prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — 1988/89:5 domar somskall anmälas utöver de samhällsfariiga sjukdomarna. Som skäl för attavgörandet bör ligga hos regeringen, anger hon att behovet av att kunna följadessa sjukdomar varierar med tiden varför förteckningen över sjukdomarna lättbör kunna ändras. Jaghar tidigare föreslagit att och inte regeringen bör bestämma vilkasmittsamma sjukdomar som skall betraktas som samhällsfariiga. Jag finner detdärför konsekvent att även bestämmer vilka övriga sjukdomar som skallomfattas av en anmälningsskyldighet. Om det skulle bli nödvändigt att förklaraen ny smittsam sjukdom anmälningspliktig, bör regeringen kunna föreskrivaanmälningsplikt för sjukdomen. Jagföreslår att följande sjukdomar, utöver de samhällsfariiga, skall varaanmälningspliktiga: amöbainfektion, botulism, campylobacter, giardia lamblia,hemorragisk nefrosonefrit, infektioner orsakade av atypiska mykobakterier,legionärssjuka, listerios, malaria, papegojsjuka, stelkramp,toxoplasmainfektion, trikinos och tularemi. Dåoch då förekommer det att sjukdomar som år eller kan misstänkas vara smittsammaoch som inte hör till de anmälningspliktiga sjukdomarna lokalt eller regionaltfår en anmärkningsvärt stor.spridning eller uppträder i en elakartad form. Detkan vara fråga om en tidigare känd.eller okänd sjukdom. Exempel på sådana icketidigare kända sjukdomar är "Buasju-kan" och"Ockelbosjukan". Om sjukdomen kan misstänkas vara allvarlig är detviktigt att sådana utbrott snabbt kommer till ansvariga myndigheters kännedomså att utredningar och undersökningar kan påbörjas och eventuella åtgärder motsmittspridning kan vidtas. Utredarens förslag att det bör, ske en anmälan äveni dessa fall har mottagits positivt av de remissinstanser som kommenteratförslaget, bl.a. och försvarets sjukvårdsstyrelse. Också jaganser att sådana sjukdomar bör anmälas till smittskyddsmyndigheterna. Tillvem skall anmälan göras? Somjag påpekat är det nödvändigt att vissa smittsamma sjukdomars förekomstanmäls till de myndigheter på regional och central nivå som ansvarar för attåtgärder vidtas för att begränsa smittans utbredning. Anmälningarna bör därförgöras till smittskyddsläkaren i länet och till statens bakteriologiskalaboratorium. Liksom remissinstanserna biträder jag således utredarens förslagi denna del. Smittskyddsläkaren måste ha anmälningarna för att kunna överblickasmittskyddssituationen i länet och för att kunna övervaka och ledasmittskyddsarbetet samt för att kunna fullgöra sina övriga författningsenligaåligganden. Laboratoriet behöver anmälningarna för att som nationelltexpertorgan kunna följa det epidemiologiska läget i landet. fall objektinriktade åtgärder kan komma i fråga vid en samhällsfariig sjukdom anser utredaren att smittskyddsläkaren skall underrätta den myn dighet som har att vidta åtgärderna. Någon anmälan av läkaren direkt till t. ex. miljö- och hälsoskyddsnämnden föreslår utredaren inte. Utredaren anser också att underrättelse kan komma i fråga även vid andra anmäl- 64 ningspliktigasjukdomar än de samhällsfariiga. Någon bestämmelse i smitt- Prop. 1988/89:5skyddslagen om underrättelse i de senare fallen föreslår hon dock inte. Flera remissinstanser kritiserar utredarens förslag tilllösning när det gäller frågan hur främst miljö- och hälsoskyddsnämnden skallunderrättas om inträffade fall av smittsam sjukdom. Flera remissinstanser anseratt fallen bör anmälas direkt till nämnden av den läkare som konstateratsmittan. Bland dessa remissinstanser märks , livsmedelsverket.Svenska kommunförbundet och flera kommuner. Det framhålls att det är särskiltangeläget att nämnden underrättas direkt när livsmedel eller badvatten utgörsmittkällan. Med det förslag till ny smittskyddslag som jag här läggerfram, skall, miljö- och hälsoskyddsnämnden vidta de objektinriktade åtgärder som behövs med anledning av inträffade sjukdomsfall. Nämndens åtgärder kan, till skillnad mot utredarens förslag, vidtas med stöd av smittskyddslagén. Detta hindrar naturligtvis inte att nämnden kan vidta åtgärder även enligt annan lagstiftning. Som flera remissinstanser framhåller är det ofta av stor betydelse att nämndens ingripanden kan ske snabbt. Redan relativt små fördröjningar kan ställa till stora olägenheter för smittskyddsarbetet. Det är också endast vid vissa sjukdomar som det kan behövas objektinriktade åtgärder av nämnden. Dessa sjukdomar är hepatit';A, kolera, mjältbrand, paratyfoidfeber, pest, rabies, salmonellainfektion, shigellos och tyfoidfe- ' ber samt botulism, campylobacter, giardia lamblia, legionärssjuka,listerios, papegojsjuka och toxoplasmainfektion. Enligt gällande smittskyddslag har miljö- ochhälsoskyddsnämnden ett betydligt mer omfattande ansvar för att smittsammasjukdomar bekämpas än vad jag föreslår att nämnden skall få . Någraproblem när det gäller skyddet för den enskildes integritet har detta ansvarinte inneburit. Med beaktande av dessa förhållanden anser jag i likhet medflera remissinstanser att inträffade sjukdomsfall i nämnda sjukdomar skallanmälas av läkaren direkt till miljö- och hälsoskyddsnämnden och inte via smittskyddsläkaren.Ändra anmälningspliktiga sjukdomar skall inte anmälas till nämnden. behöver inte heller göras vid de sjukdomar som fått enanmärkningsvärd utbredning inom ett område eller som uppträder i en elakartadform. Om åtgärder av nämnden kan bli aktuella vid en sådan sjukdom, bör detankomma på smittskyddsläkaren att informera nämnden om detta. Uppgifterna i en anmälan I gällande smittskyddslag finns inte några bestämmelser omvilka uppgifter en anmälan skall innehålla. När det gäller allmänfarliga sjukdomar finns det inte heller i smittskyddskungörelsen några sådana bestämmelser. Där emot anges i 8 § smittskyddskungörelsen att i en anmälan till smittskydds läkaren om venerisk sjukdom skall lämnas uppgift om de två första och de . fyra sista siffrorna i den sjukes personnummer och om hans hemortslän. Om den sjuke vid infektion av HIV tillhör en s. k. riskutsatt gmpp skall denna grupp anges i anmälan. Några andra uppgifter om den sjukes identi tet får inte lämnas. Om den sjuke har uppgett att han varit i förbindelse 65 5 1988/89. med någon på sådant sättatt smitta kunnat överföras skall en särskild Prop. anmälan göras med uppgift omden senares namn och adress. denna person behöver dockinte lämnas, om läkaren finner att denne utan anmaning kommer att låtaundersöka sig utan dröjsmål. patienten missköter sig,t. ex. genom att inte komma till undersökning eller att inte följa givnaförhållningsregler, skall smittskyddsläkaren underrättas om detta med angivande avpatientens identitet (9 § SmK). Utredarenberör inte närmare frågan om vilka uppgifter som en anmälan skall innehålla.Endast någon remissinstans påpekar att hänsynen till den enskildes integritetfordrar att i lagen anges åtminstone i huvuddrag vad som skall anmälas och inteanmälas. Sedanutredaren avlämnat sitt betänkande har i anledning av aids- epidemin förts enomfattande och intensiv debatt om smittskyddslagstiftningen. En fråga som röntspeciellt stor uppmärksamhet är värnet om de enskilda människornas integritetoch hur detta förhåller sig till kravet på ett effektivt smittskydd. I detsammanhanget har särskilt uppmärksammats innehållet i de anmälningar somläkarna skall lämna om sina smittade patienter. Behovetav uppgifter i en anmälan bestäms främst av vad uppgifterna skall användas tilloch vem mottagaren är. Dessa två sidor hänger emellertid nära samman och kaninte bedömas fristående från varandra. Jaghar redogjort för hur smittskyddsläkarfunktionen skall stärkas i enny smittskyddslagstiftning. Smittskyddsläkaren har i gällande lagstiftning enalltför passiv roll. Hans formella grund för att bedriva ett förebyggande,epidemiologiskt inriktat smittskyddsarbete är starkt begränsad. För att viframdeles skall kunna möta de hot från smittsamma sjukdomar som finns i dagoch som vi kan drabbas av måste vi ha en stark och flexibelsmittskyddsorganisation. Det är därför viktigt att smittskyddsläkaren ges defömtsättningar och befogenheter som han behöver för att kunna fullgöra sinauppgifter inom det framtida smittskyddet. Av denna anledning har jag tidigarelagt fram förslag om att smittskyddsläkaren skall nära samarbeta med i förstahand miljö- och hälsoskyddsnämnder och läkare samt att han skall ha rätt attinhämta de upplysningar och handlingar som han behöver för att kunna fullgörasina uppgifter enligt smittskyddslagstiftningen. Till dessa förutsättningar hörockså att få så fullständiga uppgifter om de smittade söm sjukdomarnasbekämpande kräver. Smiitskyddsläkarenhar behov av att få information om de smittade i främst två syften. Det ena äratt göra det möjligt för honom att fortlöpande följa smittskyddssituationeninom landstingsområdet och därmed underlätta för honom att ledasmittskyddsarbetet på ett sådant sätt att fortsatt smittspridning kanförhindras. Det andra är att bereda honom möjlighet att vid behov gripa in ienskilda fall där hans kunnande och erfarenhet eller rätt att bruka tvång kankomma till användning, t. ex. när det gäller att förmå misstänkt smittade attsöka läkare för undersökning och andra smittskyddsåtgärder som direkt berörenskilda. Fördet förstnämnda syftet krävs vid de sexuellt överförbara sjukdomar na inte särskilt omfattande eller detaljerade uppgifter i anmälan. Här har den behandlande läkaren det primära ansvaret för att undersökning, 66 kommer till stånd. Om de behandlande läkarnas verk- Prop. 1988/89:5 samhetfungerar bra i detta avseende har smittskyddsläkaren sällan anledning attvidta andra åtgärder än att följa hur smittskyddssituationen utvecklas inomlandstingsområdet. Genom att smittan vid dessa sjukdomar i huvudsak sprids vidintima förbindelser mellan människor har patienten och den behandlande läkarengoda förutsättningar att själva spåra smittvägarna och förhindra vidaresmittspridning bl. a. genom att förmå kontakter till patienten att söka läkareför undersökning och behandling. En framgångsrik bekämpning av dessa sjukdomarförutsätter att patienten kan känna ett orubbat förtroende för den behandlandeläkaren. Ätt uppgifter, som patienten lämnar läkaren om sig själv och om andraförhållanden, inte förs vidare till någon annan torde i stor utsträckning varaen förutsättning för detta förtroende. Medbeaktande av vad jag nu redovisat anser jag att de anmälningar som jag nyssföreslagit att de behandlande läkarna skall göra till smittskyddsläkaren inteskall innehålla uppgift om den smittades identitet, om anmälan avser ensexuellt överförbar sjukdom. Om den smittade vid en sådan sjukdom har lämnatuppgift till läkaren om någon som han har varit i förbindelse med på ett sådantsätt att smitta kunnat överföras, skall inte heller identiteten på denna personanges i anmälan, om denne visar för läkaren att han utan dröjsmål låtitundersöka sig av läkare. Andra uppgifter av betydelse för smittskyddet skallanges i anmälan. Närdet däremot gäller andra anmälningspliktiga sjukdomar än de sexuellt överförbaraär smittskyddsläkarens behov av uppgifter större för att kunna fullgöra detförstnämnda syftet. Den behandlande läkarens förutsättningar att på egen handbedriva smittspårning och annat smittskyddsarbete är vid dessa sjukdomar merbegränsade. Sådana sjukdomar kan bekämpas endast om man har en vidareepidemiologisk överblick än den som en enskild behandlande läkare kan förvärva.Ett enstaka sjukdomsfall av en sådan sjukdom ger sällan information av någotstörre epidemiologiskt värde. Först sedan flera sjukdomsfall befunnits hasamband med varandra kan man dra slutsatser om smittkälla,' spridningsvägaretc. En förutsättning för att smittskyddsläkaren skall kunna finna sådanasamband är att han får kännedom om identiteten på dem som befinns vara smittadeoch om andra för smittskyddet relevanta uppgifter. Detta förhållande innebäratt den behandlande läkaren måste anmäla sådana sjukdomsfall tillsmittskyddsläkaren med angivande av bl.a. den smittades identitet. Att dettaskulle innebära några integritetsproblem kan jag inte se. Detta slag avsjukdomar har anmälts med angivande av den smittadesnamn och andra identitetsuppgifter. Jagvill i detta sammanhang också erinra om att uppgifter som patienten lämnar till den behandlande läkaren skyddas av den stränga sekretess som gäller för hälso- och sjukvården. För den allmänna hälso- och sjukvården finns bestämmelser om sekretess i 7 kap. 1 § SekrL. För den privata hälso- och sjukvården finns bestämmelserom sekretess i 6 § tillsynslagen. Sekre tessen enligt 7 kap. I § SekrL gäller också för uppgifter hos smittskyddslä karen. Om en uppgift lämnas av en behandlande läkare till smittskyddslä karen kommer uppgiften följaktligen att åtnjuta ett lika starkt sekretess- 67 skydd hossmittskyddsläkaren som hos den behandlade läkaren. Jag åter- Prop.1988/89:5 kommer till sekretessfrågorna (avsnitt 2.11). När det gäller det andra syftet med den information om desmittade som smittskyddsläkaren är i behov av är förhållandet ett annat vidsamtliga samhällsfariiga sjukdomar. Här skall smittskyddsläkaren kunna ingripai ett enskilt fall. För ett sådant ingripande är det nödvändigt att smittskyddsläkarenfår mer ingående uppgifter om den smittade och förhållandena i övrigt än vadsom rimligen kan lämnas i de generella anmälningarna om sjukdomsfall från debehandlande läkarna till smittskyddsläkaren. Sådana uppgifter bör lämpligenlämnas i särskilda underrättelser till smittskyddsläkaren. Dessaunderrättelser skall således skiljas från de generella anmälningarna avinträffade sjukdomsfall från de behandlande läkarna till smittskyddsläkaren. skalj vidta åtgärder vidsmittspridning från smittkällor i den fysiska miljön. Nämnden skall se till attsmittkällan elimineras genom smittrening eller andra lämpliga åtgärder.Smittrening av t. ex. en ventilationsanläggning eller förstöring av ett partilivsmedel förutsätter i sig inte att man känner till vilka människor somkommit i kontakt med smittkällan. Vid de sjukdomar somhär är aktuella är detemellertid ofta så att man inte vet varifrån smittan kommer. Först sedan manlagt samman uppgifter från flera smittade kan det vara möjligt att finna smittkällan.Ett sådant sammanfogande av uppgifter kan inte utföras av den behandlandeläkaren, som kanske har endast en smittad,patient. Detta är sedan lång tidtillbaka en naturlig uppgift för miljö- och hälsoskyddsnämnden. Också denbehandlande läkarens anmälan till miljö- och hälsoskyddsnämnden måste såledesinnehålla uppgift om den smittades identitet och om andra nödvändiga uppgifterför nämndens smittskyddsarbete. Vad jag nu sagt gäller samtliga sjukdomar somskall anmälas till miljö- och hälsoskyddsnämnden. Jag vill i detta sammanhangerinra om att enligt gällande smittskyddslag skall anmälan till miljö-ochhälsoskyddsnämnden göras vid fler sjukdomar än vad jag föreslår i den nyasmittskyddslagen och med lika omfattande personuppgifter. Detta har inteförorsakat några problem i integritetshänseende. Beträffande innehållet i anmälningar till statensbakteriologiska laboratorium viW jag anföra följande. Som jag tidigare framhållit är det i vårt land tämligenovanligt med lokala utbrott av livsmedelssmitta. av sådan smittahar utländsk härkomst. Inte sällan fordras det därför vid utbrott av t. ex.salmonellainfektion en nationell överblick för att kunna se sambandet mellanolika inträffade smittfall, som kan vara spridda över hela landet. Även vidinhemska utbrott av smitta förekommer det att smittkällan uppdagas först sedanman har fått en nationell överblick över situationen. För att detta arbeteskall kunna bedrivas rationellt fordras ofta tillgång till uppgift om desmittades identitet och hemvist. Sedan den allmänna vaccinationen mot tuberkulos haravskaffats är det nödvändigt att nya sådana sjukdomsfall anmäls rned angivandeav identitet för att den centrala tuberkulosuppföljningen skall vararneningsfull. Mot denna bakgrund anser jag att anmälningar till.statensbakteriologis- 68 ka laboratorium ominträffade smittfall skallinnehålla samma uppgifter Prop. 1988/89:5 somanmälningarna till smittskyddsläkaren. Jagvill dock understryka att med den roll som smittskyddsläkarna föreslås få i dennya smittskyddslagstiftningen är smittskyddsarbetet ute på fältet en uppgiftför främst smittskyddsläkaren och miljö- och hälsoskyddsnämnderna. Statensbakteriologiska laboratorium skall nära samarbeta med smittskyddsläkarna ochmiljö- och hälsoskyddsnämnderna, underrätta dem om förhållanden som kan varaav betydelse för deras verksamhet och, om dessa begär det, biträda dem i derassmittskyddsarbete. Något hinder för laboratoriet att i andra fall pä platsfölja smittskyddsarbete som kan ha nationell betydelse finns självklart inte. 2.11 Sekretessen och smittskyddet Utredarenhar endast översiktligt behandlat frågan om sekretessen och smittskyddet ochremissinstanserna har begränsat sina yttranden fill att peka på deintressemotsättningar som finns mellan smittskyddets behov av informafion ochden enskildes krav på integritetsskydd. Idet följande redogör jag först översiktligt för de sekretessregler som ifrämsta rummet kan vara av betydelse för smittskyddet. Därefter redovisar jagkonsekvenserna i sekretesshänseende av det förslag till ny smittskyddslag somjag här lägger fram. Några förslag till ändringar i sekretesslagen medanledning av den nya smittskyddslagen lägger jag inte fram . Som jag straxskall redogöra för har jag för avsikt att senare ta upp frågor omföljdlagstiftning till den nya smittskyddslagen. I det sammanhanget återkommerjag till frågan om ändring i sekretesslagen med anledning av den nyasmittskyddslagen. Föreskrifter i smittskyddslagen av betydelse för sekretessenbehandlar jag i specialmotiveringen. 1smittskyddsarbetet framträder inte sällan de intressemotsättningar som finnsvad gäller å ena sidan smittskyddsmyndigheternas behov av tämligen detaljeradeuppgifter av ofta känslig natur om enskilda individer och å andra sidan denenskildes intresse av att värna sin personliga integritet. Som jag tidigareframhållit förutsätter ett effektivt smittskydd att de, smittade harförtroende för och känner säkerhet i,myndigheternas åtgärder. Utan en atmosfärav samförstånd skulle smittskyddet ha svårt att fungera väl. Den kanskeviktigaste förutsättningen i detta hänseende torde vara den sekretess somgäller i smittskyddsarbetet eller som direkt berör denna verksamhet. Degrundläggande bestämmelserna om sekretess vad gäller åtgärder mot smittsammasjukdomar i det allmännas verksamhet finns i 7 kap. 1 § . SekrL.Beträffande sådana åtgärder gäller sekretess för uppgifter om en enskildshälsotillstånd eller andra personliga förhållanden-, om det inte står klartatt uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon honom Att sekretess gäller för en uppgift innebär förbud att röjauppgiften vare sig det sker muntligen, eller genom att en allmän 69 handlinglämnas ut eller på annat sätt. Bestämmelserna i 7 kap. 1 § SekrL Prop.1988/89:5 gäller inom all offentlig hälso- och sjukvård samt i annan offentligmedicinsk verksamhet, såsom åtgärder mot smittsamma sjukdomar. Miljö- ochhälsoskyddsnämndernas individuellt inriktade verksamhet inom smittskyddetomfattas också av sekretessen enligt 7 kap. 1 § SekrL. När det gäller åtgärdermot smittsamma sjukdomar som företas utanför det allmännas verksamhet, hos t.ex. en privat verksam läkare, gäller i stället föreskrifterna i tillsynslagen.Dessa är annoriunda utformade än de i sekretesslagen, men ger i praktiken sammasekretesskydd som sekretesslagen. I princip gäller alltså samma sekretess inomhälso- och sjukvård samt annan medicinsk verksamhet vare sig den bedrivs av detallmänna eller i enskilda former. Arbetetmed att bekämpa smittsamma sjukdomar berör inte endast hälso- ochsjukvårdsverksamheten och smittskyddet utan också andra verksamheter, såsomsocialtjänsten, kriminalvården och polisens verksamhet. Sekretesseninom är i princip densamma som inom hälso-och sjukvården (7 kap.4 § SekrL). Med socialtjänst förstås all verksamhet enligt lagstiftningen omsocialtjänst och den särskilda lagstiftningen om vård av unga och avmissbrukare utan samtycke samt verksamhet som i annat fall enligt lag handhasav socialnämnd. Uppgifterinom kriminalvården, inberäknat skyddskonsulentens verksamhet, regleras ifrämst 7 kap. 21 § SekrL. Uppgifter som finns hos polisen skyddas isekretesshänseende av ett flertal bestämmelser, bl.a. 7 kap. 19 och 20 §§SekrL. Enligtsekretesslagen gäller sekretess inte endast i förhållande till enskilda utanockså i förhållande till andra myndigheter. Detta innebär bl. a. att sekretessgäller mellan de behandlande läkarna, smittskyddsläkaren, andrasmittskyddsläkare, hälso-. och sjukvården i övrigt, , polisen ochkriminalvården. Samma slags sekretess gäller dock inte hos alla. Vidare kansekretess gälla inom en myndighet, nämligen om det inom myndigheten finns olikaverksamhetsgrenar som är att betrakta som självständiga i förhållande tillvarandra (självständiga verksamhetsgrenar). Främstför att myndigheterna skall kunna fullgöra sina åligganden och för att geförutsättningar för samarbete mellan myndigheterna finns i sekretesslagenföreskrifter om i vilka fall sekretessbelagda uppgifter kan lämnas fill annanmyndighet. Enligt1 kap. 5 § SekrL utgör sekretess inte något hinder mot att en uppgift lämnasut. om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunnafullgöra sin verksamhet. Utlämnande med stöd av denna bestämmelse skall dockske restrikfivt. Sekretessen får efterges bara i sådana fall då ett utlämnandeav sekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att enmyndighet skall kunna fullgöra ett visst åliggande. Blott och bart enbedömning att effektiviteten i myndighetens handlande sätts ned genom enföreskriven sekretess får alltså inte leda till att sekretessen åsidosätts. Närdet gäller uppgifter om någons hälsotillstånd eller andra personliga förhållanden i smittskyddsärenden torde bestämmelsen endast i speciella 70 situationerkunna åberopas för ett utlämnande av uppgifter. Enligt14 kap. 1 § SekrL får uppgifter utan hinder av sekretess lämnas Prop. 1988/89:5till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning.Här bör observeras att det krävs en uppgiftsskyldighet för att uppgiften skallfå lämnas. Det räcker inte med en regel utanför sekretesslagen om att man harrätt att lämna ut den. Vidare skall skyldigheten följa av lag eller förordning.Det är inte tillräckligt med endast en föreskrift beslutad av myndighet. Uppgiftsskyldighetfinns i flera författningar. Skyldighet att lämna uppgifter ismittskyddsärenden finns främst i smittskyddslagstiftningen. I 29 § SmL finnsen bestämmelse om att smittskyddsläkaren är skyldig att anmäla misstänkt fallav koppleri till åklagare, om det behövs för att förhindra att brottslighetenfortsätter. Vidare skall varje läkare som konstaterar fall av venerisk sjukdomanmäla detta till smittskyddsläkaren (8 § SmK). Sjukdomsfall och fall av smittaav allmänfarlig sjukdom eller annan anmälningspliktig sjukdom anmäls medangivande av den sjukes idenfitet (16-23 §§ SmK). Varje läkare skall anmälatill smittskyddsläkaren när han har anledning misstänka att en patient somlider av en venerisk sjukdom inte följer meddelade förhållningsregler, avbryterbehandlingen hos läkaren utan att styrka att han får behandling av annan läkareeller underlåter att låta sig tas in på sjukhus fastän läkaren finner att haninte kan behandlas i öppen vård utan fara för att sprida smitta (9 § SmK). Ipropositionen 1986/87:2 föreslog regeringen bl.a. ändringar i smittskyddslagensom syftade till att främst förbättra smittskyddsläkarens möjligheter attingripa mot den som ansvarslöst sprider sådan smitta. antogförslagen, som trädde i kraft den (SoU 1986/87:9, rskr. 82, SFS1986:1406). Den lagtekniska lösningen innebar en utvidgad uppgiftsskyldighetenligt 14 kap. I § SekrL vid HIV-smitta. Lagändringarna innebar i korthetföljande