mer långtgående sätt att öka konsumenternasvalfrihet är naturligtvis att ersätta skattefinansierad produktion - vare sigden sker i offentlig eller privat regi - med transfereringar. Om konsumenterna,i stället för alt hänvisas till en viss bestämd service, fåren viss summapengar för vilka de fär köpa de tjänster de vill, ökar deras valfrihet. Dettakan dessutom antas pressa kostnaderna, som de totala utgifter somläggs ner på tjänsten i fräga minskar." Utmärkt!Om denna tanke fick genomsyra regeringens politik skulle vi stä inför etl rejält systemskifte, något som vi moderatersmädats för i de två senaste valrörelserna. Det skulle leda till inte bara denstörre valfrihet som rapporten talar för ulan ocksä en bättre kvalitet itjänsteutbudet samt större möjligheter och bättre villkor för de offentligtanställda. Rapporten går t.o.m. så långt att barnomsorgen undantas från denoffentliga sektorns härda kärna som enligt finansplanen bör undgåeffektivisering genom anbudsförfarande och konkurrens med enskilda alternativ.Mellan raderna innebär inget mindre än en svidande vidräkningmed den förda socialdemokratiska välfärdspolitiken. Frågan är bara om det kommer ut något konkret av det hela.SAMAK-författarna tvingades till reträtt efter ingripande av LO-chefen . Fundamentalisterna i "rörelsen" bådades upp till försvar fördet bestående. tilltar problemen i den offentliga sektorn. Deanställda vantrivs och flyr till andra verksamheter, medan patienterna blir kvari växande vårdköer. Föräldrar får själva passa sina barn när daghemmen stänger.Många äldre blir kvar på sjukhus, när de hellre vill ha en plats på ett av deålderdomshem som socialdemokraterna lagl ned. Pä galor och torg tilltarungdomsvåldet, och i våra skärgårdar fortsätter ubåtskränkningarna. Hjälperdel då att kanslihushögern har uppmärksammat och förklarat sig beredd att göranägot ät den socialdemokratiska modellens sönderfall? Och hur blir det med skattepolitiken? Orsaken till fråganär inte i första hand den anmärkningsvärda avsaknaden i finansplanen av förslagbeträffande inkomstskatterna för nästa är. Orsaken är inte heller den än meranmärkningsvärda skärpning av skattetrycket som ligger i den nya vinstskattenoch i reformerade reavinstregler. Nej, allra mest oroväckande är den pågåendedebatten inom det socialdemokratiska partiet. I går t.o.m.insiktsfulla ekonomer till storms mot planerna pä en skattereform och anklagarpartiet för att överge utjämningspolitiken. Och LO:s varnar förtro på sänkt skatt. Den högste skatteutredaren själv, , har sagtatt de dynamiska effekter som kan uppstå inte skall användas förskattesänkningar utan för att finansiera reformer. Fortsatt rekordhögt och kanske rent av stigandeskattetryck riskerar således atl bli resultatet av de storstilade planerna, närkanslihushögern möter motstånd hos fundamentalisterna. Följden blir alt Sverigefortsätter att halka efter andra ledande industriländer. Den ekonomiskasamarbetsorganisationen spår att nästa är hamnar på den absolutabottenplatsen i den internationella tillväxtligan, och det är ett direktresultat av den socialdemokratiska oförmågan atl göra något ät skatieeländetoch andra utbudshinder. Ytterligare ett exempel pä vad fundamentalisterna kanåstadkomma är skrotandet av utgiftsramen. Här hade alltså regeringen faktiskt ifinansplanen lagt fram ett konkret förslag som gick i rätt riktning. Ännubättre blev del när socialdemokraterna i finansutskottet väckte en motion, därde i överensstämmelse med synpunkter som anförts frän borgerligt håll föreslogatl ramen skulle omfatta annat än lönehöjningar och att budgetsystemet skulledecentraliseras. Därefter var det lätt för oss moderater alt i utskottettillstyrka finansplanens utgiftsram pä , som lill yttermera visso stämmermed den norm för den statliga utgiftspolitiken som vi anser bör gälla pä längresikt. Det krav som uppställdes i den socialdemokratiskamotionen, att utgiftsramen måste stödjas av en bred parlamentarisk majoritet,kunde därmed anses vara tillgodosett. Vad kan man mer begära än uppslutningfrån tvä största partier, som dessutom hör hemma på var sin sida omblockgränsen? Till vår stora förvåning klargjorde emellertidsocialdemokraterna i finansutskottet att detta inte var rätt majoritet.Förklaringen framstår milt sagt som krystad. Samma majoritet duger sedan fleraår tillbaka för den fördelningspolitiskt känsliga åtgärden att trappa nedmjölksubventionerna. Den verkliga orsaken torde i stället ha varit motståndetfrån de statsanställdas fackliga organisationer. Den socialdemokratiska reträtten betyder att regeringensbudgetförslag blir ännu mer preliminärt och ofullständigt. Utgiftssidan kommernu att bestämmas av löneförhandlarna. Och de statsanställda har sannerligeninte hamnat i nägot bättre läge. Med en utgiftsram kunde de tänkas få större löneökningarän , om andra kostnader hos myndigheterna kunde nedbringas genomeffektivisering och omprioriteringar. Men tvingas statens arbetsgivarverkdesto hårdare stå fast vid atl på skall gälla, om inle avtalet skallspräcka budgeten. Får jag fräga finansutskottets ordförande övergav ni 5-procentsramen, när vi moderater yrkat bifall bäde tillfinansplanen i denna del och till den socialdemokratiska motion som Anna-GretaLeijon själv skrivit under? Jag tvekar inte att säga att det moderatabudgetalternativet är mera fullständigt och genomarbetat än regeringens. Detvilar pä en klar målsättning beträffande utgiftspolitiken, nägot som regeringenskall återkomma till först i kompletteringspropositionen. Det innehållerkonkreta förslag på det skattepolitiska området. Där redovisasåtgärder på det kommunalekonomiska området . Sammantaget innebär detmoderata budgetalternativet en viss finanspolitisk förstärkning jämfört medregeringens förslag, vilket är befogat med hänsyn till det väntadeefterfråge-trycket i ekonomin och vär strävan att undvika höjningar avsocialförsäk-ringsavgifter i framliden. Vi har också beräknat vad våruppläggning av den ekonomiska politiken skulle betyda för försörjningsbalansen.Tillväxten blir betydligt bättre och kapitalbildningen större. Inflationendämpas och sparandet förbättras. Däremot blir det en mindre ökning avbytesunderskottet, vilken dock jämfört med regeringens prognos i själva verketdöljer en förbättring, eftersom den mer än väl motsvaras av en uppgång inäringslivets investeringar, som i sin tur gör det möjligt att snabbareåtervinna balans i våra utrikes betalningar. En ekonomisk politik med moderata förtecken skulle föraSverige mer i linje med den internationella utvecklingen. I det längreperspektivet medför den förhöjda aktivitetsnivån att produktionskapacitetenförstärks, flaskhalsproblemen på arbetsmarknaden reduceras, inflationstaktenavtar och räntenivån sänks, vilket allt hjälper till att förbättrabytesbalansen. Vårt alternativ leder således inle bara till en bättre ekonomiskutveckling . Det innebär dessutom att grunden läggs förfortsatta framsteg fram mot . Skattesänkningar och avregleringar gerpositiva verkningar även , då ocksä nya steg kommer att tasutefter den inslagna vägen. Med det anförda yrkar jag, herr talman, bifall till dereservationer i finansutskottets belänkande nr 20 som de moderata ledamöternastår bakom. 2 ():