prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — Utredningenhar i sitt belänkandet SOU 1984:25 valt att lägga fram förslag till enfrislående konsumentköplag, anpassad lill del då föreliggande nordiskaköplagsutkastet, och avsedd att reglera de allra flesta frågor som normaltuppkommer vid konsumenlköp. har i sitt yttrande över förslaget godtagitdenna lagtekniska lösning. Av betydelse för nämndens ställningstagande var dåbl. a. erfarenheterna av den nuvarande svåröverskådliga ordningen med endispositiv allmän köplag modifierad av ett begränsat antal tvingandebestämmelser i en särskild konsumentköplag. NärARN avgav sitt berörda remissyttrande hade den nordiska arbetsgruppen ännuinte lagt fram sina slutliga förslag lill ny allmän köplag. När dessa nuföreligger finns del skäl att på nytt aktualisera frågan om hur konsumentköpenskall regleras lagtekniskt. konstaterar att det föreligger betydandelikheter i materiellt hänseende mellan förslagen till köplag ochkonsumentköplag. All döma av de danska och norska lagtexterna tycks det intemöta alltför svårforcerade hinder av teknisk natur att integrera konsumentköpeni den allmänna köplagen. En sammanhållen köplag är tilltalande i fleraavseenden. Överskådligheten blir bättre. Särskilt för näringsidkare som haraffärer både med konsumenter och andra kontrahenter blir systemet lättare attöverblicka. Man slipper ifrån att anlita den allmänna köplagen som suppleranderättskälla om den särskilda konsumentköplagen inte berör en viss fråga. Riskenför omotiverade skillnader i rättstillämpningen mellan konsumentköp och andraköp torde minska. Köplagen skall ju inte bara gälla de rent kommersiella köpenulan den läcker ett otal högst varierande situationer. Många köp som fallerunder lagen, t. ex. köp mellan privatpersoner, behöver inte påtagligt skiljasig från konsumentköpen. Förett system med två olika köplagar så som har föreslagits talar främst att det blir enklare att hitta de specifikt konsumenträltsliga bestämmelser na. Det är naturligtvis en fördel såväl för enskilda parter som för dem som har till yrke all syssla med konsumentjuridiska spörsmål, t. ex. konsument vägledare, företrädare för branschförbund och reklamationsansvariga 57 Nämndentror dock inte betydelsen härav bör överdrivas. Även om köplagsförslagetbestår av dubbelt så många paragrafer som den Bilaga 3 föreslagna konsumentköplagentror sålunda nämnden inte alt de som yrkesmässigt arbetar medkonsumentfrågor kommer att finna det alltför svårt alt finna derelevanta bestämmelserna. Och flertaget enskilda parter lär nog ändå inte gådirekt lill lagtexten utan hänför sig sannolikt till någon rådgivare eller någonkommenterande beskrivning av rättsläget. Fråganom den lagtekniska lösningen är enligt nämndens mening inte av någon avgörandebetydelse. Oavsett vilket alternativ man väljer går det säkert att åstadkommagodtagbara köpregler. anser dock att övervägande skäl talar föralternativet med en enda lag gällande både konsumenlköp och andra köp. Om debåda lagförslagen skall arbetas samman kommer också konsumentköpsutredningensi positiv bemärkelse traditionella betänkande all ingå i del gemensammautredningsunderlaget. Det kan bidra till en sådan större precisering ilagmotiven som nämnden har efteriyst i det föregående. Idet remitterade betänkandet uttalas (s. 165), att det svenska förslaget till nyallmän köplag kan utformas utan hänsynstagande till vad som bör gälla vidkonsumentköp. Detta uttalande finner PÅK alltför onyanserat. Enligt kommitténsmening bör man i stället som en utgångspunkt för del fortsattalagstiftningsarbetet på köprällens område la att i görligaste mån samma reglerskall gälla för konsumenlköp och andra köp, låt vara att konsumenlköpsreglernai stor utsträckning bör vara tvingande till köparens förmån och den allmännaköplagens regler dispositiva. En övertygande motivering för en sådan ordninglämnas i konsumentköpsutredningens betänkande (s. 92 ff). Det kunde ligga näratill hands att vad som där anförs dra den slutsatsen att konsumenlköpsreglerna liksom i de danska och norska köplagsförslagen borde arbetas in i denallmänna köplagen. Bl.a. med hänsyn till den förankring som ordningen med ensärskild konsumentköplag har i är detta måhända att gå för långt. Menbehovet av en samordning mellan regelkomplexen kvarstår. Vidsidan av den nya köplagen kommer en konsumentköplag att gälla. Som ovan nämntsär det av stor betydelse att en samordning sker av regelsystemen, därvid LRFdock vill framhålla att man,inte utan vidare kan låta konsumentköprättsligaregler påverka,de allrnänna köprättsliga reglerna som är tänkta för andrasituationer och partsförhållanden. Seunder avsnitt 3. Mångaav de regler som utformats i förslaget till ny konsumentköplag överensstämmer med reglerna i föreliggande förslag till ny köplag: Den avgörande skillnaden är emellertid all konsumentköplagen är tvingande lill konsumentens förmån. Möjligheten för detaljisten att med bindande 58 verkan göra undantag frånkonsumentköplagens bestämmelser är obelyd- Prop. 1988/89: 76 lig. Denmellanställning som detaljistledel därvid kommer alt inta måste Bilaga 3sålunda lösas på ett för samtliga parter tillfredsställande sätt. Organisationernahar tidigare framfört synpunkter beträffande förslaget till ny särskildkonsumentköplag. I remissyttrandet har mycket starktpoängterat vikten av att detaljistledet får möjlighet att återföra de krav somkonsumenten med stöd av tvingande konsumenllag-stiftning kan komma att ställapå detaljisten. Det är rimligt alt ansvaret för kostnaden i konsumentledetslutligen belastar det led i distributionen ur vilket ansvaret härrör. Organisationernaanser all köplagen och konsumentköplagen bör sammanföras i en och samma lag.För detaljister och andra näringsidkare i mellanled framstår en uppdelning påtvå lagar som konstlad. Det vanliga är ju att man i fråga om en och samma varahar ställning både som köpare och säljare. Ett sammanförande av reglerna lag leder till större överskådlighel. Än viktigare är emellertid att enuppdelning på två lagar inbjuder till användning av sakligt olika regler. Dettaär i hög grad olyckligt för näringsidkare i detaljistledet, som riskerar attbli pålagda ett långtgående ansvar såsom säljare till konsumenter vilket desaknar möjlighet alt själva föra vidare bakåt till leverantörsledel, därhuvudansvaret för felaktiga varor m.m. i sista hand bör ligga. Enligtorganisationernas mening är del nödvändigt med en mycket nära synkroniseringmellan köplagsreglerna i relationen leverantör-detaljist och i relationendetaljist- konsument. Detaljisten måste också kunna bedöma på grundval avlagtexten vilket förhållandet mellan de tvingande regler som binder honom irelationen framåt och de dispositiva regler som gäller i relationen bakåt. Imyckel stor utsträckning förefaller det lämpligt alt ha samma regler. Det nusagda torde klart visa att lösningen med en sammanhållen köplag är den lämpligaste. Organisationernavill inte påyrka att man nu inför tvingande civilrätlsli-ga regler i relationenleverantör-detaljist. Det är emellertid viktigt att det klargörs i motiven allde disposiliva köplagsreglerna är att uppfatta som normalregler, dvs.handlingsnormer som normalt inte bör avtalas bort utan tungt vägande skäl.Framför allt är det viktigt att man anlägger denna syn på sådana regler som harnära samband med detaljisternas tvingande förpliktelser i förhållande lillkonsumentledel. Det är naturligt att i sammanhanget beröra lagen om oskäliganäringsvillkor mellan näringsidkare som trädde i kraft . Den nyaköplagen kommer all precisera de disposiliva rättsregler som i fortsättningenblir den främsta tolkningskällan för avgörande av vad som är skäliga villkorvid tillämpning av nya avtalsvillkorslagen. Det är viktigt att förhållandetmellan denna lag och köplagsreglerna synkroniseras så all detaljisternasrättsställning blir heltäckande och entydig. Detta bör klart framgå av motiventill den kommande lagstiftningen. Enytterligare omständighet till stöd för att konsumentköplagen och köplagen börbehandlas i en och samma lag är all i de fall konsumenUagen ej ger vägledningskall köplagens bestämmelser gälla mellan näringsidkare och konsument. Detta äri sig svåröverskådligt. En samlad lagstiftning minskar missförstånd och problemvid tillämpningen. Fördel fall alt lagstiftaren likväl skulle stanna för den enligt organisatio nernas mening sämre lösningen med två lagar är det viktigt att dessa läggs fram och träder i kraft och är nära samordnade inbördes. Det är icke godtagbart att en ny konsumentköplag genomförs separat i ett första steg. Detaljister och andra näringsidkare i mellanled hamnar då i en oacceptabel mellanställning. KF,som i rältspolitiska sammanhang alltid förespråkar nordiskt samarbete, anserdet tillfredsställande, att samordnade förslag till köplagar för ,, och nu lagts fram. Trots samordningen finns detemellertid vissa skillnader mellan förslagen. I det norska förslaget är en delfrågor mer utföriigt reglerade än i de övriga länderna. I det danska förslagethar man i större utsträckning än i de övriga länderna använt formuleringar somligger närmare gällande lagtext (betänkandet s. 160). Vidare lyder allt på i och tycks vilja bibehålla den där rådande ordningen, sominnebär all man har bestämmelserna om konsumentköp i den allmänna köplagen. Isitt remissyttrande över det året innan avgivna betänkandet"Köplag" (SOU 1976:66), betonade KF två huvudönskemål; dels attkommersiella köp dvs. mellan näringsidkare behandlas i särskild lag samlköp mellan näringsidkare och konsument i annan, särskild lag och dels att såstor nordisk rättsgemenskap som möjligt var eftersträvansvärd. KFvidhåller sin uppfattning i sistnämnda fråga och förutsätter attenhetssträvandena fortgår i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Nyssnämndaönskemål om särskilda lagar för å ena sidan kommersiella köp och å andra sidankonsumentköp kan nu i realiteten sägas stå i strid mot önskemålet om nordiskenighet. 1 valet mellan dessa intressen prioriterar KF det som KF anser varasina medlemmars, svenska konsumenters intresse. SåsomKF tidigare anfört i skilda sammanhang bör det till en början vara pedagogiskttydligare och redaktionellt mer entydigt om dessa två skilda rättsförhållandenbehandlas i var sin lag, med så långt möjligt uttömmande bestämmelser i varjelag. Det finns i och för sig skäl som talar för en gemensam lag; att reglernamateriellt sett i många hänseenden är desamma, att man med separata lagar fårflera stora lagkomplex. Dessa argument, som huvudsakligen bottnar i önskemål omarbetsbesparing är dock enligt KF:s mening inte tillräckligt tungt vägande. Utövervad KF ovan anfört om redaktionell och pedagogisk tydlighet kan följande skälanföras för skilda lagar; det finns i ökande utsträckning andra än jurister avfacket, som sysslar med konsumentrådgivning, reklamationsfrågor eller andrakonsumenträttsliga spörsmål. För dessa måste den rådande ordningen rimligtvisinnebära stora svårigheter, som bör kunna bli mindre om konsumentköplagen blirmer komplett. Det bör vidare bli lättare att med skilda lagar lösa olikadelfrågor på det för respektive partsförhållanden mest ändamålsenliga och iövrigt mest efter-slrävandsvärda sättet. Ävenrelationerna mellan de köprällsliga bestämmelserna och de två lagarna omavtalsvillkor - den ena för konsumentförhållanden och den andra förförhållandet mellan näringsidkare bör kunna göras tydligare och mer renodlademed skilda köplagar. Detsamma gäller förhållandet till formulärrätten ochförhållandet mellan konsument och tredje man (tillverkare, grossist ellerimportör). Eninternationell aspekt kan vidare nämnas. Den 1981 av , , och undertecknade om avtal rörande internationella köp lämnar bl. a. konsumentköp utanför sitt till- lämpningsområde. En utgångspunkt för det nu framlagda förslaget till ny lagstiftning har varit denna konvention och att den skulle kunna ratificeras sedan ny lagstiftning införts som möjliggör detta. KF vill i och för sig inte tillmäta denna aspekt stor betydelse som argument, men konstaterar att synpunkten ändå harmonierarmedKF:s uppfattning. KF,som också erinrar om vad en i detta hänseende enig konsument- Prop. 1988/89:76köpsutredning anförde i sitt förslag till ny konsumentköplag (SOU Bilaga 3 1984:25, s. 89 fl) förordar sålunda separata, så långt möjligtuttömmande lagar. 4 Synpunkter på vissa frågor Depåföljder som föreslås när någon inte fullgör sin del av köpavtalel är i stortsett desamma oavsett vilken typ av kontraktsbrott det är fråga om och oberoendeav om det är köparen eller säljaren som har brustit. I vilket fall som helstkan motparten i princip kräva fullgörelse av avtalet, sälla ul en lidsfrist förfullgörelsen eller häva köpet, om kontraktsbrottet är väsentligt eller omtidsfristen inte hålls. Också i dessa delar svarar köplagsförslaget tämligenväl mot , och reglerna ger uttryck för en rimlig avvägning mellanparternas intressen vid köp i allmänhet. Detsammagäller skadeståndsreglerna, med undantag för de regler som föreslås i fråga omförutsättningarna för skadestånd vid fel i varan; hovrätten återkommer lilldessa. Iförslaget har man låtit nuvarande lagregler i 48 § köplagen om fö.säljning påauktion utgå utan att ersättas av andra. I motiven sägs endast i all korthetalt man inte funnit anledning att behålla någon motsvarighet lill 48 § och attom en vara säljs på auktion utan förbehåll om skicket "överlämnas deltill rättspraxis att avgöra, vilka principer som skall tillämpas vid köp påauktion". Dessa uttalanden ger uppenbarligen inte domstolarna någon somhelst vägledning i sak. Köppå auktion är enligt hovrättens mening en så praktisk och så passsärpräglad företeelse att den bör regleras även i en ny köplag. Delta belysesockså av Hjerners särskilda yttrande. Det framstår till en början som oklartvilka nackdelarna ansetts vara med nuvarande lagregel i ämnet. I vart fall synesdet naturiigt att anse att begagnat gods som säljs på auktion skall betraktassom såll i befintligt skick även när inget särskilt förbehåll gjorts om della.En regel med denna innebörd återfinns sist i § 20 i det norska förslaget ochbör övervägas även för svensk del. Prisetför godset - terminologin "Priset"används i lagtexten i två betydelser, värde och vederlag. Hovrätten anser attuttrycket om möjligt bara bör användas när man syftar på värdet, d. v. s.prisnivån. I vart fall bör man undvika ordsammanställningar såsom "betalapriset". Ett lämpligt uttryck kan vara "erlägga betalningen"eller "betala för godset" i den mån ordet "köpesumma"skulle anses alltför Iradionellt. Avslutningsvisönskar tingsrätten fästa uppmärksamhet på några frågor av främst språklig karaktär. Förslaget upptar i bl.a. 9 §, 17 § och 51 § ullrycket "får ansesavtalat". Del kan ifrågasättas omman inte i lagtexten i stället för della uttryck bör Prop. 1988/89: 76 använda lokutioner som"avtalats" eller "blivit avtalat". För den mate- Bilaga 3 riella bedömningen äravgörande om avtal med visst innehåll slutits eller Avtalet kan i mångafall ha tagit formen av en skriftlig eller muntlig 1 andra fall kan det först genom en granskning av vad somförekommit i saken fastställa som avtal kommit till I händelse av tvistankommer del i sista hand på domstol att bestämma vad som "fåranses avtalat". 10 och 54 §§ i förslaget talas om betalning av "priset". Medpris avses här köpeskillingen. Enligt rådande språkbruk betyder emellertidpriset - i köpsammanhang en varas saluvärde eller storleken på köpeskillingenoch inte köpeskillingen som sådan. Tingsrätten vill därför förorda att ordetpris här byts ul mot köpeskilling eller köpesumma (jfr det danska och delnorska förslaget). 160 § 4 st och 63 § 2 st i förslaget heter det att säljaren har ett särskiltintresse av att "bli av med det han sålt". Detta uttryck synes mindrelämpligt i en köplagsiext. (Jfr det danska förslaget: "afhenter ellermodtager salgsgenstanden"). Köpareoch säljare skall i vissa situationer agera för att de inte skalllida rättsförlust. Tidsfristerna är i gällande köplag allmänt hållna. Praxishar i dessa fall varit vägledande. De tidsfrister som anges i förslaget ärockså allmänt hållna och flera olika lidsuttryck används; så t. ex. "orimligtlänge", "inom skälig tid", "oskäligt kort", "såsnart omständigheterna medger", "ulan oskäligt uppehåll","oskäligt länge". Enligt 25 § 2 st i förslaget förlorar köparenrätten att kräva att säljaren fullgör köpel, om han väntar "orimligtlänge" med all framställa kravet. Enligt 26 § i gällande köplag, som ståri huvudsaklig överensstämmelse, förlorar köparen sin rätt om han inte inom"rimlig lid" meddelat säljaren. En sådan ändring av terminologin kanmedföra osäkerhet hos parterna om vad lagstiftaren menat. Skall praxis varaoförändrad bör därför sådana språkliga ändringar undvikas. Civilförvaltningenanser vidare att man bör överväga alt precisera tidsfristerna. Den praxis somutvecklats bör vara vägledande. En precisering skulle, enligtcivilförvaltningens mening, böra det lättare för köpare och säljare attöverblicka rättsläget. Övrigt(fdkturerlngsavgift) Detär vanligt förekommande att säljare som kräver betalning genom att skickafaktura till köpare utöver priset för vapen vill ha särskilt betalt för en s.k.faklureringsavgift. I förslaget till ny räntelag (SOU 1985:11) föreslås i 11 §att näringsidkare inte mot konsument får framställa krav på s. k.faklureringsavgift såvida inte särskilt avtal träffats därom. För att undanröjaoklarheter om skyldigheten alt erlägga en sådan avgift föreslår civilförvaltningenatt det även i köplagen inläs en bestämmelse som ger uttryck för all det inteföreligger skyldighet för köpare all betala s. k. faktureringsavgift om inteavtal träffats därom. Påett flertal ställen i förslaget finns formuleringar som "skälig","väsent lig", "avsevärd" och motsvarande: på åter andra "orimligtlänge", "god affärssed" och "väsentligt avtalsbrott". Sådana formuleringar, omän ibland nödvändiga, skapar osäkerhet och Prop. 1988/89: 76 därmedproblem, även för juridiskt utbildade personer. Problemen mins- Bilaga 3kas i detta fall inte i tillfredsställande grad genom klarläggande uttalandenfrån arbetsgruppens sida. Iförslaget har, lill skillnad från den gällande köplagen, inte införts någondistinktion mellan civila köp och handelsköp. I motiveringen framgår dock klartatt vissa regler inte är avsedda all tillämpas då ena parten inte ärnäringsidkare. Exempelvis skall en säljare som inte är näringsidkare, iallmäneht inte vara skyldig att reparera en vara om köparen kräver avhjälpandeenligt 36 § 1 st i förslaget. Då man har för avsikt att undantagaprivatpersoner från vissa regler, bör man låta detta framgå av lagtexten. Arbetsgruppenföreslår en inskränkning i räckvidden av allmänna fri-skrivningsklausuler medbetydelsen alt en vara sålts "i betfintligt skick". Naturligtvis bören sådan klausul inte kunna användas i syfte att kringgå köplagensgrundläggande felregler. Säljaren kan emellertid ha ett legitimt intresse avall avyttra en viss vara utan felansvar. Detta gäller särskilt en begagnadeller för säljaren obekant vara. Näringsidkare emellan eller mellanprivatpersoner kan del stå klart för båda parter all säljaren inte har störreförutsättningar än köparen att bedöma varans skick och övriga egenskaper. Manbör därför inte utesluta möjligheten för en säljare att, t. ex. vid en auktion,sälja varan helt utan felansvar. Man kan också ifrågasätta att dennainskränkning i parternas avtalsfrihet införs bland köplagens i övrigtdispositiva bestämmelser. Prövningen av allmänna friskrivningsklausuler bör skeenligt regler på annan plats i vårt rättssystem. Mångaav de föreslagna reglerna innehåller uttryck som är allmänt hållna. Som exempelkan nämnas "orimligt länge" (25 och 59 §§), "oskäligtlänge" (80 §), "utan väsentlig olägenhet" (38 §) och "utanoskälig kostnad eller olägenhet" (36 och 77 §§). Det är naturligtvis oftainte lämpligt eller ens möjligt att i lagtexten söka precisera den närmareinnebörden av dessa ullryck. De skälighetsbedömningar som skall göras fåröverlämnas till rällslillämpande organ, som har all ta hänsyn lillomständigheterna i det enskilda fallet. Del är då av värde om förarbetena itillräcklig utsträckning innehåller förtydliganden och exemplifieringar. Dettabör beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. Behovet av vägledandeuttalanden kan väntas bli så myckel större eftersom det är tveksamt i vilkenutsträckning tidigare rättspraxis och litteratur kommer all kunna ge svar påfrågor i anslutning till en grundligt förändrad köplagstiftning. ARNhar ingen invändning mot förslaget att utmönstra den nuvarande åtskillnadenmellan speciesköp och genusköp ur själva lagtexten. har förståttinnebor detta dock inte så stor ändring i sak, eftersom tillräcklig hänsynändå skall tas lill köpets beskaffenhet. tillstyrker vidare allsärreglerna för handelsköp tas bort och ersätts av ett mer nyanserat betraktelsesätt. Även om stränga regler ofta låter sig 63 försvaras när del är frågaom rent kommersiella köp mellan två köpmän Prop. 1988/89: 76 inom ramen förderas egentliga affärsverksamhet kan sådana regler emel- Bilaga 3 lanåtframstå som väl hårda även mellan köpmän, t. ex. vid förvärv av en möbel ellerannan inredningsdetalj till köparens kontor. Fakultetsstyrelseninstämmer i bedömningen att den nuvarande skarpa gänsen mellan speciesköp ochgenusköp bör överges vid regleringen av säljarens skadeståndsansvar. Ellsärskilt strängt ansvar för genusköp är inte motiverat när säljaren på ettförsvarligt sätt har konventrerat sina uppfyllelseansträngningar till vissaexemplar (jfr Alméns exempel med den s.k. sydfmktlasten). Problemet framträdersärskilt vid tillverkningsavtal. Vad som sagts innebär dock inte attdistinktionen mellan species och genus helt bör överges (se nedan beträffandesäljarens avhjälpningsskyldig-hel). Fakultetsstyrelsenanser del inte vara något framsteg att köpeskillingen kallas för priset, faranför risken och nytt gods för omleverans. Ehurudet kan tyckas röra bagateller må några terminologiska frågor nämnas (delvisredan framhålna av professor i hans särskilda yttrande). Föremåletför köpet kallas i lagtexten regelbundet "varan" i stället för dethävdvunna "godset". "" är en ändå sämre term än"gods" för sådana objekt för köp som t. ex. hus på annans mark,rörelse, skuldebrev. 1 den nu gällande konsumentköplagen används "vara"för att ange att endast lösa saker avses, alltså i rakt motsatt betydelse motden som förslaget begagnar. Dettalas om "risken för varan" och "riskens övergång". 1 dengällande köplagen och i 4 kap. JB är motsvarande term "faran", ochden överensstämmer också med vederlaget juridiskt språkbruk. Ordet"risk" behövs som en term för något som inte bör förväxlas med"faran" i den speciella köprättsliga (och kontraktsrätlsliga)meningen. Nyheten förefaller omotiverad. Arbetsgruppenhar en egendomlig benägenhet alt skriva att något "får anses avtalat"och liknande (se särskilt 3 §). I den mån det åsyftas att något faktiskt äruttryckligen avtalat, avviker språkbruket från korrekt svenska. Om det äruttryckligen avtalat t. ex. att avlämnande skall ske senast den 15 decembersäger man inte att "del får anses avtalat" att avlämnande skall skesenast denna dag. Uttryckssättetger upphov till en allmän oklarhet om vilka omständigheter, av saklig ellerrältspolitisk litteratur, som kan föranleda att något annat än vad som står ilagen skall gälla. Delsägs i 3 § att "handelsbruk eller annan sedvänja, som måste anses (!) bindande för parterna" skall anses som en del av avtalet. Detta är en 64 onödig fiktion, som eljestinte begagnas i svensk lagstiftning. 1 motiven (s Prop. 1988/89: 76 201) sägs att stadgandethar lagtekniskt syfte, genom att när det hänvisas Bilaga 3 till att något är avtalathänvisningen omfattar även handelsbruk. passar bra på någraställen (t. ex. 9 § I st) men sämre på andra. det för vissa särskildatyper av öppet köp är handelsbruk att säljaren står faran för godset till dessdet lämnas tillbaka. Sätter man in en hänvisning till handelsbruk ibestämmelsen i 16 § om öppet köp blir resultatet: "Har öppet köp avtalats, ellerär det handelsbruk, bär köparen risken tills varan