prop · GC0374 · 1988-12-31 00:00:00 — Man har särskilt pekat på brister i fullgörandet av skyldigheten altunderrätta konsulat om frihetsberövanden. Jagvill i detta sammanhang även nämna att ingått ett antal andrainternationella avtal som innehåller bestämmelser av i huvudsak likartat slag.De avtal som åsyftas är konventionen för bekämpande av olaga besitt- 12 ningstagandeav luftfartyg (Haagkonvenlionen), ratificerad av år Prop. 1988/89:741971 (prop. konventionen den 23 september1971 för bekämpande av brott mot den civila luftfarten (Monlrealkonventionen),ratificerad av (prop. konventionen den 14 december1973 om förebyggande och bestraffning av brott mot diplomater och andrainternationellt skyddade personer, ratificerad av (prop. konventionen den 17 december1979 mot lagande av gisslan (gisslankonventionen), ratificerad av år1980 (prop. 1980/81:56) och konventionen den 10 december1984 mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling ellerbestraffning (tortyrkonventionen), ratificerad av (prop.1985/86:17). Tillde konventioner som innehåller bestämmelser om underrättelseskyldighet hörockså de bilaterala avtal som har ingått med olika stater - (SÖ 1921:22), (SÖ 1923:7), (SÖ 1923:5), (SÖ 1922:14),(avtal ), (SÖ 1921:25), (SÖ 1921:24) ochUngern (SÖ 1922:4) - om ömsesidigt utbyte av underrättelser om sinnessjuka föratt tillförsäkra dessa den hjälp som de kan behöva från sina ambassader ellerkonsulat. Bestämmelsen i 6 § första stycket kungörelsen (1966:585) ang. tillämpningenav lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, m. m., om omedelbarunderrättelse till i de fall medborgare i annan främmandestat än , , eller las in på sjukhus med stöd avnämnda lag har sin grund i dessa konventioner. Genom och debilaterala konsularkonventionerna får emellertid underrättelseskyldighetenanses ha utsträckts även till övriga stater. Inom bereds förnärvarande förslag till ny lagstiftning om psykiatrisk tvångsvård. I sambanddärmed kommer nämnda bestämmelse i kungörelsen att ses över. Demultilaterala och bilaterala avtal vid sidan om konsularkonventionerna som jagsenast nämnt innehåller bestämmelser oiii underrättelseskyldighet m. m. vid frihetsberövandensom inte sträcker sig längre än bestämmelser i samma ämne.Sveriges åtaganden enligt avtalen kommer därför all tillgodoses genom denlagreglering av bestämmelser som jag föreslår i dennalagrådsremiss. Jag lar därför inte vidare upp dessa avtal. 3.1 Konsularkonventionerna och gällande svenska regler om underrättelseskyldighetm.m. Wienkonventionenom konsulära förbindelser ratificerades av (överenskommelser med främmande makter (SÖ) 1974:10, prop. Av artikel 36:1 b i Wienkonvenlionen följer att en annan stats konsulat skall underrättas utan dröjsmål om en 13 medborgare i den statenanhålls, sätts i fängelse eller i häkte i avvaktan på Prop. 1988/89: 74 rättegångeller las i förvar på annat sätt och begär all en sådan underrättelse skalllämnas. Myndigheterna i det land där ell frihetsberövande sker skall utandröjsmål vidarebefordra meddelanden från den frihetsberövade till konsulatetoch upplysa honom om hans rättigheter enligt det momentet i artikeln. Artikel36:1 c innehåller bestämmelser om rätt för konsuler att besöka frihetsberövade,all samtala och brevväxla med dem och att ombesörja att de får rättsligtbiträde. En konsul skall dock avstå från att ingripa till förmån för den frihetsberövade,om denne uttryckligen motsätter sig ett sådant ingripande. Avartikel 36:2 framgår att de angivna rättigheterna skall utövas inom ramen förgällande lagar och förordningar i den mottagande staten, varvid dock förutsättsall dessa lagar och förordningar skall medge ett fullt förverkligande av deändamål för vilka de enligt artikeln beviljade rättigheterna är avsedda. Iartikel 70:1 sägs att bestämmelserna i konventionen skall äga tillämpning ävenpå en diplomatisk beskickning, om denna fullgör sitt lands konsulära uppgifter. Underrättelseskyldighetoch besöksrätt har också, som nämnts, behandlats i följande fyra bilateralaöverenskommelser: 1. konsularkonventionen med (SÖ 1952:1, prop. 1952:169), 2. konsularkonventionen medFrankrike (SÖ 1957:33, prop. 1955:157), 3. konsularkonventionen den 30 november1967 med (SÖ 1968:6, prop. 1968:28) och 4. konsularkonventionenden med (SÖ 1975:31, prop. 1konventionerna med , och finns ingabestämmelser om underrättelse som förutsätter att den frihetsberövade skall haframfört ett önskemål om att underrättelse till konsul skall ske. Närdet gäller medborgare i , och gällervidare enligt de särskilda överenskommelserna med dessa länder att konsulatetskall underrättas om frihelsberövandet. Enligt första protokollet tillkonventionen mellan och innebär detta att underrättelsenskall lämnas inom loppet av en lill från tidpunkten för frihelsberövandetberoende på kommunikationsförhållandena. och konventionen medRumänien föreskriver alt en underrättelse skall ske ulan dröjsmål. Enligtsistnämnda konvention innebär detta . Rättenatt besöka och meddela sig med den som har berövats friheten skall enligtkonventionerna med , och få utövas utandröjsmål. Detta innebär enligt det nämnda till-läggsprotokollet lillkonventionen mellan och att ett besök skall få ske inomloppet av beroende på den friheisberövådes vistelseort.Enligt konventionen med gäller att ett besök skall tillåtas att skeutan dröjsmål och alltid senast efter frihelsberövandet.Wienkonventionen och konventionen med anger inte närmare inom vilkentid ett besök skall få ske. Enligtkonventionen med skall en konsul ha rätt all I'* samtalaenskilt med en brittisk medborgare som är berövad friheten i ett mål ellerärende som inte är slutligt avgjort. Bestämmelserna ikonventionerna får anses gälla alla former av frihetsberövanden, såväl medanledning av brott som i administrativ ordning. Bestämmelserna iWienkonventionen angående underrättelseskyldighet och besöksrält får anses varaett uttryck för allmän folkrätt. De bör därför tillämpas beträffande allautlänningar som berövas friheten här i landet, även om konventionen inte harbiträtts av alla länder (prop. 1973:172 s. 22). Dock gäller bestämmelserna i debilaterala konventionerna framför regler i de fall då deinnebär mera vittgående åtaganden. anslutning tillde aktuella konventionerna har föranlett lagstiftning såvitt angår immunitetoch privilegier för främmande stats konsulat och konsulatsmedlemmar jämte derasfamiljer och betjäning samt konsulära kurirer. Bestämmelser härom har tagitsin i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall. Genom lagen (1970:86)om befrielse för utländsk konsul från skyldighet att avlägga vittnesmål m. m.har frågor i bestämmelser om vittnesmål av utländsk konsulreglerats. I kungörelsen (1952:664) angående skyldighet för myndighet alt ivissa fall meddela underrättelse till brittisk konsul har föreskrivits om underrättelseskyldighetenligt konventionen med . Närmare regler förtillämpning av konventionsbestämmelserna finns i 11 § i kriminalvårdsverketsanstaltsföreskrifter (KVVFS 1986:4) och 8 § i verkets häktesföreskrifler (KVVFS1986:5) samt, för de fall där utlänningen är anhållen eller administrativt frihetsberövad,i allmänna råd om skyldighet att lämna underrättelse tillkonsulat om frihetsberövande åtgärd mot utländsk medborgare (1986:45).Riksåklagaren har för åklagarnas del lämnat anvisningar i ämnet (RÅ:s cirkulärC 79). Enligt65 § ullänningsförordningen (1980:377) skall en domstol som beslutar att häktaen utlänning anmäla detta till invandrarverket. Beträffande medborgare iDanmark, , och skall invandrarverket enligt samma paragrafunderrätta den centrala utlänningsmyndigheten i den häktades hemland. 3.2 internationella åtaganden bör införlivas medsvensk rätt genom lag Mitt förslag:Sveriges internationella åtaganden rörande underrättelseskyldighet, besöksrättm.m. enligt 1963 om konsulära förbindelser och bilaterala konsularkonventionermed fyra länder skall regleras i lag med utgångspunkt i Wienkonvenlionen. Utredningens förslagöverensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna är positivt inställda lillutredningens förslag. Flera har emellertid synpunkter på olika enskildheter iförslaget. Skälenfor mitt förslag: Har ingått överenskommelser med andra Prop. 1988/89:74 stater, skall givelvis se till att de åtaganden som därigenom har gjortsblir uppfyllda. Vissa av de åtaganden har gjort genom de tidigareangivna konventionerna om konsulära förbindelser har numera reglerats i internaförfattningar och andra regler. Riskerna för att konventionsbestämmelsernainte skall följas av berörda myndigheter har därmed begränsats. De internaföreskrifter som har utfärdats är emellertid i vissa stycken ofullständiga.Varken häktes- eller an-stallsföreskrifter ellerrikspolisstyrelsens allmänna råd om underrättelseskyldighet m. m. innehållert. ex. regler om den besöksrält som föreskrivs i konventionerna. 1 denutsträckning det är fråga om administrativa frihetsberövanden inom denkommunala verksamheten saknas svenska regler, med undanlag för de bestämmelseri 6§ kungörelsen (1966:585) ang. tillämpningen av lagen (1966:293) om beredandeav sluten psykiatrisk vård i vissa fall, m. m. som jag tidigare nämnt (avsnitt2). Detfinns därför, som utredningen och remissinstanserna funnit, behov av altinförliva konvenlionsbestämmelserna med den svenska rätten genom särskildreglering. Med tanke främst på att det blir fråga om åligganden även förkommuner och landstingskommuner bör bestämmelserna tas in i en ny lag (jfr 8kap. 5 § regeringsformen). Det kan också vara en fördel med hänsyn lill svenskamedborgares anspråk på en korrekt behandling utomlands att särskiltreglerar dessa frågor i lag. Detär enligt min mening naturligt att en lagreglering av våra åtaganden sker medutgångspunkt i bestämmelser. 1förhållande till , , och Rumäni- . en harSverige i de bilaterala konventionerna gjort mer vittgående åtaganden när detgäller underrättelseskyldighet och - såvitt gäller besöksrättän som gäller enligt . Även om vissa skäl kan tala för all mantar in även motsvarande särregler i den föreslagna lagstiftningen, är detenligt min mening lämpligare all i denna endast ange all mer långtgående,bestämmelser i avtal med dessa länder skall gälla i stället för de regler somannars finns i lagen. har sedan ratificerades 1975haft som princip all inte ingå några nya bilaterala konventioner på området.Mot bakgrund härav bör särreglerna i de bilaterala konventionerna lämpligen införiivasmed svensk rätt genom en övergångsbestämmelse varjämte de aktuella konvenlionsreglernalas in som en bilaga till den nya lagen. Reglernaom underrättelseskyldighet och besöksrält i konventionerna får anses gällasåväl slraffprocessuella som administrativa frihetsberövanden. Sannoliktgäller enligt och konventionen med Storbritannienunderrättelseskyldigheten också vid intagning i kriminal-vårdsanslalt. Enreglering i ämnet bör därför avse samtliga former av frihetsberövanden efterbeslut av myndighet. Avfatlningenav vissa av de bilaterala konsularkonventionerna skulle kunna ge intryck av all konsuln har rätt att besöka den frihetsberövade oberoende av dennes inställning till besöket. Det bör därför framhållas att inställning till denna fråga alltid varit att besöksrätlen aldrig får utövas mot den friheisberövådes vilja. '" Flera remissinstanser, bl.a.riksåklagaren och , har Prop. 1988/89:74 pekat på del problemsom ligger i all en pågående förundersökning kan försvåras genom en snarunderrättelse till konsulatet eller genom ett besök av konsuln.Rikspolisstyrelsen har med hänsyftning på brott mot rikets säkerhet framhållitatt det är angeläget att det ges möjligheter såväl att dröja med att lämnaunderrättelser som alt inom ramen för gällande lagstiftning begränsa den friheisberövådeskontakter med bl. a. företrädare för hans hemland. Vidratifikationen av konventionen mellan och uttalades enviss tveksamhet med hänsyn lill all det vid vissa brott kan vara önskvärt atten främmande makt inte får kännedom om att ett frihetsberövande aven viss person har skett. Det sades å andra sidan att, om frågan sätts in i ettstörre sammanhang, det måste anses vara av stort värde att principen om enomedelbar underrättelseskyldighet slås fast (prop. 1952: 169 s. 20). Samtligade aktuella konvenlionsbestämmelserna förutsätter att rättigheterna enligtkonventionerna skall utövas i enlighet med del mottagande landets egna lagaroch förordningar. I sägs all lagarna och förordningarna skallmedge ett fullt förverkligande av de-ändamål för vilka bl.a.underrättelseskyldigheten och besöksrätten är avsedda. I konventionen medSovjetunionen sägs att lagarna och förordningarna inte skall omintetgörarättigheterna enligt konventionen. Enligt11 § lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna-m. får den frihetsberövadeta emot besök i den utsträckning del lämpligen kan ske. Han får inte ta emotbesök som medför fara från säkerhetssynpunkt. Den som är anhållen eller häktadpå grund av misstanke om brott får inte ta emot besök som kan medföra fara föratt bevis undanröjs eller all utredningen försvåras. Om det är nödvändigt avsäkerhetsskäl eller för att undvika att bevis undanröjs eller att utredningenpå annat sätt försvåras, skall en eller flera personer vara närvarande vidbesöket. Lagen innehåller även bestämmelser om bl. a. kroppsvisitation avbesökare och den friheisberövådes rätt att ta emot och avsända brev. 9 § har dock en offentlig försvarare alllid rätt all ienrum träffa den anhållne eller häktade. Detär naturligtvis viktigt att konventionernas bestämmelser om underrättelseskyldighetoch besöksrätt inte får till följd att brottsutredningen försvåras. Enligt minmening måste man emellertid också beakta att det är fråga om mellanstalligaåtaganden av ett stort antal länder och att behandling av dessa frågorkan påverka våra konsulers möjligheter att hålla kontakt med svenskar somberövas friheten utomlands. När det gäller underrättelseskyldigheten kan detsom nämnts ibland från ulred-ningssynpunkt vara motiverat all dröja något medunderrättelsen. Jag tror emellertid att man allmänt kan säga att det sällanfinns tillräckliga skäl all dröja med all informera om ett frihetsberövande merän . 1 det stora flertalet fall bör detta därför inte innebära någotproblem eftersom det enligt huvudregeln i endast krävs attunderrättelse skallske ulan dröjsmål. Även när det gäller rättenlill besök och utväxlingen av meddelanden är Prop. 1988/89: 74 det viktigt attse lill syftet med konventionsbestämmelserna. Hänsynen till exempelvisutredningsintresset kan beaktas inom ramen för'nu gällande regler om behandlingav häktade och anhållna. Konsulns besök kan således ske i närvaro av åklagareoch polis som kan avbryta besöket, om det mellan konsuln och den frihetsberövadeavhandlas något som kan äventyra utredningen. Den häktade eller anhållne kanvägras att ta emot eller avsända meddelanden utan föregående granskning, om detfinns anledning till det. Konventionsbestämmelserna torde inte kunna åberopasav den frihetsberövade eller konsuln för att vägra en sådan granskning. Del böremellertid i detta sammanhang påpekas att enligt konventionen medStorbritannien en brittisk konsul alltid har rätt att enskilt samtala med enbrittisk medborgare som är berövad friheten i ett mål eller ärende som inte slutligtavgjorts. Somtidigare har framhållits följer av allmänna folkrättsliga principer att bestämmelsernai angående underrättelseskyldighet och besöksrätt börtillämpas beträffande alla utlänningar, även om konventionen inte har biträttsav alla länder. Detta innebär all bestämmelserna även bör tillämpas på slatslösa,som ju kan ha intresse av att få kontakt med konsulära företrädare för det landdär de har sitt hemvist. Avallmänna principer följer vidare att den som är både svensk och utländskmedborgare av svenska myndigheter behandlas enbart som svensk medborgare.Konventionsbestämmelserna tillämpas alltså inte på honom. Konventionernakan inte heller anses reglera flyktingrättsliga frågor. Detta innebär att en utländsk konsul aldrig har rätt att företräda eller annars befatta sig med en utländsk medborgare som åberopar flykting- skap, även om det skulle finnas regler som inte gör underrättelsen om ett ' frihetsberövandeberoende av den friheisberövådes egen inställning. Undanlagetför flyktingar har endast praktisk betydelse i de fall enligt de bilaterala konventionerna då underrättelseskyldigheten är obligatorisk. Enligt min mening måste undantaget uppfattas så att någon underrättelse inte skall ske beträffande utlänningar som fått eller söker här, under åberopande av någon av de grunder som anges i 3, 5 och 6 §§ utlännings lagen (1980:376), om de inte begär del. Au en senare prövning leder till att de inte får här bör inte föranleda en ändrad bedömning. Redan den omständigheten att någon åberopar grunder för enligt angivna ' bestämmelserkan nämligen i vissa fall leda lill efterräkningar i hemlandet vid en eventuellåterkomst dit. Vad som sagts gäller även sådana flyktingar och liknande somhar hemvist i ett annat land än sitt hemland. Enfråga som vid remissbehandlingen berörts av och i är om det skall föreligga en underrättelse skyldighet i fråga om de utlänningar som bott länge i och kanske i har permanent uppehållstillstånd. Även detta fall är i praktiken endast av intresse när underrättelseskyldigheten är ovillkorlig. Många av dessa ut länningar har kanske inget intresse av att hemlandets myndigheter under rättas vid ett eventuellt frihetsberövande. Det rör sig dock sannolikt i så fall i allmänhet om personer som är flyktingar eller har fått här av något annat skäl och därunderrättelseskyldigheten blir beroende av deras Prop. 1988/89: 74medgivande. Vad gäller de övriga kan jag inte se att konventionerna ger någonmöjlighet att undanta dem. 1enlighet med det anförda har inom upprättals förslag lill 1. lag om underrättelseskyldighet m.m.när utlänningar är berövade friheten, 2. lag om ändring i kungörelsen(1952:644) angående skyldighet för myndighet att i vissa fall meddelaunderrättelse till brittisk konsul. 5.1 Förslaget till lag om underrättelseskyldighet m. m.när utlänningar är berövade friheten 1första stycket regleras underrättelseskyldigheten och skyldigheten attvidarebefordra meddelanden från den frihetsberövade utlännningen till denneskonsulat. I andra stycket regleras skyldigheten alt upplysa utlänningen omdennes rättigheter enligt första stycket. Reglerna är utformade i enlighet med Wienkonvenlionensbestämmelser. Medutlänning menas den som inte är svensk medborgare. Såsom angetts i denallmänna motiveringen skall den som har både svenskt och utländsktmedborgarskap behandlas som svensk medborgare av svenska myndigheter. Bestämmelsernai lagen är tillämpliga på alla former av frihetsberövanden som beslutats avmyndigheter. Reglernaskall således tillämpas på anhållna och häktade enligt 24 kap. och 25 kap. 9 §rättegångsbalken, 15 § lagen (1976: 19) om inlernationelll samarbete rörande lagföringför brott, 16 § lagen (1957:668) om utlämning för brott, 17 § lagen (1959:254)om utlämning för brott till , , och samt 17 § lagen(1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av broltmålsdom.Reglerna skall även gälla dem som efter rättens beslut las in på rättspsykialriskklinik enligt 9 § lagen (1966:301) om rättspsykialrisk undersökning. Till dennagrupp av omhändertaganden hör även hämtning och andra åtgärder i samband med . förhörenligt 23 kap. . Bestämmelsernagäller vidare vittnen, som häktas med stöd av 36 kap. 21 § för all förmås fullgöra sin vittnesplikl, den som omhändertas med stöd av 9 kap. 10 § andra stycket för att inställas till ell sammanträde inför rätten efter ett tidigare misslyckat hämtningsförsök och vidare den som enligt 5 kap. 9 § och 16 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) tas i häkte för att han stör en 1* domstolsförhandling.Reglerna skall också gälla vid intagning i kriminal- Prop. 1988/89:74vårdsanstalt och vid tillfälliga omhändertaganden enligt 26 kap. 22 § och 28kap. Reglernagäller även frihetsberövanden ulan anknytning till straffprocess. Enligtbestämmelser i 2 kap. 12 § och 6 kap.- 9§ konkurslagen (1987:672), 2 kap. 16 § ulsökningsbalkenoch 8§ lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs kan i vissa fallrätlen besluta om häktning av en gäldenär eller enligt lönegarantilagen aven arbetsgivare. Även i dessa fall skall reglerna vara tillämpliga. Ocksåi de fall en utlänning tas i förvar enligt 50 eller 52 § utlänningslagen blirbestämmelserna tillämpliga (jfr dock vad som sagts i den allmänna motiveringenom flyktingar). Inombestämmelsernas tillämpningsområde faller även omhändertaganden enligt lagen(1966:293) öm beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, lagen (1988:870) om vård av missbmkare i vissa fall och i sådant hem som sägs i 12 § lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga, tillfälligt omhändertagande ochtvångsisolering enligt smittskyddslagen (1988:1472) saml inskrivning ispecialsjukhus eller vårdhem med stöd av 6 § lagen (1985: 569) om införande avlagen (1985: 568) om särskilda omsorger av psykiskt utvecklingsstörda m. fl. Detfinns flera bestämmelser enligt vilka en person i vissa särskilda fall kanomhändertas för kortare lid, i allmänhet . Möjligheter tillsådant omhändertagande finns t. ex. enligt lagen (1976:511) om omhändertagandeav berusade persorier m.m., lagen (1940:358) med vissa bestämmelser till skyddför försvaret och 6 kap. 3 § järnvägstrafiklagen (1985:192). Vidare har enligt13 § polislagen (1984:387) polismän en allmän befogenhet att under vissaförhållanden omhänderta personer som genom sitt uppträdande stör den allmännaordningen eller utgör en fara för denna. Enligt 14 § samma lag får en polismanunder vissa fömtsättningar omhänderta en okänd person för identifiering, s. k. polisiering. Sistnämndatyper av omhändertaganden är i allmänhet så kortvariga att del knappast finnsanledning all överhuvudtaget överväga om del finns behov av all underrätta omomhändertagandet. 1 de fall ett sådant omhändertagande kommer att bestå underen gmndas beslutet i allmänhet på andra regler, t. ex. regler omanhållande i , vid vilka en underrättelseskyldighet i allmänhetändå föreligger. Ävenandra typer av frihetsberövanden kan i de särskilda fallen bli så kortvarigaatt det kan ifrågasättas om del är meningsfullt med en underrättelse.Avgörande för om en underrättelse kan underlåtas får då bli om konsulatethinner nås av underrättelsen innan frihelsberövandet upphör. 1första stycket anges all underrättelsen skall lämnas av den myndighet som verkställer beslutet om frihetsberövande, i allmänhet polisen eller kriminalvårdsverkel. Har den frihetsberövade av polisen överlämnats till en annan myndighet, exempelvis ett häkte eller en vårdinrättning, innan underrättelsen lämnats, blir det den myndigheten som skall lämna under rättelsen. Har underrättelse lämnats, behöver däremot ny underrättelse " intelämnas i en sådan situation. Inte heller behöver ny underrättelse Prop.1988/89:74 lämnas om en frihetsberövad utlänning, som avvikit från ett häkte,en kriminalvårdsanstalt eller en vårdinrättning, grips och återförs. Ibegreppet konsul innefattas både personal vid konsulatet och sådan personal viden beskickning som sköter konsulära ärenden. På samma sätt innefattas ibegreppet konsulat även beskickning, om landets konsulära ärenden sköts avbeskickningen. När del gäller slatslösa är del de konsulära företrädarna fördel land där den stalslöse har sitt hemvist som skall underrättas. Del fårankomma på respektive centralmyndighet att inom sitt ansvarsområde lämnainformation till de berörda myndigheterna om hur dessa skall få uppgift om vartunderrättelsen skall lämnas. Enunderrättelse till konsulatet skall bara lämnas om utlänningen begär del.Beträffande medborgare i , och gällerdock enligt de särskilda konventionerna med dessa länder och lagensövergångsbestämmelse att underrättelse skall ske oberoende av om den somberövats friheten begärt delta. Vad som sägs gäller dock inte om den frihetsberövadegör gällande att han är flykting eller liknande.