prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — kan i ökadomfattning utnyttja SBL:s medicinska expertis som föredragande och deltagande iärenden rörande smittskydd. I samråd mellan och bör enkontinuerlig översyn göras av behovet att revidera listorna över"allmänfarliga" resp. anmälningspliktiga sjukdomar. Vikten avsamarbete borde markeras i smittskyddslagen. Föratt åtgärder mot smittspridning skall kunna sättas in snabbt är det viktigt medbl. a. väl inarbetade rutiner för samarbete mellan miljö- och hälsoskyddsnärnndoch smiUskyddsläkare. Det är därför angeläget som utredningen föreslår attsocialstyrelsen utfärdar föreskrifter om innehållet i anmälan om andraanmälningspliktiga sjukdomar än de allmänfarliga på sådant sätt att ingatveksamheter uppstår. Allutredningsverksamhet, som startas av torium (SBL), Sgm får anmälan om allmänfarlig eller anmälningspliktig sjukdom från behandlande läkare som smittskyddsläkaren, skall ske i intimt samarbete med respekfive landsting genom dess smittskyddslä kare. Detsamma bör gälla informationsverksamhet initierad av SBL. Detta är nödvändigt för att undvika dubbelarbete och samordna riks- och lands- fingsåtgärder så att de får så stor effekt som möjligt. Det bör övervägas om inte statsepidemiologen () börnämnas i lagtex- ° Behovet av en central smittskyddsledning är stortoch måste betonas. utövar tillsynen över smittskyddet (§ 20)medan skall ha rollen som expert ochrådgivare inom smittskyddet. Laboratoriet har möjligheter att följa ochanalysera det nationella och internationella epidemiläget på ett sätt som andralaboratorier saknar. Dess uppgifter läggs fast i en instruktion och inte ismittskyddslagen. Sällskapet har inget att invända mot föreslagenkonstmktion men önskar understryka behovet av en samordnad centralsmittskyddsledning. Särskilt måste härvid framhållas att i sinfasta organisation saknar medicinsk kompetens som motsvarar uppdragetsbetydelse. Det är därför av största betydelse att och effektivt. Samverkan mellan landsting och andra myndigheter harbedömts så viktig att den lagfästs. En liknande lösning eller annanformalisering bör prövas även för samverkan mellan . Utredaren framhåller att det utöver upplysningar tillenskilda även behövs en mer generell information till allmänheten om allmänfarliga och andra ' - instämmer i detta.Styrelsen vill också påpeka att utöver landstingen har även andra myndigheteroch samhällsinstitufioner ansvar för informationsinsatser. Det gäller t. ex.skolan, , den kommunala fritidsverksamheten, föreningar ochandra organisationer. Samarbete och samordning är enligt socialstyrelsennödvändigt för att dessa insatser skall ge största möjliga effekt. Information om allmänfarliga sjukdomar och smittskydd ären del av skolans hälsofostran. Skolhälsovården är här skolans medicinska sakkunskap,som kan bibringa lärarna nödvändig ny kunskap och även ta del i den direktaupplysningen och fostran av eleverna. krävs dock en djupare kunskap.Det är därför önskvärt att i smittskyddsläkarens skyldigheter ingår att biståskolan vid behov. SVA instämmer i utredarens förslag att smittskyddsläkarenfår huvudan svaret för informationen vid fall av allmänfariiga sjukdomar. Då i många 249 fallobjektinriktade åtgärder är nödvändiga torde emellertid samverkan Prop.1988/89:5 mellan olika myndigheter även vad gäller information vara av störstavikt. Förett framgångsrikt personinriktat smittskyddsarbete erfordras i de flesta fallen avsevärd informationsverksamhet t.ex. vid smitta på daghem och andrainstitutioner. Såväl sakkunskap som närhet och lokalkännedom men framför alltpraktisk erfarenhet krävs för att sådan information skall nå avsedd effekt. Iutredningen har förutsatts att smittskyddsläkaren skall ha ett ansvar förinformationen för samtliga kommuner i länet vid förekommande fall avallmänfarlig sjukdom. anser i motsats härtill att det liggernärmast till hands att primärvården, var och en inom sitt primärvårdsområde,bör vara beredd att överta denna arbetsuppgift och svara för den sakkunskap ochden kontinuitet som krävs härför. Om informationsansvaret i stället skulleläggas på smittskyddsläkaren erfordras att betydande resurser ställs tilldennes förfogande. Även ur denna synpunkt är den nuvarande ordningen med en försmittskyddsarbetet särskilt utsedd distriktsläkare inom varjeprimärvårdsområde/primärkommun synnerligen lämplig. Förett fullständigt fungerande smittskydd är det viktigt att det också gesinformation om det objektinriktade smittskyddet. Här bör såväl länsstyrelsensom miljö- och hälsoskyddsnämnden ha ansvar för erforderlig information ochatt detta bör tydligare framgå i anvisningarna till nya smittskyddslagen. Informations-och upplysningsverksamhet är enligt utredaren en mycket väsentlig del avsmittskyddet och stort ansvar har lagts på ochSmittskyddsläkare. vill upprepa sin oro över attSocialstyrelsen saknar tillräcklig medicinsk kompetens för detta ansvar och attinga behörighetskrav fastställts för smittskyddsläkare. RFSUhar tidigare påpekat vikten av att ideella organisationer som informerar om t.ex. STD ges tillräckligt stöd för att kunna tillgodose de krav som ställs påorganisationen. RFSUhar genom sin verksamhet på olika sätt bred erfarenhet av direkt kommunikationmed människor. Vär erfarenhet är den, att RFSUs oberoende ställning ger ossgoda möjligheter att utan moraliserande bitoner lämna upplysning om STD och hurman skyddar sig mot sådana sjukdomar. RFSUär berett att inom ramen för de resurser som ställs till förbundets förfogandeåta sig ett stort ansvar i detta hänseende. Detbör i sammanhanget påpekas att det senaste årets ÄIDS-debatt synes ha trängt tillbaka informationen om övriga STD. Klamydiainfektioner kommer inom överskådlig tid att Prop.1988/89:5 vålla skador med allvarliga följder. Således beräknas antaletklamydiafall Bilaga 3 1984 till 120000. Flertalet äggledarinflammationerberor på klamydia. Ca 2000 kvinnor bli infertila, flertalet på grundav STD. Antalet utomkvedshavandeskap har ökat. Till helt övervägande del berordetta på klamydiainfektioner. Även andra STD ökar oroväckande. Det gäller exempelvis kondylom.I ett intensifierat upplysningsarbete om de STD som omfattas av smittskyddslagenkan upplysning också lämnas om andra allvarliga STD. har därför uppfattningen att det fortsattasmittskyddsarbetet när det gäller STD inte bör koncentreras till HTLV-III, utansyftet måste vara att ge en bred upplysning om de olika sjukdomar som hänförsunder begreppet STD. Som ett skäl för att begränsa anmälningsskyldigheten tillatt omfatta endast läkare anför kommittén (s 84) att de flesta människor somblir sjuka numera självmant söker läkare för undersökning och vård. Ätt detförhåller sig så kan enligt DVs mening inte tas för givet när det gäller demsom ådragit sig infektion av HTLV-llI-vims. Sådan infektion har numera hänförtstill de veneriska sjukdomarna (SFS 1985:742) och måste antas komma att ansessom en allmänfarlig sjukdom i enlighet med 1 § förslaget fill smittskyddsförordning.Det är naturligtvis av utomordentlig betydelse att befogade misstankar om attnågon har en allmänfarlig sjukdom snabbt kan vidarebefordras till vederbörandesmittskyddsläkare. DV anser att anmälningsskyldighet även skall åvila t.ex.socialnämnd, miljö- och hälsoskyddsnämnd, polismyndighet och föreståndare förvårdanstalt eller annan liknande inrättning. I vart fall börsekretesslagstiftningen utformas så att nämnda organ kan göra anmälan fillsmittskyddsläkaren i de fall det är särskilt påkallat. instämmer i utredarens förslag att det ärorealistiskt att var och en skall anmäla misstänkt allmänfarlig sjukdom hosandra. Däremot är en skyldighet motiverad för den enskilde att söka läkare, omhan misstänker sådan sjukdom hos sig själv. Ytterligare synpunkter på dettaförs fram nedan. En omorganisation av smittskyddet tillsammans med attanmälningsplik ten begränsas fill att gälla enbart för läkare innebär att fall av allmänfariig sjukdom som upptäcks genom att livsmedelslagstiftningen tillämpas, inte nödvändigtvis kommer till smittskyddsläkarens kännedom. Vid provtag ning på viss livsmedelspersonal i samband med vistelse utanför behöver inte nödvändigtvis läkare vara inkopplad. ligtvis sköts detta genom kontakt mellan arbetsgivare och miljö- och hälso- 251 För närvarandehar miljö- och hälsoskyddsnämnden an- Prop. svaret även för detpersoninriktade smittskyddet och kan genom den Bilaga 3 distriktsläkare som harskyldigheter enligt smittskyddslagen också anmäla till smittskyddsläkarenoch statens bakteriologiska laboratorium (SBL). och med att denna närakontakt mellan miljö- och hälsoskyddsnämnd och distriktsläkaren nuförsvinner kan dessa sjukdomsfall komma att undgå Iövrigt tillstyrker att all anmärkningsvärd anhopning av fall avandra misstänkta smittsamma sjukdomar blir föremål för anmälningsplikt liksomatt riktade undersökningar kan genomförs. Resulteten av redan genomförda sådanahar varit mycket goda. Socialstyrelsentillstyrker vidare att anmälan av samtliga anmälningspliktiga sjukdomar skallske direkt till statens bakteriologiska laboratorium. Härigenom ges möjlighettill en helhetsövervakning av smittskyddsläget i riket. Ispecialmotiveringen till 8 § anges att anmälan skall göras till smittskyddsläkareni det landsting, där patienten vistas. Detta framgår emellertid inte avlagtexten. Det är också osäkerhet vad utredaren avser med "vistas".Är det där den smittade faktiskt befinner sig eller är det där handstadigvarande har sin vistelse? En undersökningsplikt i något av dessaavseenden lägger en onödig stor börda på läkaren. Det är enligt socialstyrelsensuppfattning rimligt att anmälan alltid görs till smittskyddsläkaren i detlandsting där läkaren har sin praktik/arbetsplats. Det bör sedan ankomma påsmittskyddsläkaren att föra över ärendet till sin kollega i annat landsting, omärendet lämpligare handläggs där. Detär inte rimligt att den enskildes skyldighet att söka läkare begränsas till detfall, då denne anmodas av smittskyddsläkaren (eller annan myndighet) att göraså. Var och en som har anledning anta att han lider av en allmänfarlig sjukdomeller för smitta av sådan sjukdom måste själv ha en lagfäst skyldighet att sökaläkare. I annat fall missar man själva poängen med lagstiftningen. Om skyldigheterinträder först efter ett myndighetsingripande får lagen en klartvångskaraktär. Det är nödvändigt att man från början lägger vikten vid denenskildes eget ansvar ocksä för sin omgivning. Först om detta ansvar inte tas,finns anledning till myndighetsingripande. Detär rimligt att ur 6 § föra bort de skyldigheter den enskilde har att följameddelade förelägganden och föra över dessa till en särskild paragraf koppladtill smittskyddsläkarens befogenheter. 6 § bör endast handla om de skyldigheterden enskilde har att vidta olika åtgärder. Dessa bör i första hand innefattaskyldighet att söka läkare och underkasta sig undersökning samt skyldighet attfölja meddelade råd. Det är också rimligt att i 6 § föreskriva en skyldighetför den smittade att lämna upplysningar om olika tänkbara smittvägar.Socialstyrelsen anser att en sådan skyldighet bör vara förenad med en möjlighetatt förelägga vid vite. Detär positivt att uppgift om landstingskommuns skyldighet att samver ka med andra myndigheter finns inskriven i lagtexten. Enligt socialstyrel sens uppfattning bör denna skyldighet utvidgas. För miljö- och hälso skyddsnämnden, som i de flesta fall blir handläggande myndighet för åtgärder som behöver vidtas enligt annan lagstiftning, torde det vara av 252 stort värde att snabbt fåkännedom om misstänkta smittkällor i kommu- Prop. 1988/89:5 nen. Därför bören skyldighet för varje läkare att i sådana fall rapportera Bilaga 3 ,direkt till denna nämnd även finnas inskriven i lagtexten. Enligtförslaget till smittskyddsförordning skall anmälan göras senast dagen eftersjukdomen har konstaterats. skallsammanställa anmälningarna och sedan sända dessa fill berörda myndigheter. Dådet gäller matförgiftningar som faller inom livsmedelsverkets ansvarsområde ärden föreslagna rutinen ej till fyllest. Utredarenhar konstaterat att det finns sjukdomar som inte är allmänfarliga men förvilka det föreligger behov av ingripande med stöd ay annan lagstiftning. Ilagförslagets § 4 står det att landstingskommunen skall samverka med andramyndigheter i frågor som rör smittskyddet och i 10 § att smittskyddsläkarenskall underrätta berörd tillsynsmyndighet oni objektinriktade åtgärder kankomma ifråga vid anmälan om allmänfarlig sjukdom. Ur livsmedelslagstiftningenssynpunkt är det otillfredsställande att detta således inte avses gälla deanmälningspliktiga sjukdomarna. Överhuvudtaget borde kontktytan mellansmittskyddsläkaren och andra myndigheter -särskilt miljö- ochhälsoskyddsnämnden - ha diskuterats. Det är framförallt genom sjukvården sommisstankar om livsmedelsburna infektioner och intoxikationer kan registreras.Det är därför nödvändigt att sådan information överförs till berördmyndighet oavsett om den är allmänfarlig eller inte. Enligt7 § i förslaget till smittskyddslag skall varje läkare försöka utrönasmittkälla och smittvägar och enligt 8 § göra anmälan till smittskyddsläkaren.I förslag till smittskyddsförordning 3 § finns angivet vilka uppgifter.en sådananmälan skall innehålla, bl.a. namn och adress på personer som smittämnet kanha kommit ifrån och förts vidare till. Detfinns skäl att förmoda att smittsamma sjukdomar ådragna genom arbetet, t. ex.hos sjukvårdspersonal, är underrapporterade i informationssystemet förarbetsskador (). Detta kan leda till att smittriskerna inom vissa yrken ochpå vissa arbetsplatser inte upptäcks. Genom att i den nya lagen ålägga denanmälande läkaren att rapportera den smittades arbetsplats och yrke samt angeom smittan sannolikt förorsakats genom arbetet skulle en identifiering avsmittrisker i arbetsmiljön underlättas. Sistnämnda behov kan förhoppningsvistillgodoses i den utformning av blankett som skall göras av . Denya former för anmälan som utredaren föreslår synes avsevärt förenkla anmälningsrutinerna jämfört med nuvarande förhållanden. Då inga anmäl ningar kommer att göras till miljö-'och hälsoskyddsnämnder anser SVA 253 det vara mycket viktigtmed regelbundna möten mellan smittskyddsläkare . 1988/89:5 ' och fr ahälso- och miljöskyddsnämnd, där anmälningar av speciellt intres- Bilaga 3se kan dryftas och objektinriktade åtgärder kan diskuteras. SVA hälsar därförmed tillfredsställelse att utredaren så starkt betonar vikten av samverkanmellan smittskyddsläkare och övriga myndigheter. Utredarenanser att också anmärkningsvärda anhopningar av fall av smittsamma eller misstänktsmittsamma, allvarliga sjukdomar bör anmälas enligt smittskyddslagen. SjvSdelar denna uppfattning och vill betona vikten av en noggrann epidemiologiskkartläggning av smittsamma sjukdomar under fredstid. En sådan kartläggning medavseende på agens, frekvens, säsongvariation och geografisk utbredning är enförutsättning för att på ett fidigt stadium uppdaga och vidta åtgärder motförtäckt B-krigföring. Medsmittskydd avses åtgärder för att hindra spridning av smittämnen som kan orsakaallmänfarliga sjukdomar (jfr 3 § i förslaget). Det är därför viktigt attläkaren anmäler fall inte bara av konstaterad eller skäligen misstänktallmänfarlig eller annan anmälningspliktig sjukdom, vilket föreslagits, utanäven en infektion av smittämnen som kan orsaka sådan sjukdom, t.ex. infekfionav HTLV-III-virus, som kan utveckla sjukdomstillståndet AIDS. Detpersoninriktade smittskyddet bör enligt länsrättens uppfattning liksom förnärvarande utgå från en skyldighet för envar som har anledning antaga att haneller hon lider av allmänfarlig smittsjukdom att söka läkare och underkasta sigden undersökning och behandling som behövs. Kommitténsförslag att skyldigheter för den enskilde skulle inträda först efter anmodanfrån smittskyddsläkaren framstår som mindre välbetänkt. Redan osanktioneradelagens bud torde för flertalet medborgare ha karaktär av ett tungt rättesnöre.En lagfäst skyldighet skulle också ha stor betydelse för läkarna i derasvårdarbete. Detmåste i lag anges åtminstone i huvudsak under vilka omständigheter denenskildes skyldighet inträder, d. v. s. under vilka omständigheter den enskildehar anledning misstänka att han drabbats av allmänfarlig smittsjukdom. Oftatorde detta inte inträffa förrän efter påpekande av vårdlåka-re ellersmittskyddsläkare. Denenskilde bör också vara skyldig att lämna upplysningar om varifrån han kan hablivit smittad och till vilka han kan antas ha överfört smittämnet. 18 § måste med hänsyn till avgränsningen mot integritetsaspekter anges åtminstone i huvuddrag vad som skall anmälas eller inte anmälas. 1 vart fall till SBL borde inte behöva sändas personidentifierbara uppgifter. Länsrätten i län Prop. Utredarenföreslår att varje läkare skall anmäla fall av konstaterad eller skäligenmisstänkt allmänfarlig sjukdom. Länsrätten anser att det är lämpligt att ensådan skyldighet införs även för andra myndigheter som kommer i kontakt meddessa gmpper av människor. Samhällsintresset av att begränsa spridningen avallmänfarliga sjukdomar bör få ta över den enskildes integritetsskydd i dessafall. De myndigheter som har uppgifter på smittskyddsområdet bör ocksåuttryckligen åläggas att samarbeta och att ge varandra de uppgifter som behövsför en effektiv bekämpning av allmänfarliga sjukdomar. Några sekretesshinderbör inte få finnas för ett sådant informationsutbyte. Länsrätten anser ocksåatt var och en som vet eller som har skälig anledning att misstänka att han ärsmittad bör vara skyldig att söka läkare. Någon allmän anmälningsskyldighet föralla medborgare bör däremot inte komma ifråga. Densom är smittad bör vara skyldig att upplysa om var han kan antas ha fåttsmittan och om han kan ha fört smittan vidare. Han bör vara skyldig att lämnasådana uppgifter att smittospridare och de som kan ha fått smittan genom honomkan nås. Smittskyddslåkaren bör ges en befogenhet att förelägga den smittadeatt lämna upplysningar av denna art. Vite är en tänkbar sanktion om densmittade inte rättar sig efter föreläggandet. Länsrätten har svårt att bedömabehovet av samma skyldighet för den som skäligen kan misstänkas vara smittad.Rent principiellt bör tvångsåtgärder inte sträcka sig längre än vad som ärabsolut nödvändigt. Å andra sidan är samhällsintresset av att begränsasmittoriskerna mycket starkt. Länsrätten anser därför att det allvarligt börövervägas att införa en sådan skyldighet även för misstänkt smittade. Det ärmöjligt att det finns behov av olika regler för konstaterat smittade personeroch personer som skäligen kan misstänkas ha en allmänfarlig sjukdom även iandra sammanhang. Utredarens förslag i 5 § att med smittade jämställasistnämnda grupper av personer, kan därför behöva modifieras. Detär angeläget att ett samarbete mellan berörda tjänstemän och myndigheter ärvälorganiserat och kontinuerligt. Därför bör smittskyddslagen och dessföljdbestämmelser ha tydligare anvisningar om att smittskyddsläkare skallanmäla såväl allmänfarliga som anmälningspliktiga sjukdomar till såvällänsstyrelse som berörd miljö- och hälsoskyddsnämnd. Smittskyddsläkarensgeografiska ansvarsområde är en region som mot svarar ett län. Enbart det är skäl nog för att anmälan skall gå över till som enligt sin instruktion har regionalt ansvar för hälso skydd, livsmedelskontroll, epizootibekämpning etc. För objektsmittskyd det är det angeläget att enstaka fall i olika kommuner uppmärksammas av 255 ensamordnande myndighet och att åtgärderna också samordnas inom en Prop.1988/89:5 hel berörd region. Enligt 10 § i nya smittskyddslagen skallsmittskyddsläkaren vidta vissa åtgärder vid allmänfarlig sjukdom. Menparagrafen har brister på två punkter. a. omnämns inte hur enanmälningspliktig sjukdom skall anmälas vidare till berörd tillsynsmyndighetför eventuella objektinriktade åtgärder. Det framgår inte vem som-skall bedöma"om objektinriktade åtgärder kan komma ifråga". Förmodligen avses attsmittskyddsläkaren skall avgöra detta. Men det är att lägga ett onödigt stortansvar på smittskyddsläkaren att bl. a. ha så detaljerade kunskaper omdjursjukdomar att han kan avgöra om åtgärder skall vidtas mot djuren somobjekt. Därför bör enligt mening 10 § formuleras så attsniittskyddsläkaren alltid skall underrätta tillsynsmyndigheten om såvälallmänfariiga som anmälningspliktiga sjukdomar. Eftersom dessa fall enligtutredningen inte torde bli alltför ofta förekommande kan inte underrättelseskyldigheten'blisärskilt betungande. Det är lämpligt att i anvisningar precisera vilka tillsynsmyndighetersom avses och därvid se till att som regional tillsynsmyndighettas med. För att uppfylla detta krav anser kommunförbundet det.vara rimligt att miljö- och hälsoskyddsnämnderna direkt och på ett så tidigtstadium som möjligt fär vetskap om vilka allmänfarliga och andraanmälningspliktiga sjukdomar som inträffar i kommunen. Nämnden kan då snabbtsätta in sina resurser för att spåra smittkällan. Detta är sårskiltbetydelsefullt vid sjukdomsfall, där smittkällan antas vara infekteradelivsmedel, infekterat dricksvatten eller badvatten. Nuvarande anmälningssystem,där anmälningspliktiga smittsamma sjukdomar, utom de sexuellt överförda smittsammasjukdomarna, anmäls till miljö- och hälsoskyddsnämnden bör därför behållas. I 1 § och 2 § smittskyddsförordningen föreskrives vilkasjukdomar som skall vara anmälningspliktiga enligt 8 § smittskyddslagen. Ävenom det inte klart utsäges torde avsikten vara att såväl sjukdomsfall som symptomfriasmittbärare skall anmälas. Detta bör dock ej gälla meningokockinfektion,eftersom av befolkningen är bärare av meningokoc-ker i svalget.Givetvis gäller, det ej heller "mikrobiell matförgiftning", eftersomde smittämnen som orsakar matförgiftning i andra sammanhang ofta är harmlösa. Förslaget lägger ansvaret för smittskyddsbekämpningen pålandstinget och dess smittskyddsläkare utan att ge och/eller smitta skyddsläkaren de möjligheter som krävs om man skall kunna bedriva ett 256 snabbt och effektivt smittskyddsarbete. Ett sådant kanäventyras genom Prop. 1988/89:5 den föreslagna uppdelningen av åtgärder ipersoninriktade, som landsting- Bilaga 3 et svarar för, och objektinriktade,som kommuner och länsstyrelser ansvarar för. I många fall torde man genomsamråd gemensamt kunna nå målet men ibland kan hänsyn andra änsmittskyddsintressen, t. ex. ekonomiska, som de objektinriktade myndigheternaär skyldiga att beakta, bidraga till att åtgärder insätts för sent eller blirotillräckliga. Därför måste smittskyddslagen och/eller andra tillämpligalagar innehålla skyldighet för myndigheter med ansvar för objektinriktadeåtgärder att omgående rapportera till smittskyddsläkaren om förhållanden ellertillbud som innebär risk för smittspridning till människa. Dessa myndigheterbör också åläggas att omgående anmäla patienter med riskyrken, som misstänksvara smittade med allmänfarlig sjukdom, till smittskyddsläkaren så att sådanapersoner inte börjar arbeta innan diagnosen ställts. Smittskyddsläkaren måste också ges möjlighet att vid behovkunna initiera objektinriktade åtgärder, t. ex. provtagning i olikaproduktionsled, av annan myndighet om det krävs för att förhindrasmittspridning och undvika tidsförlust. De myndigheter som ansvarar för objektinriktadeutredningar och åtgärder måste informeras om kompetens och gesmöjlighet att utnyttja denna sä att inte smittskyddsaspekterna lämnas därhän. I förslaget har hänsyn till den enskilda patientensrättigheter och hans/hennes integritet gått ut över hans/hennes rimligaskyldigheter respektive sjukvårdens möjligheter att ge bästa och mesteffektiva vård. Därför bör den nya smittskyddslagen innehålla föreskrifterom att den enskilda personen, som vet eller pä goda grunder misstänker sig varasmittad med en allmänfarlig sjukdom, har skyldighet att taga kontakt medsjukvården för utredning och undersökning. En sådan föreskrift bör utformas såatt det klart framgår att huvudsyftet är att betona att såväl patienten somsjukvården har ett gemensamt ansvar för arbetet med att förebygga spridning avsmittsamma sjukdomar.