prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Medhälso- och sjukvårdslagen har landstingskommunerna fått ett klart uttalatansvar för den förebyggande hälso- och sjukvården. Utöver de traditionelltsjukvårdande uppgifterna skall landstingskommunerna bedriva förebyggandearbete, inriktat på såväl miljön som människorna. Landstingskommunernasansvarsområde har därigenom kommit att omfatta uppgifter som ligger utanför detraditionella medicinska åliggandena och som kan vara av betydelse försmittskyddet. Utvecklingenhar således lett till en förskjutning av landstingskommunernas och kommunernaskompetens- och ansvarsområden. Denna utveckling har kommit att avspeglas äveni det praktiska smittskyddsarbetet. Av en intervjuundersökning som utredarenlåtit utföra framgår bl. a. att smittskyddsläkarnas arbetsuppgifterhar vidgats särskilt vad gäller de allmänfarliga sjukdomarna. harmiljö- och hälsoskyddsnämnderna begränsat sitt smittskyddsarbete till främstde livsmedelsburna sjukdomarna, huvudsakligen salmonellainfektion ochshigellos. Härtill kommer attlandstingskommunerna i allmänhet har en överblick över ett sä stort befolkningsunderiag som krävs för att kunna dra slutsatser om spridningsmönster och smittkällor när det gäller smittsamma sjuk domar. I vissa fall kan dock behövas en nationell överblick för att upptäc ka samband mellan smittade. Jag återkommer fill detta . Det är också oftast landstingskommunerna som genom hälso- och sjukvården 39 först kommer i kontakt medde smittade och sjuka ochsom har till uppgift Prop. 1988/89:5 att undersökaoch behandla dem. Flertalet behandlingar har dessutom den dubbla effekten attde inte bara botar patienten, utan även hindrar vidare smittspridning. Motdenna bakgrund delar jag utredarens uppfattning att landstingskommunerna börha ansvaret för smittskyddet i den nya smittskyddslagstiftningen. Ansvaret böravse en skyldighet att på olika sätt förebygga uppkomsten och hindra spridningenav smittsamma sjukdomar. Att landstingskommunerna skall undersöka och behandlasjuka och andra smittbärare är en självklarhet. 1 ansvaret bör också ingå enskyldighet att fortlöpande övervaka smittskyddssituationen i landstingskommunensamt att vidta åtgärder för smittspårning. Också andra epidemiologiska insatsersom kräver främst medicinsk kompetens bör ankomma på landstingskommunen. Mångaav uppgifterna bör ligga på den särskilt utsedde smittskyddsläkaren. Jagåterkommer med förslag beträffande smittskyddsläkarens ställning och uppgifter(avsnitt 2.7). Smittskyddsåtgärdersom kräver ingripanden mot livsmedel o.d. eller mot djur bör emellertid, liksomhittills, inte vara en uppgift för landsfingskommunerna. Jag övergår nu tillatt närmare redovisa min syn på den frågan. Ocksåi framtiden kommer det vid vissa smittsamma sjukdomar att behövas insatser sominte ligger inom landstingskommunernas kompetensområde. Jag tänker på åtgärderför att hindra smittspridning vid framför allt livsmedelsburen smitta, men ävenvid annan smittspridning i den fysiska miljön, t. ex. från avloppsvatten,vattentäkter och ventilationssystem samt från djur. Den kunskap och erfarenhetsom fordras för att hindra smittspridning från sådana smittkällor finns intehos landstingskommunerna utan hos kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder. Jaghar tidigare redovisat att jag anser att en ny smittskyddslag bör, liksom dennu gällande, omfatta både personinriktade och objektinriktade åtgärder. Enligtmin mening bör därför miljö- och hälsoskyddsnämnderna också enligt den nyasmittskyddslagen vidta de objektinriktade åtgärder som behövs, i princip utanhänsyn till vilken smittsam sjukdom det gäller. Jag återkommer till denna frågalängre fram. Vissasmittsamma sjukdomar kan spridas bland djur eller från djur till människa, s.k. epizootiska sjukdomar. Bestämmelser om dessa sjukdomar finns i epizootilagen(1980:369) och i lagen (1983:738) om bekämpande av salmonella hos djur. Det kaninträffa att en sjukdom som smittar från djur till människa inte omfattas avnågon av dessa lagar. I ett sådant fall bör det ankomma på miljö- ochhälsoskyddsnämnden att med stöd av smittskyddslagen vidta erforderligaåtgärder. Miljö-och hälsoskyddsnämndens uppgifter inom smittskyddet bör följ aktligen begränsas till ingripanden mot särskilda smittkällor i miljön. An svaret för att personinriktade åtgärder vidtas vid sjukdomar som kan hänföras till sådana smittkällor bör däremot ligga på i första hand lands tingskommunens läkare. En lämplig ordning kan vara att t. ex. distriktslä kare också i fortsättningen svarar för undersökning m. m. av misstänkt smittade vid dessa sjukdomar. Med den nya smittskyddslagen kommer 40 distriktsläkaren dock intelängre att formellt biträda miljö- och hälso- Prop. 1988/89:5 skyddsnämndeni detta arbete, utan i stället utgöra en del av landstingskommunenssmittskyddsorganisation. skall således enligt den nya smittskyddslagen intelängre ha ansvaret för de personinriktade åtgärderna. Nämnden måste docksjälvklart kunna bedriva den smittspårning som är nödvändig för att kunna finnaden aktuella smittkällan. Den kontakt med enskilda som är nödvändig vid sådansmittspårning kan emellertid enligt min uppfattning inte betraktas som individinriktadi detta sammanhang. påtalar i sitt remissyttrande att samordningsproblem kanuppkomma inom livsmedelshanteringen till följd av den föreslagnaansvarsfördelningen mellan landsfingskommuner och kommuner. Enligt utredarensförslag fill smittskyddslag har smittskyddsläkaren rätt att avstänga den somarbetar med livsmedel om han bedömer att det behövs från smittskyddssynpunkt.Med stöd av livsmedelslagstiftningen kan emellertid miljö- ochhälsoskyddsnämnden vidta samma åtgärd, om den smittade kan göra livsmedel somhan hanterar otjänligt till människoföda. Detta innebär att det föreligger enrisk för att smittskyddsläkaren och miljö- och hälsoskyddsnämnden i ett enskiltfall av smitta kan ha olika uppfattningar om behovet av att avstänga en personfrån arbete. Jagdelar livsmedelsverkets uppfattning att det inte är tillfredsställande attsådana situafioner kan uppkomma och att de så långt möjligt bör förebyggas. Föregen del ser jag dock problemet i ett större perspektiv. Genom att miljö- ochhälsoskyddsnämnderna även framgent skall vidta åtgärder mot smittkällor imiljön finns det, ett generellt behov av att samordna nämndens och främstsmittskyddsläkarens verksamhet. Mot denna bakgrund föreslår jag att miljö- ochhälsoskyddsnämnden regelmässigt skall informera smittskyddsläkaren omiakttagelser som kan vara av betydelse för hans verksamhet och samråda medhonom inför beslut och andra viktigare åtgärder som berör smittskyddet. Pådetta sätt anser jag att förutsättningarna förbättras för ett harmoniskt ochnära samarbete mellan nämnden och smittskyddsläkaren. Jagansluter mig också till utredarens förslag att förutom miljö- ochhälsoskyddsnämnden måste även läkare, både offentligt och privat verksamma, hauppgifter i ett framtida smittskydd när det gäller främst undersökning ochbehandling av smittade och misstänkt smittade samt smittspårning. Jag skallstrax redogöra för mina förslag i den delen (avsnitt 2.9). Påsamma sätt som enligt gällande smittskyddslag bör svara förtillsynen över smittskyddet i landet. Någraremissinstanser, däribland statens bakteriologiska laboratorium och , påtalar vikten av att ett organ har det samlade ochövergripande ansvaret för smittskyddet. Medmitt förslag kommer landstingskommunerna att få ansvaret för smittskyddet. Vissa konkreta uppgifter kommer dock att ligga på kommu nernas miljö- och hälsoskyddsnämnder samt på läkare. Med den föreslag na ansvarsfördelningen torde det inte vara svårt att i det enskilda fallet avgöra vem som svarar för vad. Även om ansvarsfördelningen sålunda är klar, förutsätter ett väl fungerande smittskydd att smittskyddsåtgärderna 41 Utredaren harutifrån sitt förslag starkt betonat landstings- Prop. 1988/89:5 kommunernasskyldighet att i smittskyddsfrågör samverka med andra myndigheter som haruppgifter av betydelse för smittskyddsarbetet. Också remissinstansema pekar pånödvändigheten av att samarbetet organiseras i någon form. Enligtmin bedömning torde behovet av samarbete allmänt sett ha varit störte medutredarens förslag, där bl.a. miljö- och hälsoskyddsnämndernas uppgifter intereglerades i smittskyddslagen. Bortsett från denna skillnad finns detsjälvklart ett behov av samarbete i smittskyddet också med mitt förslag. Enbestämmelse bör tas in i smittskyddslagen om att smittskyddsläkaren och miljö-och hälsoskyddsnämnderna skall samverka med varandra och med myndigheter,behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelse försmittskyddet. Iremissomgången har fråga väckts att man bör överväga behovet av en möjlighetför regeringen att i allvarliga krislägen inrätta en särskild epidemikommissionmed extraordinära befogenheter. Att det i sällsynta fall vid utbrott av enallvariig epidemi kan behövas insatser av särskilt slag på central nivå tordedet inte råda någon tvekan om. Äv hävd har vi i vårt land en stark organisationav smittskyddet på riksplanet genom och statens bakteriologiskalaboratorium. Några förändringar av organisationen i den delen avser jag inteatt föreslå. Jag utgår från att och statens bakteriologiskalaboratorium även kommer att klara sådana situationer. 1exceptionella situationer, såsom vid den pågående aids-epidemin, kan underviss tid krävas en nationell ledning och samordning av insatserna på det sättsom sker inom regeringens ÄlDS-de-legation. Däremot finns inte några skäl föratt ge ett sådant organ extraordinära befogenheter. Sådana befogenheter börförbehållas de myndigheter som har uppgifter inom smittskyddet. Jag ser såledesinte något behov för regeringen i vårt land att kunna inrätta en särskildepidemikommission. Idebatten har framförts tankar på att åter införa en stadigfunktion av liknande slag som den tidigare länsläkarorganisationen. Beträffandedessa tankar vill jag framhålla följande. Aids-epidemin har klart påvisatbehovet av ett smittskydd med en stark ledning och väl avgränsadeansvarsområden mellan dem som har uppgifter inom smittskyddet. Som jag harredogjort för var avsikten när länsläkarväsendet avskaffades attlandstingskommunerna skulle överta främst de förebyggande, rådgivande ochsamordnande funktionerna inom smittskyddet, som tidigare hade vilat pålänsläkarna. Uppgifterna skulle läggas på smittskyddslåka-ren.Smittskyddsläkarna har emellertid inte fått ett tillräcklig stöd i lagstiftningenför att kunna handha dessa omfattande uppgifter. Det är bl. a. mot dennabakgrund man skall se önskemålen om en mer markerad statlig roll inomsmittskyddet. Inästa avsnitt kommer jag att ta upp frågan om hur smittskyddet skallorganiseras inom landstingskommunerna. Jag kommer då bl. a. att föreslå attsmittskyddsläkarnas roll stärks. Med denna lösning ser jag inte något behov aven statlig organisation inom det regionala smittskyddet. Jagvill slutligen något beröra frågan om förstöring i vissa;särskilda fall av föremål som kan överföra smitta. Enligt gällande smittskyddslag skall 42 smittrening ske påkommunens bekostnad och avse den sjukes bostad och annan lokal där han haruppehållit sig samt gång- och sängkläder och andra föremål som kan befarasöverföra smitta. Mot utgivande av skälig ersättning kan miljö- ochhälsoskyddsnämnden i stället låta förstöra sådana föremål om det ansesnödvändigt. Det är ytterstsällsynt att förstöring förekommer i dessa fall. I det fåtal fall där det finnsbehov av förstöring anser jag att åtgärden, liksom , bör vara en uppgiftfönmiljö- och hälsoskyddsnämnden att besluta om och bekosta. Att miljö- ochhälsoskyddsnämnden skall svara för smittrening följer av nämndens allmännauppgifter inom smittskyddet. förekommer det attnämnden är nödsakad att låta avliva sällskapsfåglar, akvariefiskar ochliknande djur för att hindra smittspridning. Även denna möjlighet bör nämndenha i fortsättningen. Jag avser att senare återkomma med förslag om hurkostnaderna skall bestridas vid dessa ingripanden. Mitt förslag: I varjelandstingskommun skall det finnas en smittskyddsläkare som under hälso- ochsjukvårdsnämnden planerar, organiserar och leder smittskyddet ilandstingsområdet. Smittskyddsläkaren skall verka för samordning ochlikformighet äv smittskyddet inom landstingsområdet samt fortlöpande följasmittskyddssituationen i landstingskommunen. Han skall också verka för attförebyggande åtgärder vidtas för att hindra eller begränsa att smittsammasjukdomar sprids. Han skall biträda miljö- och hälsoskyddsnämnderna, läkareoch andra som är verksamma inom smittskyddet i deras smittskyddsarbete. Vidareskall han svara för samverkan med miljö- och hälsoskyddsnämnderna samt medbehandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelseför-smittskyddet. Han skall lämna allmänheten råd och upplysningar ismittskyddsfrågor samt i erforderlig omfattning undervisa berörd hälso- ochsjukvårdspersonal och hälsoskyddspersonal i sådana frågor. Han skall ha rättatt besluta om tvångsåtgärder mot enskilda. Smittskyddsläkarenhar rätt att få upplysningar frän och ta del av uppgifter i handlingar hosmiljö- och hälsoskyddsnämnder samt hos läkare och andra som är verksamma inomhälso- och sjukvården, om han i ett enskilt fall begär det och behöver det föratt kunna fullgöra sina uppgifter enligt smittskyddslagen och föreskrifter somhar meddelats med stöd äv lagen. Genomsina uppgifter blir smittskyddsläkaren att betrakta som en myndighet, skildfrån landstingskommunens hälso- och sjukvårdsverksamhet. Landstingskommunenfår i övrigt själv svara för den närmare utformningen avsmittskyddsorganisationen inom sitt område. Utredarensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna är posifiva till att det skall finnas en smittskyddsläkaresom har det övergripande ansvaret för smittskyddet i landsfingskommunen. Fleraremissinstanser, främst landstingskommuner och kommuner, framhåller behovet avatt det inrättas lokala smittskyddsläkare eller, om detta inte är möjligt, attde behandlande läkarna får vidgade befogenheter. ochlänsrätten i anser att smittskyddsläkarens myndighetsfunktionbör belysas bättre. Jaghar tidigare föreslagit att landstingskommunerna skall få ansvaret försmittskyddet. 1 likhet med utredaren och remissinstanserna anser jag att dedirekta smittskyddsuppgifterna bör läggas på en särskilt utsedd befattningshavaremed medicinsk utbildning. Jag finner det då naturligt att bygga vidare på denorganisation med smittskyddsläkare som redan finns . Jagdelar utredarens och remissinstansernas uppfattning att.det är nödvändigt attstärka smittskyddsläkarens ställning i en ny smittskyddslagstiftning. Liksom bör hälso- och sjukvårdsnämnden utse smittskyddsläkaren. Han bör i sittsmittskyddsarbete verka under nämnden och således handla i enlighet med deriktlinjer för smittskyddet som nämnden beslutar. När det gällermyndighetsutövning fattar han dock självständigt sina beslut. Smittskyddsläkarenbör planera, organisera och leda smittskyddet inom landstingskommunen. Särskiltvid epidemier är det viktigt att smittskyddsläkaren har ledningen försmittskyddsåtgärderna. Smittskyddsläkaren bör också verka för en samordning ochlikformighet av smittskyddet i landstingsområdet samt fortlöpande följasmittskyddssituationen i landstingskommunen. Han bör verka för attförebyggande åtgärder vidtas för att hindra eller begränsa att smittsammasjukdomar sprids. Han skall biträda miljö- och hälsoskyddsnämnderna, läkare ochandra som är verksamma inom smittskyddet i deras smittskyddsarbete. Ierforderlig omfattning bör han undervisa berörd hälso- och sjukvårdspersonalsamt hälsoskyddspersonal i smittskyddsfrågor. Han bör även lämna allmänhetenråd och upplysningar i sådana frågor. Som jag har föreslagit (avsnitt2.6) skall kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder svara för vissa uppgifterinom smittskyddet. Jag har i det sammanhanget betonat vikten av samverkanmellan landstingskommuner och kommuner i smittskyddsfrågor. Även samverkanmellan myndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet avbetydelse för smittskyddet är viktig. Till smittskyddsläkarens uppgifter bördärför höra att verka för ett sådant samarbete. Jagdelar också uppfattningen att smittskyddsläkaren bör ha rätt att använda tvångoch att kunna besluta om vissa skyldigheter för den enskilde. Jag återkommertill frågan om tvångsåtgärder m. m. (avsnitt 2.13). Jagvill i detta sammanhang ta upp en fråga som hänger samman med 44 Enligt instruktionen (1965:792) för Prop. 1988/89:5länsläkarväsendet skulle länsläkarna ägna särskild uppmärksamhet åt bekämpandetav smittsamma sjukdomar. Vid hotande epidemier skulle länsläkaren eller enannan tjänsteman vid organisationen besöka de hotade orterna samt övervaka attlämpliga åtgärder vidtogs för att hindra sjukdomens spridning. Länsläkarnaskulle också vaka över att gällande föreskrifter iakttogs samt utöva visstillsyn över hälso- och sjukvårdspersonal i allmän och enskild tjänst. Medtiden har smittskyddsläkarnas begränsade möjligheter att mera aktivt övervakaoch leda smittskyddsarbetet framstått som en allt större brist. Från många hållhar krav rests på att stärka smittskyddsläkarens ställning. Också krav på attinrätta en ny statlig länsläkarorganisation har, som jag tidigare nämnt,ställts. Jaghar här redovisat förslag som innebär en betydande förstärkning avsmittskyddsläkarens ställning. Men enligt min uppfattning krävs ytteriigareåtgärder i denna riktning. Smittskyddsläkarens möjligheter att övervakasmittskyddsläget och att leda smittskyddsarbetet måste förbättras. Jag anserdet nödvändigt att smittskyddsläkaren får en mer aktiv roll i smittskyddsarbetet.För detta krävs att han har ett gott kunskapsunderlag om smittskyddssituationeni landstingskommunen. Han bör därför, så långt det är möjligt, fullgöra sinauppgifter i nära samverkan med andra som är verksamma inom smittskyddet. Jaghar tidigare föreslagit att miljö- och hälsoskyddsnämnden skall informerasmittskyddsläkaren och samråda med honom inför beslut och andra viktigareåtgärder som berör smittskyddet. I vissa fall kan smittskyddsläkaren behövauppgifter också i andra avseenden och från andra som är verksamma inomsmittskyddet. Jag föreslår därför att smittskyddsläkaren skall ha rätt att fåupplysningar från och ta del av uppgifter i handlingar hos miljö- ochhälsoskyddsnämnder samt hos läkare och andra som är verksamma inom hälso- ochsjukvården om han i ett enskilt fall begär det och behöver det för att kunnafullgöra sina åligganden enligt smittskyddslagen och föreskrifter som harmeddelats med stöd av lagen. Om någon skulle vägra att lämna smittskyddsläkarende upplysningar eller handlingar som han begärt, kan han vända sig till ,som fillsynsmyndighet, för att få rättelse. Meddessa förslag anser jag att smittskyddsläkaren fått den grund och de medel hanbehöver för att effektivt kunna leda smittskyddet inom landstingskommunen. Endasten smittskyddsläkäre i landstingskommunen Jagkan inte biträda utredarens förslag att flera smittskyddsläkare skall kunna utses i en landstingskommun. Om så skulle ske förloras mycket av . devinster som uppnås genom att beslutsfattandet och ansvaret för det övergripande smittskyddsarbetet samlas hos smittskyddsläkaren. I mycket stora landstingskommuner kan dock inte smittskyddsläkaren själv förvän tas klara av alla de uppgifter som ligger på honom. 1 sådana fall finns det inte något hinder mot att läkare och annan personal anställs som medarbe tare till smittskyddsläkaren eller pä annat sätt organisatoriskt knyts till 45 honom,till vilka han kan delegera uppgifter i särskilda frågor. Den myndig- Prop.1988/89:5 hetsutövning som ankommer på smittskyddsläkaren enligt smittskyddslagenfår dock utövas endast av smittskyddsläkaren själv. Att det måste finnasersättare för smittskyddsläkaren torde vara en självklarhet. Smiitskyddsläkaren - en myndighet Utredaren slår fast att smittskyddsläkaren blir enmyndighet med, det förslag till smittskyddslag som hon lägger fram.Landstingsförbundet anser att smittskyddsläkarens myndighetsroll böruppmärksammas ytteriigare, bl.a. beträffande registerföring av de smittade.Även länsrätten i tar upp fråga om smittskyddsläkarens statussom myndighet. Det finns i svensk lagstiftning inte någon allmängiltigdefinition av myndighetsbegreppet. I avsaknad av en sådan definition får man'istället pröva om en myndighet föreligger i de olika sammanhang därmyndighetsbegreppet kan bli aktuellt. Det torde inte råda någon tvekan om attsmittskyddsläkaren med mitt förslag till ny smittskyddslag får flera uppgiftersom innebär myndighetsutövning. Enligt min bedömning blir smittskyddsläkarenockså att betrakta som en förvaltningsmyndighet enligt regeringsformen ochtryckfrihetsförordningen. Liksom innebär detta bl.a. att smittskyddsläkarenär självständig i förhållande fill t. ex. landstingskommiinén i frågor som rörmyndighetsutövning. Det medför även att han enligt sekretesslagen (1980:100,SekrL) är skyldig att registrera allmänna handlingar som inkommer till ellersom upprättas hos honom. Förvaltningslagen' (1986:223) gäller bl.a.förvaltningsmyndigheternas handläggning av ärenden. Med förvaltningsmyndighetavses detsamma som i regeringsformen. Förvaltningslagen blir således tillämpligpå smittskyddsläkarens handläggning av ärenden. Detta får betydelse för bl.a.bedömning av jävsfrågor samt parts rätt att ta del av uppgifter, motivering ochunderrättelse av beslut samt överklagande och omprövning-av beslut. Smittskyddsläkaren och tillsynslagen , , Jag vill i detta sammanhang också något kommentera fråganhuruvida lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. (till synslagen) bhr fillämplig på smittskyddsläkaren. Tillsynslagen gäller i prin cip all personal inom hälso- och sjukvården i vid bemärkelse som på något sätt medverkar i vårdarbetet. Avgränsningen innebär att lagen inte omfat tade t. ex. de tidigare länsläkarna och torde således inte heller omfatta de nuvarande smittskyddsläkarna i egenskap av smittskyddsläkare. Också personalen inom hälsoskyddet faller utanför lagens tillämpningsområde. Inte heller med den nya smittskyddslagen kommer smittskyddsläkaren att få sådana vårdande eller behandlande uppgifter att tillsynslagen blir till lämplig på honom. En helt annan sak är att den läkare som utsetts till smittskyddsläkare vid sidan av denna funktion kan vara verksam som behandlande läkare. Att han i sin senare egenskap omfattas av tillsyns lagen är uppenbart. Tillsynslagens tillämpningsområde är föremål för en översyn även särskild utredare (1987:03). Smittskyddsläkaren sombehandlande läkare . Enannan fråga som hänger samman med den jag redogjort för, gäller om det ärlämpligt att smittskyddsläkaren själv är behandlande läkare för smittadepatienter. är tveksamt till attsmittskyddsläkarna har patientvårdande uppgifter. Enligt laboratoriet ärsmittskyddsläkarna ofta kliniskt verksamma som överiäkare. Den tid som ensådan läkare kan avsätta för aktiv smittskyddsverksamhet torde enligtlaboratoriet vara begränsad. Vidare kan läkarens roll som behandlande läkarekomma i konflikt med hans roll som smittskyddsläkare. Liknande synpunkter försfram av . Sällskapet framhåller att konflikten harframstått särskilt tydligt i samband med aids-epidemin. länslandstingskommun anser att konflikten har två sidor. Den ena gäller det hot moträttssäkerheten som patienten kan känna då hans behandlande läkare vidinfektionskliniken i sin egenskap av smittskyddsläkare tar tilltvångsåtgärder-mot honom. Den andra sidan gäller svårigheten för en läkare attorka med att vara t. ex. överläkare vid en infektionsklinik ochsmittskyddsläkare, särskilt vid utbrott av större epidemier. Landstingskommunenanser därför att smittskyddsläkaren inte också bör vara ansvarig förinfektionssjukvården. Somremissinstanserna påpekar finns det olägenheter förenade med attsmittskyddsläkaren också är vårdansvarig läkare yid t. ex. en infektionsklinik.Problemet är emellertid inte helt enkelt att lösa. Uppgiften att varasmittskyddsläkare kräver kunskaper om bl. a. infektionssjukdomarna.