prop · GC0323 · 1988-12-31 00:00:00 — Enligt köplagens dispositiva regler harköparen i ett fall som det nämnda också i vissa flall rätt inte bara attåterflå vad han har betalat utan också att få ersättningför den skada som han lidit, t. ex. kostnader för Prop. 1988/89:23hävningsförfarandet. torde emellertid de nämnda reglerna omsäljarens rätt till ersättning i praktiken vara ersatt med avtalsvillkor som ärsämre för honom. Detfinns alltså regler av civilrättslig art, som kan åberopas vid domstol och somi det enskilda flallet kan avgöra förddningsflrågan, dvs. var kostnaden ellerförlusten slutligen skall stanna. Man kan därför räkna med att t. ex. endetaljist i vissa flall kan hålla sig skadeslös genom att styra tillbaka varormed säljförbud och återkallade varor till sin leverantör med stöd av denallmänna köplagens regler eller motsvarande avtalsvillkor. 1 andra flall kommerdetta däremot inte att gå därför att detaljisten i avtal avhänt sig sin lagligamöjlighet att föra regresstalan. Till detta kommer att både köplagen och deavtalsvillkor som allmänt tillämpas mellan näringsidkare förutsätter att densom vill göra gällande ett flel och t. ex. häva ett köp måste reklamera hossäljaren , enligt köplagen . Det kan givetvis tänkas attingripanden på grundval av produktsäkerhetslagen kommer att ske så sent attnäringsidkaren på grund av den regeln kan vända sig mot sinaleverantörer med regressanspråk (återkrav). Detskulle, mot bakgrund av vad jag nu har anfört, kunna iflrågasättas om enproduktsäkerhetslag bör kompletteras med regler, som anger vad som skall gällaom fördelningen av kostnader mellan olika företag för åtgärder enligt lagen.Med avtalsflrihet flår näringsidkarna å andra sidan möjlighet att utflormarättsförhållandet på ett sätt som bäst passar varje situation. Ett sådantsystem ger flexibilitet och utrymme för branschanpas-sade lösningar. Det finnsockså skäl att påminna om att redan gällande lagstifltning ger möjlighet attflramtvinga säljförbud och andra former av distributionsstopp. Regler om dettafinns både i marknadsföringslagen och i författningar som reglerar särskildaproduktområden. Den lagstiftningen saknar anvisningar för hur kostnaderna vidbeslut om säljstopp skall fördelas mellan den näringsidkare som får förbudetoch näringsidkare tidigare i distributionskedjan. Även i den civilrättsligakonsumentskyddslagstiftningen har man som regel avstått flrån att regleraförhållandet näringsidkare emellan. Som exempel kan nämnas konsumentkreditlagen(se prop. 1976/77:123. s. 116, jflr prop. 1973:138 s. 151) och konsumenttjänstlagen(jfr prop. 1984/85:110 s. 33). En ordning som innebär attnäringsidkarna själva i stor utsträckning får bestämma hur de inbördes relationerna skall vara utformade medför, som antytts, vissa flaror för obalans i ekonomiskt hänseende. Man kan tänka sig att en stark kategori av näringsidkare utnyttjar sin ställning till att söka otillbörligt övervältra kostnadsansvaret på en svagare motpart. Mot detta finns emellertid ett remedium. Enligt lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare kan nämligen för bjuda användning av villkor, som en näringsidkare ställer upp när han ingår eller avser att ingå avtal med en annan näringsidkare, om villkoret är att anse som oskäligt. Vid bedömningen av skälighetsfrågan skall domsto len ta särskild hänsyn till behovet av skydd för den som intar en underläg sen ställning i avtalsförhållandet. Lagstifltningen har motiverats bl. a. med att det är viktigt att de kostnader och bördor som i takt med ett ökat 55 konsumentskydd läggs pånäringslivet fördelas rättvist mellan olika led på näringsidkarsidan (prop.1983/84:92 s.9). Det bör dock flramhållas att beslut enligtlagen om avtalsvillkor mellan näringsidkare tar sikte och sålundainte gäller för redan ingångna avtal. Oskäliga villkor i löpande avtal kanemellertid jämkas eller lämnas utan avseende enligt 36 § avtalslagen, som ocksåsyftar till att ge ett särskilt skydd för dem som intar en underlägsen stäUningi avtalsförhåUanden (prop. 1975/76:81 s. 130). Eventuellt missbruk avavtalsfriheten kan alltså rättas till på olika sätt. Min slutsats är att debästa lösningarna av problemet med fördelningen av kostnader på grund avproduktsäkerhetsåtgärder borde kunna åstadkommas genom branschvisa avtal inomnäringslivet. Det finns skäl att anta att huvudansvaret i sådana avtal oftakommer att läggas på tillverkaren och importören. Enligt min mening finns detinte heller anledning att begränsa den kostnadsmässiga räckvidden föråläggandena. Mittförslag: Åläggande om återkallelse flår inte meddelas om harförflutit sedan näringsidkaren upphörde att tillhandahålla varan ellertjänsten. Tillsynsmyndigheter och taleberättigade sammanslutningar kan dockavbryta preskriptionen genom att före preskriptionstidens utgång framstäUaskriftligt krav på återkallelse. Ett åläggande omvarningsinformation skall inte vara underkastat preskription. Kommitténsforslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Kommitténs förslag godtas i allmänhet. Skälen för mitt förslag:Med preskription brukar avses att en rätt att kräva en prestation av visst slaggår förlorad, om krav inte flramstäUs inom en viss bestämd tid. Bestämmelser ompreskription finns i preskriptionslagen (1981:130), som upptar dels en allmänpreskriptionsflrist , dels en särskild flrist för preskription avkonsumentflordringar , i båda flallen räknat flrån den tid dåflordringsförhållandet uppkom. Det finns i åtskilligalagar bestämmelser som begränsar bl. a. skyldigheten för en näringsidkare attvidta åtgärder med anledning av ett avtal. Inom köprätten finns allmänt setttvå skilda reklamationsflrister, dvs. tider som köparen har på sig attunderrätta säljaren om han vill göra gällande krav på grund av flel i en inköptvara. En flrist räknas flrån det att köparen har märkt eller bort märka flelet.Den andra är en absolut tidsgräns som enligt konsumentköplagen är fråndet att köparen mottog varan. Även enligt konsumenttjänstlagen gäller entvåårig reklamationsflrist. Vid arbete på flasta saker gäller dock tio årräknat flrån det att uppdraget avslutades. Har näringsidkaren handlat i stridmot tro och heder har konsumenten dock alltid på sig att reklamera äveni övriga flall. Denämnda tidsflristerna har tillkommit för att skapa en viss säkerhet iomsättningen av nyttigheter. De är uttryck för en avvägning mellan å ena sidan köparnas intresse avatt kunna påkalla rättelse vid fel och å andra Prop. 1988/89:23 sidannäringsidkarnas behov av trygghet mot ett i tiden obegränsat ansvar för fel. Defrister som kan komma i fråga inom produktsäkerhetsområdet avser den tid inomvilken krav på säkerhetsåtgärder skall framställas. En tids-flrist av sådantslag saknar betydelse vid säkerhetsinflormation och säljförbud, som riktar sigmot pågående eller planerad marknadsföring, men kan behövas när det gällervarningsinformation och återkallelse. Det står klart att näringsidkarna har ettintresse av skydd mot krav på varningsinformation och återkallelse mycket långeller t. o. m. obegränsad tid eflter det att näringsidkaren upphört attmarknadsföra produkten. Motnäringsidkarnas behov av trygghet i ekonomiskt hänseende får ställasallmänhetens anspråk på trygghet mot skador på person och egendom vidhandhavandet av farliga produkter. Risken för personskador ger en särskildtyngd åt detta intresse. Frågan har uppmärksammats av bl. I dess förslag till ny konsumentköplag (SOU 1984:25)föreslås sålunda en särskilt lång reklamationsflrist, räknat flrånköpet, bl.a. i fall då flelet i en försåld vara innebär att den är så bristfälligatt dess användning medför allvarlig flara för köparens eller någon annans liveller hälsa. Jag vill också påminna om att för krav på skadestånd, då enproduktskada har inträflfat, gäller den allmännapreskriptionsflristen , räknat flrån den skadevållande handlingen. Denberäknade livslängden hos en produkt måste givetvis flå betydelse för flråganom varningsinflormation eller återkallelse är meningsflull. Om en produkt harmycket begränsad livslängd kan i praktiken sådana ingripanden te sig fögaändamålsenliga. Förhållandet kan illustreras genom ett exempel. Anta att envanligt förekommande hushållsartikel med en normal livslängd på flem årupptäcks vara riskabel när det gått åtta sedan försäljningen av den upphörde.Det innebär att man då ett ingripande mot produkten övervägskan räkna med att ganska få exemplar flortflarande finns i behåll och kommertill användning i hushållen. En flråga som då uppkommer är om det antalexemplar som kan finnas kvar hos hushållen motiverar ett åläggande ominflormation eller återkallelse. Denkvantitativa aspekten flår dock inte vara ensam avgörande för om ett ingripandeskall vidtas. I en situation som den beskrivna flår också vägas in sådant somskaderiskens art, t. ex. om det är flråga om risk för mycket allvarligapersonskador, liksom personkretsen. Om t. ex. kretsen av brukare utgörs av barneller äldre människor kan ett ingripande flramstå som särskilt angeläget. Utgångspunktenbör vara att ålägganden om varningsinformation eller återkallelse skallmeddelas, om resultatet av åtgärden kan väntas bli att skaderisken minskar inteobetydligt, med hänsyn tagen både till skadefrekvensen och till skadans art.Vid bedömningen får beaktas den omfattning i vilken varan kan antas alltjämtfinnas i behåll och brukas, den skaderisk som varan medför och omständigheternai övrigt. Motsvarande bör gälla i fråga om tjänster.Regleringen innebär alltså att möjligheten till ingripan- Prop. 1988/89:23den av ifrågavarande slag bortfaUer . Enregel av nu anfört innehåll innebär att krav på sådana åtgärder i vissa fallskulle kunna ställas eflter det att marknadsföringen aven produkt har upphört. I extrema fall skulle åtgärder kunna tänkas bli framtvingadeför flera decennier gamla produkter. Detta skulle göra det svårt både förnäringsidkarna att i sina kalkyler beräkna den ekonomiska risken försäkerhetsåtgärder och för försäkringsföretag som försäkrar kostnadsriskerna attbedöma deras storlek. Frånvaron av en preskriptionsflrist skulle därför medföraen avsevärd osäkerhet för vissa branscher inom näringslivet. Återkallelseär en vittgående åtgärd som kan ha avsevärda ekonomiska konsekvenser för denberörda näringsidkaren. Jag anser mot bakgrund av vad jag nu har anfört ochmed hänsyn till strävan att åstadkomma en rättvis avvägning mellan producent-och konsumentintressena att det är lämpligt med en absolut tioårig frist förmöjligheten att få tillstånd produktåterkallelse. Enfråga i det här sammanhanget är från vilken tidpunkt en preskriptionsflristskall räknas. Vamingsinformation och återkallelse är avsedda att minska ellereliminera skaderisker som finns hos produkter, som är spridda inombrukarkretsen. Defekten hos en produkt skall, för att ingripande skall bliaktuellt, vara vanliga. Det skall vara fråga om ett "systematiskt"flel och en mera utbredd risksituation. I ett återkalldseförflarande kan maninte fastställa exakt som varje enskilt exemplar av enåterkallad produkt har tillhandahållits. Förfarandet måste vara smidigt och bl.a. innebära att man inte ställer något krav på att den som vill ha enåterkallelseåtgärd utförd skall visa upp t. ex. kvitto på köp av varan ellertjänsten. Var och en som lämnar tillbaka en återkallad vara för rättelse,utbyte eller återgång flår således anses vara legitimerad att flå åtgärdenutförd. av en återkallad nyttighet flår alltså utgöra tillräckliglegitimation. Det framstår mot den bakgrunden som lämpligt att preskriptionstidenbörjar löpa från den tidpunkt då varan eller tjänsten i praktiken upphörde atttillhandahållas konsumenterna. Man bör därvid kunna bortse från att i ett visstflall något enstaka exemplar kan ha flunnits kvar i lager och tillhandahållitseflter den tidpunkten. Bevisbördan för distributionen harupphört bör ligga på den näringsidkare mot vilken krav på åtgärder riktas. Detkan naturligtvis föreligga bevissvårigheter i vissa flall, t. ex. för entillverkare som inte vet hur länge detaljisterna haft kvar hans produkter ilager. Om tillverkningen upphört än den tidpunkt dåförsäljningen påstås ha upphört, flår det dock ankomma på den som flramställerkravet att göra sitt påstående sannolikt. Omen defekt hos en produkt upptäcks före utgången av tioårsperioden, räknad från nyssnämnda tidpunkt, skall krav på återkallelse således kunna ställas. Om återkallelse då beslutas, bör återkalldsen emellertid omfatta samtliga exemplar av produkten i flråga, oavsett leveranstidpunkt. Någon uppdelning mellan återkalldsebara och icke återkalldsebara exemplar av en och samma produkt bör alltså inte förekomma. Det måste dock krävas 58 att det är flråga om sammaprodukt. I flråga om kapitalvaror bör därvid i regel skilda modeller betraktassom olika produkter i återkalldsesamman-hang. Jag vill dock här påminna om atten näringsidkare som flått ett beslut om att vidta återkalldseåtgärder inte ärskyldig att utföra sådana i flråga om sådana exemplar som han bevisligen intesjälv har tillhandahållit. Konstruktionen innebärdock inte att det blir omöjligt att besluta att en återkallelse skall avseendast en viss flelaktig serie eller produktionsavsnitt av en vara eller entjänst. När det t. ex. finns ett genomgående flabrikationsfld hos enprodukttyp bör beslutet givetvis begränsas till attavse endast den aktuella serien. Vad som förut sagts om slutpunkten förförsäljningen av en produkt blir i ett sådant flall tillämpligt på endastserien i flråga. Det kan även ifrågasättasom lagen bör innehålla en preskriptionsfrist för åläggande omvamingsinflormation. Också här kan näringsidkarna ha ett i och för sigbeaktansvärt intresse av att åtgärder inte avkrävs dem under mycket lång tideflter det att tillhandahållandet upphört. Om någon bestämd preskriptionsflristinte uppställs, flår å andra sidan brukarna av flariiga produkter ettkompletterande skydd i situationer, då den tioåriga preskriptionsflristen iflråga om återkallelse blir tillämplig. Situationen kan ju vara sådan att detter sig oförsvarligt vid en totalbedömning av riskbilden att inte på någotsätt fästa brukarkretsens uppmärksamhet på risken för personskada. En avvägningav producent- och konsumentintressena gör därför att jag inte föreslår någonpreskriptionsregel för varningsinflormation. Jag förutsätter dock att det barai undantagsflall blir aktuellt med åläggande om varningsinflormationbeträflfande produkter som är mycket gamla. 2.7 Handläggningen av produktsäkerhetsfrågor 2.7.1 Förhandlingar Mitt förslag:Förhandlingar meUan tillsynsmyndigheten och näringsidkaren skall normaltföregå en talan om åläggande eller förbud. I vissa fall kan dock en sådantalan väckas utan föregående förhandlingar. Kommitténsförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Det stora flertalet remissinstanser har inte någon erinran mot förslaget.Företrädare för konsumentsidan liksom för näringslivsintressen har dock olikauppflattningar beträflfande tillsynsmyndighetens bundenhet avförhandlingslösningar. Skälen för mitt förslag:Som jag framhöU i propositionen (1985/86:121) om inriktningen avkonsumentpolitiken ankommer det i första hand på företagen själva att svara föratt förhållandena på marknaden i fråga om bl. a. produktsäkerhet ärtillfredsställande. Det förslag som jag nu lägger fram innebär ingen ändring idetta synsätt. Det är företagen som har de bästa förutsättningarna att tidigtkomma till insikt om och rätt bedöma produktrisker,liksom att snabbt vidta nödvändiga motåtgärder. De måste Prop. 1988/89:23därför fortlöpande aktivt söka undvika skadeflall genom att på eget initiativvidta säkerhetsåtgärder. Liksom vid tillämpningen av marknadsföringslagenbör vidare det övervägande antalet flrågor som knyter an till den nyalagstiftningen och som kommer till tillsynsmyndigheternas kännedom, kunna lösasgenom flrivilliga åtaganden flrån företagens sida, såväl i det enskilda flalletsom i florm av generella normer för produktut-flormningen. Som jag harflramhållit tidigare bör lagstiftningen i sådana fall kunna tjäna somvägledning. Tillämpningenav den föreslagna lagstiftningen bör också präglas av att det i första hand ärföretagen själva som, i överensstämmelse med lagens regler, skall vidta deåtgärder som behövs för att förhindra skadefall. Jag vill starkt betona att enproduktsäkerhetslagstiftning inte flår medföra en försvagning av företagensvilja att själva, utan föregående myndighetsingripanden, söka åstadkommarättelse i risksituationer. Detskall inte vara obligatoriskt för företagen att underställa myndigheterna sinaplaner på säkerhetsåtgärder innan de sätts i verket. Jag anser emellertid attdet är viktigt att företagen har möjlighet att samråda med myndigheter som harerfarenheter av säkerhetsingripanden och tillgång till experter på det aktuellaproblemområdet. Ett myndighetsingripande i första hand genom enförhandlingskontakt blir aktuellt främst då det är myndigheten som först fårkännedom om att en vara eller tjänst är farlig, liksom då det råder olikauppfattningar om vad som bör göras för att tillgodose kraven på säkerhet. Fleraav de former för säkerhetsåtgärder som förslaget till produktsäkerhetslagtillhandahåller, och då i synnerhet återkallelse, har en sådan karaktär attett gott resultat kräver att de berörda näringsidkarna helhjärtat engagerar,sig för att genomföra dem. torde också flera i förhållande tillvarandra fristående företag behöva samarbeta för att genomföra de åtgärder somär önskvärda. En sådan samverkan ställer krav på att företagen visarsolididaritet sinsemellan och gentemot de samhälleliga organ som har ansvaretför att åtgärder vidtas. Det är därför önskvärt att tillsynsmyndigheterna ochföretagen kan komma överens om de åtgärder som bör vidtas. Att så sker tordeoflta vara en förutsättning för att dessa skall kunna genomföras på etteflfektivt sätt. Förhandlingar mellan myndigheterna och företagen bör alltsåbli den normala ordningen för att lösa uppkommande säkerhetsproblem. Företagenflår inte tveka att vända sig till myndigheterna då de ställs inför problemet att vidta åtgärder för att bemästra olika produktsäker hetsproblem. Ett skäl till att ett företag gör en sådan hänvändelse kan tänkas vara att man i en situation där betydande värden står på spel viU kunna samråda med någon som är väl insatt i produktsäkerhetsfrågor på området. Myndigheten flår rollen av rådgivare med vilken företaget kan föra en diskussion. Ett annat kan vara en naturlig önskan att söka förankra ett beslut om säkerhetsåtgärder hos det ansvariga samhällsorganet. Intres set av en sådan förankring kan förväntas bli så mycket större, om myndig- hetema med stöd av tvingande lagregler har möjlighet att driva flram en säkerhetsåtgärd i flall när de flriviUiga åtgärdema inte anses tiUräckliga. ettföretag vänder sig till en myndighet för att redovisa de skaderisker som kanvara förenade med en vara eller tjänst och presenterar sina planerade åtgärderför att begränsa riskerna, bör myndighetens agerande präglas av en strävan atthjälpa företaget att nå den bästa lösningen på problemet. Vidremissbehandlingen har uttalat att sådana besked eller råd sommyndigheterna lämnar inte bör binda myndigheterna för flramtiden.Industriförbundet anser att den ökade tyngd som den föreslagna lagen gerförhandlingar mellan företag och myndigheter bör medföra att myndigheter inteskall kunna föra ärenden där en förhandlingslösning nåtts till prövning imarknadsdomstolen. Enligt min mening måstehuvudregeln vara att, om ett företag och en myndighet kommit flram till ensamförståndslösning om vilka åtgärder som bör vidtas, skall företaget intesenare behöva beflara att myndigheten kräver helt andra åtgärder. Nyautredningar eller plötsligt uppkomna oväntade skador kan å andra sidan förändraförutsättningarna för vilka åtgärder som är lämpligast. I en sådan situationbör myndigheten enligt min mening vara oförhindrad att kräva att andralämpligare säkerhetsåtgärder vidtas. Det betyder att jag redan på den grundeninte vill utesluta möjligheten för konsumentombudsmannen att föra talan imarknadsdomstolen även när en förhandlingslösning har träflfats. Jagvill också erinra om att konsumentombudsmannen också enligt det system somfinns i marknadsföringslagen har möjlighet att föra talan i marknadsdomstolenäven i ett sådant flall då en uppgörelse har träflfats som ligger helt i linjemed talan. Jag förutsätter dock att en sådan talan kommer att föras med stöd avden nu föreslagna lagen endast i mycket speciella undantagsflall. Jaghar övervägt om den föreslagna lagen skall innehåUa några regler somformaliserar förhandlingarna mellan näringsidkare och myndigheter.Erflarenheterna flrån den hittiUsvarande oreglerade förhandlingsverksamhetenär emellertid goda. Det finns därför enligt min mening anledning att värna omden, i synnerhet som förhandlingar inte är en formell förutsättning för attflrågor om ålägganden eller förbud skall kunna prövas. Inriktningen påfrivilliga åtgärder är emellertid så väsentlig för förslaget att enrekommendation om förhandlingar i säkerhetsfrågor bör finnas i lagtexten. Mittförslag: skall utöva tillsynen över efterlevnaden av lagenbeträflfande varor och tjänster som inte är specialreglerade. Beträflfandespecialreglerade varor och tjänster skall denna uppgift ligga på den myndighetsom enligt specialregleringen är tillsynsmyndighet beträffande varan ellertjänsten i fråga. Kommitténsforslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Kommitténs förslaggodtas av samtliga remissin- stanser.Arbetarskyddsstyrelsen och kemikalieinspektionen anser dock att Prop.1988/89:23 det även bör föreskrivas att andra tillsynsmyndigheter skall samrådamed dem beträflfande produktsäkerhetsärenden som har anknytning till styrelsensresp. Skälenför mitt förslag: Det finns en omfattande speciallagstiftning om hur varor ochtjänster skall vara beskaffade i syfte bl.a. att tillgodose långtgåendesäkerhetskrav. Den lagstiftning som jag nu föreslår är, som jag harutvecklat, tänkt att komplettera speciallagstiftningen. Bestämmelserna iproduktsäkerhetslagen skall således tillämpas när speciallagstiftning saknas.Vidare skall produktsäkerhetslagen tillämpas på specialreglerade varor ochtjänster, i den mån speciallagstiftningen saknar motsvarighet till de flormerav säkerhetsåtgärder som den föreslagna lagen tillhandahåller. som enligt speciallagstifltning har ansvaret för tillsynen i fråga omsäkerheten hos en viss grupp av varor och tjänster bör också vara den som iförsta hand skall tillämpa den föreslagna lagen såvitt angår dessa varor ochtjänster. Detta innebär att exempelvis livsmedelsverket har det primäraansvaret att handlägga flrågor om återkallelse av livsmedel. Ettstort antal produkter omfattas dock inte av specialreglering. Den föreslagnalagen kommer därför att bli den enda regleringen beträflfande säkerhet när detgäller sådana produkter. Det behövs därför en bestämmelse om vilken myndighetsom skall vara tillsynsmyndighet för produkter som inte är specialreglerade.Syfltet med den föreslagna lagen är flrämst att åstadkomma ett starktkonsumentskydd. Den tar också flrämst sikte på varor och tjänster inomkonsumentsektorn. Det ter sig därför naturligt att anförtro konsumentverketuppgiflten som tillsynsmyndighet i flråga om sådana varor och tjänster, förvilka det saknas en särskild tillsynsmyndighet. Detär viktigt att vederbörande tillsynsmyndighet snabbt tar ställning till frågorom säkerhetsingripanden. Konsumenter och andra som vill rikta myndigheternasuppmärksamhet på en produktsäkerhetsfråga, bör kunna göra detta utan att förstbehöva särskilt eflterflorska vilken myndighet som är behörig att handläggafrågan. För tids vinnande bör det därför finnas en myndighet till vilken manalltid skall kunna vända sig med en anmälan i en produktsäkerhetsfråga, oavsettvilken vara eller tjänst anmälan rör. bör anförtros denna uppgift.Om någon annan myndighet enligt speciallagstifltningen skall handlägga flrågorom produktsäkerhet beträflfande en sådan vara eller tjänst som anmälningenavser, bör överlämna ärendet till den myndigheten förhandläggning.