prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — Avsiktenmed bestämmelsen i 50 kap. 25 § tredje stycket RB är alltså all förmå parternaatt lägga ned tillräcklig omsorg på processen i första instans, så att deåberopar allt vad de bedömer ha betydelse för att vinna processen redan där.Under remissbehandlingen har det sagts att partsombud inte sätter sig in imålen tillräckligt under processen i tingsrätten i hopp om att kunna repareraskadan i andra instans. Av allt att döma har problemen med slarvigprocessföring i första instans och nya åberopanden i andra instans blivitvanligare än vad som kunde förutses vid 1971 ärs fullföljdsreform. Detta blirbåde käranden och svaranden lidande av genom all de måste satsa tid och pengarpå en hovrättsprocess. Onödigt omfattande hovrältsproeesser innebär också atthovrättens resurser används på ell mindre ändamålsenligt sätt. Delfinns inget annat verksamt sätt att komma till rätta med dessa problem än atl i princip förbjuda nya åberopanden i hovrätt, om parten inte haft giltig ursäkt för sin underlätenhet. Nackdelen med en sådan regel har sagts vara atl den medför en risk för felaktiga domar. Jag tror emeller tid att den risken är obetydlig. För det första har man, med den nuvarande regleringen i fråga om tingsrätternas materiella processledning och möjlig heterna till biträdeshjälp genom allmän rättshjälp eller rättsskyddsförsäk ring, generellt sett goda garantier för att parterna redan i tingsrätten åberopar allt väsentligt material. För det andra visar erfarenheten att de nya åberopanden som parter vill göra i hovrätt inte sällan avser material som visar sig inte vara av avgörande betydelse för målets utgång. 1 den män materialet har betydelse för utgången kan parten i allmänhet göra 44 sannoliktatt han haft giltig ursäkt för sin underlåtenhet atl åberopa materialet redani tingsrätten. Jag förordar således attmöjligheterna för part att i hovrätt åberopa nya omständigheter och nya bevisinskränks i enlighet med vad jag anfört. Bestämmelsen i 50 kap. 25 § tredjestycket RB bör därför få en lydelse som i huvudsak överensstämmer medmotsvarande bestämmelse för högsta domstolens del, 55 kap. 13 § RB. När detgäller tolkningen av begreppet "giltig ursäkt" vill jag hänvisa tillvad föredragande statsrådet anförde lagstiftningsärende (prop.1971:45, särskilt s. 100). Jag vill därvid särskilt betona atl frågan börbedömas mol bakgrund av partens egna förutsättningar att avgöra hur processenskall föras. Här kommer sädana faktorer som möjligheterna all få allmänrättshjälp i målet in. Vidare vill jag understryka att del är naturligt atl vadsom i hovrättsprocessen är att anse som giltig ursäkt får ett vidare utrymme ändel som är giltig ursäkt i högsta domstolen. Liksomnu bör någon begränsning av möjligheterna att i hovrätt åberopa nyaomständigheter eller bevis inte förekomma i äklenskapsmäl, faderskapsmål ellerandra indispositiva mål. Detta bör emellertid komma till uttryck i lagtexten. 2.2.5Avvägningen mellan muntlighet och skriftlighet Mittförslag: Inga ändringar genomförs i fråga om möjligheterna att avgöra mål påhandlingarna i hovrätt. Nya regler införs om muntlig förberedelse i tvistemåloch brottmål för att uppmuntra ett flitigare utnyttjande av möjligheten tillsådan förberedelse. Utredningensförslag överensstämmer med milt förslag. Remissinstanserna:Alla remissinstanser som yttrat sig tillstyrker förslaget om muntligförberedelse eller lämnar det utan erinran. Bara en remissinstans förordar enändring i reglerna om möjlighet att avgöra mål på handlingarna. Skälen for mittförslag: Möjligheternaatt avgöra mål utan huvudförhandling Huvudregelnför hovrättsförfarandet är i enlighet med de s. k. omedelbarhels- ochmunllighetsprinciperna att målen skall avgöras efter huvudförhandling. Detfinns dock viktiga undanlag från denna regel. Det gäller i huvudsak mål därutredningen inte kräver huvudförhandling och där parterna är ense om att måletkan avgöras efter ett skriftligt förfarande. Möjligheterna att avgöra mål ulanhuvudförhandling utvidgades i vissa hänseenden genom en reform är 1984 (prop.1983/84:78). Genom reformen stärktes också parternas inflytande över frågan ommuntlig eller skriftlig handläggning. Frågan huruvida i dessahänseenden stämmer överens med Sverigesåtaganden enligt europeiska konvention angående skydd Prop. 1988/89:95för de mänskliga rättigheterna oeh grundläggande frihetema ()har varit aktuell . En avbestämmelserna i konventionen artikel 6 gäller den eiiskildes rätt till.domstolsprövning av sina civila rättigheter oeh skyldigheter och av anklagelsemot sig för brott. Frågan har gällt i vad mån denna bestämmelse ställer upp ellkrav på alt hovrätten i ett dit överklagat brottmål skall hålla muntligförhandling pä den tilltalades begäran. I ett fall har den europeiska domstolenför de mänskliga rättigheterna ansett att en kränkning av artikel 6 förelegalgenom att en hovrätt, i ett mål om ansvar för hot mot tjänsteman, avgjortmålet utan huvudförhandling i strid mot den tilltalades begäran (domstolens domden i det s.k. Ekbatanimälet). nu nämnda fallet avgjordes målet med tillämpning av de regler i RB somgällde ärs reform. gäller att hovrätten skall hällahuvudförhandling i brottmål om någon part begär det och det inte är uppenbartobehövligt. Vid prövningen av om huvudförhandling är uppenbart obehövlig tordehovrätterna numera även väga in atl en vägrad huvudförhandling kan strida motSveriges åtaganden enligt . har också i ellnyligen avgjort mål vägt in bedömningar av dessa slag (se högsta domstolensbeslut i mål Ö 328/87). Någotavgörande som avser de nya reglerna finns ännu inte, vare sig från domstoleneller från den europeiska kommissionen för de mänskliga rättigheterna. Såvittnu kan bedömas finns det inget som talar för annat än att de nuvarande reglernauppfyller konventionens krav. Flera anmälningar mot varav åtminstoneen avseende de nya reglerna behandlas vid kommissionen. Allförhandling i allmänhet hålls i hovrätten om någon part begär det är av viktbl. a. för atl tillgodose intresset av att parten verkligen fär framfört delhan vill ha sagt i rättegången. Det är också ägnat att stärka både partens ochallmänhetens förtroende för rättskipningen. är det väsentligt atthovrätten har möjlighet all avslå en begäran om förhandling när en sådan skullevara uppenbart onödig. De nuvarande reglerna får enligt min mening anses utgöraen i stort sett lämplig avvägning mellan dessa intressen. Mot bakgrund häravoch med hänsyn till den granskning av de svenska reglerna som för närvarandepågår vid kommissionen ansluter jag mig till RU:s ställningslagande att någonändring av reglerna nu inte bör vidtas. Förberedelsenav mål lill avgörande kan i tingsrätterna vara muntlig eller skriftlig.Beträffande tvistemål är det vanligt att de båda formerna av förberedelseförenas. När del gäller brottmål är det ovanligt med muntliga inslag underförberedelsen. Ihovrätt är skriftlig förberedelse huvudregel både för brottmål och tvistemål. I regel fordrar hovrätten in ell genmäle över vadeinlagan, och de flesta mål är sedan vadekäranden fått del av genmälet beredda för slutligt 46 avgörande utan ytterligareskriftväxling. Att förberedelsearbetet är enklare i hovrätt än i tingsrättberor på att parternas ståndpunkter och bevisningen i allmänhet lätt kanutläsas ur tingsrättens dom och parternas inlagor i hovrätten. Trots del sagda finns detvissa möjligheter till muntlighet under förberedelseskedet i hovrätt. Reglernahärom finns i 50 kap. 12 § (tvistemål) och 51 kap. 12 § RB (brottmål).Lagrummen är likalydande med det undantaget att det i 51 kap. 12 § också finnsen särskild regel om inställande av anhållna och häktade. Enligt de nämndalagmmmen kan hovrätten, om en part eller någon annan bör höras för måletsberedande, förordna därom pä det sätt den finner lämpligt. Möjligheten till muntligförberedelse utnyttjas i praktiken sparsamt. I de allra flesta fall är delsäkerligen också tillräckligt med den skriftväxling som är huvudregel förförberedelsearbetet i hovrätt. Särskilt i dispositiva tvistemål visar sig denskriftliga förberedelsen dock ibland vara mindre ändamålsenlig. Det kan i någondel framstå som oklart för hovrätten vilka ståndpunkter parterna har intagitvid tingsrätten. Parternas inlagor i hovrätten kan ibland ge upphov tillfrågor om de har ändrat sin talan. förekommer brister beträffandebevistema o. d. Vid en muntlig förberedelse kan parternas ståndpunkter isådana fall klarläggas bättre, vilket är av värde både för rätten och förmotparten. Härtill kommer att målets handläggning kan påskyndas på samma sättsom vid tingsrätten genom alt hovrätten i främst omfattande och komplicerademål gemensamt med parterna kan fastställa en plan för den fortsattahandläggningen. Även möjligheterna till föriikning underlättas ofta av ettförberedelsesammanträde. Enligt min mening finnsdet anledning att uppmuntra användningen av munllighel under förberedelseskedeti hovrätt. Jag förordar därför all möjligheten därtill framhävs tydligare i RB.Det bör lämpligen ske genom att en regel om sammanträde införs i degrundläggande bestämmelserna för fortsatt förberedelse i hovrätt, 50 kap. 10 §andra stycket och 51 kap. 10 § andra stycket RB. De nuvarande bestämmelserna i50 kap. 12 § och 51 kap. 12 § RB blir då onödiga och kan upphävas. Jag förordar vidare enregel avseende möjligheten till telefonsammanträde i hovrätt motsvarande densom gäUer för tingsrätt i 42 kap. 10 § RB. Den regeln bör placeras som ettfjärde stycke i 50 kap. 10 § och 51 kap. 10§RB. 2.2.6Materiell processledning och förlikningsverksamhet i hovrätten Mitt förslag: Enregel införs om hovrättens skyldigheter all utöva materiell processledningunder förberedelseskedet i tvistemål. Utredningens förslagöverensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Alla remissorgan som yttratsig har tillstyrkt förslaget eller lämnat del utan erinran. Skälen för mitt förslag: Prop. Domstolensprocessledning delas vanligen in i två kategorier, formell och materiellprocessledning. Den formella proeessledningen utgörs av rätlens åtgärder föralt styra förfarandets yttre förlopp. Den materiella processledningen bestårav rättens verksamhet för att klarlägga parternas ståndpunkter och för attberika eller begränsa processmaterialel. Det är en omdiskuterad fråga hurlångt domstolarnas materiella processledning bör sträcka sig. Framför allt harmeningama varit delade när det gäller omfattningen av sådan verksamhet idispositiva tvistemål. Regelnom materieU processledning under förberedelsen vid tingsrätt (42 kap. 8 §)ändrades den . Enligt paragrafen skall rätten, allt efler måletsbeskaffenhet, verka för att tvistefrågorna blir klarlagda och att parternaanger allt som de vill åberopa i målet. Rätten skall också genom frågor oehpåpekanden försöka avhjälpa otydligheter och ofullstän-digheler i parternasframställningar. Detfinns inga stadganden som reglerar rättens skyldighet att utöva materiellprocessledning under förberedelseskedet i brottmål vid tingsrätt. Avsikten äratt reglerna om huvudförhandling skall tillämpas analogt (prop. 1986/87:89 s.234). Reglemaom materiell processledning under huvudförhandling i tingsrätt är likalydandeför tvistemål och brottmål (43 kap. 4 § andra stycket, 46 kap. 4 § andrastycket och 47 kap. 24 § RB). Enligt dessa regler skall rätten se till attmålet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt drasin i målet. Genom frågor och påpekanden skall rätten också försöka avhjälpaotydligheter och ofuUständigheter i de uttalanden som görs. 1samband med att tingsrättsförfarandet reformerades gjordes en hel delvägledande uttalanden om materiell processledning (prop. 1986/87:89 s. 103 -110). Närdet gäller hovrätlsförfarandel saknas regler om materiell processledning underförberedelseskedet. Däremot finns det, genom hänvisningar till reglerna omtingsrättsförfarandet (50 kap. 15 § och 51 kap. 15 § RB), regler om denmateriella processledningen under huvudförhandlingen i hovrätt. Behovetav materiell processledning är naturligtvis i praktiken generellt sett mindre ihovrätten än i tingsrätten. Särskilt i dispositiva tvistemål erfordrasemellertid ofta ett visst mått av materieU processledning från hovrätternassida under förberedelseskedet. RU har föreslagit att hovrättens skyldighet attutöva materiell processledning under den förberedande handläggningen i hovrättskall komma till bättre uttryck i lagtexten. Jag instämmer i det förslaget, somockså har tillstyrkts vid remissbehandlingen. Närdet gäller den materiella proeessledningens närmare omfattning och inriktning itvistemål och brottmål i allmänhet vill jag hänvisa till vad som anförts iprop. 1986/87:89. När det särskilt gäller hovrättsförfarandet vill jag tilläggaföljande. Eftersomdel i hovrätten finns ett lingsrättsavgörande att utgå från, .g finns det vissa skillnaderi fråga om den materiella processledningens Prop. 1988/89:95 omfattning ochinriktning. Skälen för en aktiv processledning är vanligen mindre uttalade ihovrätt än i tingsrätt. Å andra sidan kan det i hovrätten uppstå nya frågor somkan kräva materiell processledning frän hovrätternas sida. Någongång visar det sig att del råder oklarhet i frågor som borde ha klarats ut vidtingsrätten. Som exempel kan nämnas att gmnderna för käromålet inte har blivittillräckligt preciserade vid tingsrätten eller att endast ofullständigabevisteman angivits. I mer allvarliga sådana fall kan det bli aktuellt medålerförvisning. Men de flesta sådana oklarheter kan avhjälpas genom materiellprocessledning frän hovrättens sida. Härvid bör hovrätten givetvis ha lika friahänder som tingsrätten skulle ha haft. Inteså sällan föreligger det oklarheter beträffande parternas talan i hovrätten.Det kan vara ändringsyrkanden som är oklara och det kan vara oklart vilka av devid tingsrätten åberopade omständigheterna som parterna vill åberopa lill stödför sin talan i hovrätten. Det kan också uppkomma oklarheter i samband med attparterna vill åberopa nya omständigheter. Hovrätten är naturligtvis skyldig attundanröja sädana oklarheter genom frågor och påpekanden. Denkanske viktigaste processledande uppgiften i hovrätten avser emellertidbevisningen. Det är påfallande hur ofta parter och ombud har svårt att klartange vilken bevisning de åberopar i hovrätten och vad de vill styrka med sinabevis. Det är också vanligt att det förekommer brister i hovrätternasförberedelsearbete i detta hänseende. För att hovrätterna skall kunna prövaolika frågor avsende bevisningen exempelvis tilltrosfrågor och frågor omomhörande krävs att parterna har lämnat tillräckliga besked i dessa frågor.Det finns här utrymme för en betydligt effektivare processledning frånhovrätternas sida. Denmateriella processledning som jag nu talat om bör vidtas redan under förberedelseskedeloch . Huvudförhandlingen i hovrätten bör inte belastas medverksamhet som kunnat av tidigare. Dessutom avgörs åtskilliga mål ihovrätten på handlingarna, och där står någon annan möjlighet inte till buds. SomRU påpekat är del rotelinnehavaren som i första hand bär ansvar för denmateriella processledningen i hovrätten. Det är han som svarar för deförberedande åtgärderna i målet. I praktiken vidtar visserligen en fiskal elleren fiskalsaspirant vanligen flertalet åtgärder. Del frilar emellertid interotelinnehavaren från ansvaret för handläggningen. Materiell processledning ären uppgift som ankommer på domare i rätten, inte på annan personal. Somjag nämnt finns del redan nu regler om materiell processledning underhuvudförhandlingen i hovrätt, medan det saknas regler såvitt avserförberedelseskedet. Behovetav materiell processledning är mest framträdande i de disposi tiva tvistemålen. Det talar för all man för hovrättsförfarandet, liksom när det gäller handläggningen i tingsrätt, ger en regel för materiell processled ning i tvistemål, medan man i fråga om brottmål hänvisar till en analog tillämpning av de regler som gäller för huvudförhandling. Jag vill dock 49 4 1988/89. understryka atl del även ibrottmål förekommer all del krävs materiell Prop. 1988/89:95 processledningför att reda ut vilken bevisning som åberopas och vad som skall styrkas medvarje särskilt bevis. Jagföreslår all den nya bestämmelsen placeras i 50 kap. 12 § RB, som enligtförslaget i avsnitt 2.2.6 inte längre rymmer någon lagregel. Den bör lämpligenutformas som en hänvisning lill bestämmelsen om materiell processledning underförberedelsen i tingsrätt (42 kap. 8 § andra stycket RB). Rättensförlikningsverksamhet i disposiliva tvistemål är nästan lika omdebatterad somden materiella processledningen. När det gäUer tingsrättsför-farandel harrätten i lag ålagts vissa skyldigheter i della hänseende. Enligt en regel sominfördes skall rätten under förberedelsen i dispositiva målverka för att parterna förliks, i den mån del är lämpligt med hänsyn tillmålets beskaffenhet oeh övriga omständigheter. Om det med hänsyn till måletsbeskaffenhet är lämpligare att särskild medling äger rum, kan rätlen i ställetförelägga parterna att inställa sig till förlikningssammanträde inför medlaresom förordnas av rätlen (42 kap. 17 § RB). 1 samband med att regeln infördesgjordes en hel del vägledande uttalanden om rättens förlikningsverksamhet(prop. 1986/87:89 s. 110115). Detfinns inga rättsregler om hovrättens förlikningsverksamhet. De nämndavägledande uttalandena tar sikte på lingsrällsförfarandel. RU har ansett attäven frågan om förlikningsverksamhet i andra instans bör uppmärksammas. Jagdelar den uppfattningen. RUhar ansett att hovrättens förlikningsverksamhet i regel bör ske med betydligtstörre försiktighet än tingsrätternas. Parterna har ju haft att övervägaförlikningsmöjlighelerna redan i tingsrätten. Dessutom är vanligen en avparterna på grund av tingsrättsavgörandet att anse som vinnande, varför enförlikning enligt RU inte torde vara lika lockande för denne som för den somförlorat i tingsrätten. Enligt RU vore det ändå fel att helt förbjuda hovrättenatl ta upp frågor med parterna om fömtsättningarna för en förlikning. Ett skälför denna ståndpunkt är att förutsättningarna för en förlikning kan vara bättreän i tingsrätten, bl.a. beroende på atl tingsrättens avgörande kan ligga lillgrund för bedömningarna i förlikningsfrågan. Jagkan i stort dela RU:s uppfattning. Jag anser inte heller att man helt börutesluta att hovrätten lar upp förlikningsfrägan med parterna. I vilkenutsträckning della bör ske fär liksom bero pä omständigheterna.Företräds parterna av skickliga ombud, kan det förutsättas att dessa harundersökt förlikningsmöjligheterna. I andra fall kan tingsrättens dom ha skapatförutsättningar för en överenskommelse som parterna, om de inte företräds avgoda ombud, inte har beaktat tillräckligt. Moldenna bakgrund anser jag inte heller att det finns skäl alt lagreglera den förlikningsverksamhel som kan ankomma på hovrätten. 2.2.7 Upphävande avvissa kvarstående regler om vadeanmälan Genomlagändring (SFS 1987:747) avskaffades reglerna omvadeanmälan vid överklagande av tingsrätts dom. Alla tvistemålsdomar utomtredskodomar överklagas nu liksom broltmålsdomar genom att en vadeinlaga,ulan föregående vadeanmälan, ges in lill tingsrätten fråndagen för tingsrättens dom. I 12 kap. 9 § andrastycket och 49 kap. 9 § RB har regler om vadeanmälan av förbiseende kommit attstå kvar. Jag föreslår att dessa regler nu upphävs. 2,3 Frågor om undanröjande och återforvisning Mittförslag: Att domstolen underiåtit att följa en domförhelsregel skall kunnaföranleda att domstolens avgörande undanröjs och målet återförvisas bara närfelet i del enskilda fallet kan antas ha inverkat på målets utgång. Parternasuppfattning i frågan om undanröjande skall också tillmätas betydelse. Parternasinflytande på frågor om undanröjande och återförvisning markeras även i övrigttydligare än . Möjligheternaall anföra besvär över domvilla och därvid åberopa en omständighet som mankunnat åberopa i rättegången minskas. Någralagregler om hovrätts möjligheter att undanröja en överklagad tingsrättsdom avannan anledning än att rättegångsfel förekommit införs inte. Utredningensförslag överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Utredningen har dockföreslagit all möjligheten till ålerförvisning när rättegångsfel inteförekommit lagregleras. Remissinstanserna:De flesta remissinstanser som har yttrat sig lämnar förslagen utan erinraneller tillstyrker dem. , hovrätten över och samtSveriges anser dock att domförhetsfel även i fortsättningen skallföranleda undanröjande oavsett om felet inverkat på målets utgång. Skälen för mittförslag: Självklartförekommer - precis som i all mänsklig verksamhet - ibland fel underdomstolarnas handläggning. Sådana fel brukar med en teknisk term kaUas förrättegångsfel. Grova rättegångsfel kallas i RB för domvilla. Bl.a. på grund avvikten av att förfarandereglerna respekteras finns det reglerom att högre rättskall undanröja lägre rätts dom när det förekommit rättegångsfel underhandläggningen vid den lägre rätten. Med undanröjande avses all den lägrerättens avgörande fråntas sin giltighet genom ett beslut av en högre rätt ulanatt den högre rätten sätter något eget avgöran- deav saken i stället (Welamson, Rättegång VI, andraupplagan 1978, s. Prop. 1988/89:95 129). undanröjande kombineras ofta medatt den högre rätten återförvisar målet lill den lägre rätten för nyhandläggning. Undanröjande och ålerförvisning kan också förekomma utan all delär fräga om rättegångsfel. Ett exempel på det är atl del i den högre rättenblir aktuellt att pröva frågor som den lägre rätlen av något skäl inte hafttillfälle att pröva. I59 kap. RB finns del regler om undanröjande av domstolsavgöranden som vunnitlaga kraft, när det visar sig att rättegångsfel förekommit. Den som vill allett sådant avgörande undanröjs skaU anföra besvär över domvilla. Enligt 59 kap.1 § RB skall den lägre rättens avgörande undanröjas på grund av domvilla 1. ommålet har tagits upp trots alt det förelegat ett rättegängshinder, som vid fullföljd högre rätt haft att självmant beakta, 2. om rätlen inte varit domför, 3. om domen givits mol någon sominte varit rätteligen stämd och inte heller har fört talan i målet, eller genomdomen någon, som inte har varit part i målet, lider förfång, 4. om domen är så mörk ellerofullständig, atl det inte framgår därav, hur rätten dömt i saken, eller 5. om i rättegången förekommitannat grovt rättegångsfel, som kan antas ha inverkat på målels utgång. Äveni samband med högre rätts prövning av ell mål efter ell överklagande i vanligordning kan del uppkomma frågor om undanröjande och återförvisning. 26 § första stycket och 51 kap. 26 § första stycket RB skall hovrättenäven utan yrkande undanröja tingsrättens dom, om dom villa som avses i 59 kap.1 § 1 4 RB förekommit vid tingsrätten. Om del har förekommit något annat grovträttegångsfel vid tingsrätten, får hovrätten enligt andra stycket i de nämndaparagraferna undanröja domen, om del finns skäl för del. Enligt tredje stycketi paragraferna får undanröjandet avse domen i dess helhet eller endast vissdel. Om rättegångsfelet även berör en del av domen som inte överklagats, skallhovrätten med hänsyn till omständigheterna pröva om även denna del skallundanröjas. I50 kap. 27 § och 51 kap. 27 § RB behandlas del fallet att det i ett vademålförs talan om jäv mot domare i tingsrätten. Om hovrätten finner att jävet ärgrundat, skall den undanröja den del av tingsrättens dom som har överklagats. 150 kap. 28 § och 51 kap. 28 § RB finns regler om hovrättens möjligheter altundanröja tingsrättens dom på grund av andra fel i rättegången än dem som jagnämnt tidigare. Enligt 50 kap. 28 § gäller som villkor för atl hovrätten skallfå undanröja en ivislemålsdom dels att felet har åberopats av någon avparterna, dels att del kan antas ha inverkat på målets utgång och dels alt delinte kan avhjälpas i hovrätten utan väsentlig olägenhet. Motsvarandebestämmelse för brottmål förutsätter däremot inte att felet åberopas av någonav parterna. Närtingsrättens dom undanröjs skall hovrätten enligt huvudreglerna i 50 kap. 29 § och 51 kap. 29 § RB återförvisa målet lill tingsrätten för erforderiig behandling.