prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — Flertaletav de nu redovisade reglerna tillkom så sent som vid reform av HD-processen(prop. 1980/81:54). RUföreslår mot bakgmnd av de erfarenheter som vunnits av reform ändringar i reglema om HD:s sammansättning vid prövning av dispensansökningar och för vissa ansökningar om resning. RU föreslår vidare att vissa av de mål och frågor som med nu gällande regler skall avgöras av HD i plenum skall kunna avgöras av tolv ledamöter. Dessa förslag har vissa beröringspunkter med ett förslag om att dispens skall erfordras för prövning av hovrätts beslut att avvisa en fullföljd talan mot hovrätts dom eller beslut (betänkandet s. 175 ff, specialmotiveringen till 48 54 kap. 9 §). Sistnämndafråga aktualiseras också av regeringsrätten i den framställning tiU regeringensom jag inledningsvis nämnde. Jag behandlar dessa förslag vart för sig i detföljande. Mitt förslag:Huvudregeln blir att frågor om prövningstillstånd får avgöras av en endaledamot. Fler än tre ledamöter får inte delta vid prövningen av endispensfråga. Utredningens förslagöverensstämmer i stort sett med mitt förslag men har en annan lagtekniskutformning; RU föreslår en lagregel av innebörd att tre ledamöter skall deltaom frågan är svår att bedöma. Remissinstanserna är iallmänhet positiva till RU:s förslag. Enligt HD:s ledamöter är detta förslagdet som mest effektivt kan förbättra HD:s arbetssituation. Det är emellertidenligt HD:s ledamöter obehövligt att i lagtexten ge anvisningar om hur mångaledamöter som i de särskilda målen skall delta i avgörande av dispensfrågan. HD:sledamöter vill också behålla den nuvarande regeln enligt vilken ensammansättning om två ledamöter inte är utesluten. Några remissinstanser anseratt rekvisitet "svår att bedöma" i RU:s förslag är mindre lämpligt.Två remissinstanser, hovrätten över och och juridiskafakultetsnämnden vid i , avstyrker förslaget. Skälen för mitt förslag:Före 1981 års reform gällde att tre ledamöter alltid skulle delta vid behandlingav frågor om prövningstillstånd. Reformen innebar att tillståndsfrågorav enkel beskaffenhet kunde avgöras av en enda ledamot. I departementspromemorian(Ds Ju 1980:12) Högsta domstolens och regeringsrättens arbetsformer, som lågtill gmnd reform, hade föreslagits att man som huvudregel skuflelåta dispensfrågor prövas av en ledamot och att fler än tre ledamöter inteskulle få delta i prövningen. Remissopinionen var övervägande positiv. HDframhöll i sitt remissvar att en stor majoritet av de dispensansökningar somkommer in till HD är enkla att avgöra (prop. 1980/81:154 s. 15).Departementschefen fann inga betänkligheter mot att HD själv inom vissa snävaregränser beslutar om det antal domare som skall delta men ansåg det likvälönskvärt om lagtexten gav en anvisning om för vilka faU den större ellermindre sammansättningen var avsedd (prop. s. 16). Bestämmelsen om attdispensfrågor får avgöras av en ledamot blev alltså i sin slutliga avfattningen undantagsbestämmelse, som får tillämpas om dispensfrågan är av enkelbeskaffenhet. Enligt RU har under de årsom gått sedan reformen andelen fall i vilka prövningen sker med en endaledamot legat . Genom att måltillströmningen ökatkan dispensprövningen enligt RU beräknas ta lika stor del av arbetstiden ianspråk som års reform. Enligt RU har utfallet inte riktigtblivit vad man torde ha avsett med reformen. Kravet på att dispensfrågan skallvara av enkel beskaffen- 4 1988/89. hethar uppenbariigen verkat i en mer restriktiv riktning än man avsett. RUanser mot bakgrund av det sagda och med hänsyn till att endast en ringaandel av dispensärendena leder till dispens att det finns goda skäl att justera domförhetsreglernaså att intentionerna bakom reform RU föreslår därför att 3 kap. 6 § justeras så att huvudregeln bliratt dispensfrågan får prövas av en ledamot och att tre ledamöter behöverdelta bara om frågan är svår att bedöma. Föregen del vill jag anföra följande. Del råder om inte fullständig så dock storenighet om att enkla dispensansökningar skall avgöras av en ledamot och attkomplicerade sådana bör avgöras i en mer kvalificerad sammansättning. Vid 1981års reform utgick man från att en stor majoritet av dispensansökningarna varenkla att avgöra. Andelen mål som avgjorts av en ledamot kom efterreformen alt stanna vid - enligt RU:s siffror . somhunnit förflyta sedan RU avlämnade sitt betänkande ökade denna andel tillomkring och uppgår nu till . Dennautveckling och remissutfallet, särskilt synpunkterna från HD:s ledamöter, talarför all regeln om att dispensprövningar får avgöras av en enda ledamot nu börbli huvudregel. Mankan, med hänsyn till att andelen mål som avgörs av en ledamot redan ligger såhögt som , inte förvänta sig några större lättnader i arbetsbördanmed en sådan reform. Det är dock inte uteslutet att den nuvarande lagtextensuttryckliga anvisning om att endomarkompeten-sen är en undantagsregel iblandhar medfört ett onödigt restriktivt utnyttjande av möjligheterna att avgörafrågor om prövningstillstånd med en enda ledamot. EnligtRU har det sina fördelar att man i lagtexten markerar viljeinriktningen bakomreformen, medan llD:s ledamöter i sitt remissvar har uttryckt önskemål om attfrågan om hur många ledamöter som skall delta i prövningen skall lämnas öppen. HD:sledamöter anser vidare att det finns anledning alt behålla den nuvarandeflexiblare regeln enligt vilken en sammansättning med två ledamöter inte är utesluten.I förarbetena till reform anförde departementschefen all ensammansättning med två ledamöter inte var utesluten, om HD skulle finna detlämpligt. Det framhölls att en sådan prövning kan medföra svårigheternär ledamöterna har olika mening (prop. 1980/81:154 s. 16). RU har uttryckligenavfärdat en sammansättning om två ledamöter (betänkandet s. 164), medanhovrätten över och för sin del anser att dispensfrågan alltidskall avgöras av två ledamöter. Genomatt låta endomarprövningen bli huvudregel, markeras också viljeinriktningen bakom reformen. Att därutöver direkt ange när en större sammansättning skall pröva målet anser jag inte vara nödvändigt. En så dan instans som HD kan med fullt förtroende anförtros att själv avgöra detta. Det räcker därför enligt min mening att ange att fler än tre ledamö ter inte får delta prövningen. Därigenom undviker man rekvisitet "svår att bedöma" och de problem som kan uppstå vid tolkningen därav, som en sammansättning med två ledamöter inte utesluts. I likhet med HD:s ledamöter och hovrätten över och anser jag nämligen 50 att en sammansättning medtvå ledamöter kan ha fördelar. Utrymmet för en sådan sammansättning ökar genommitt förslag. Som jag redan antytt är det en fördel om HD kan ges ett så frittspelrum som möjligt i fråga om de mål som varken kan betecknas som enkla ellerkomplicerade. Med mitt förslag finns det alltså utrymme för en ledamot att hänskjutaprövningen lill en större sammansättning två eller tre ledamöter även omfrågan inte skulle vara "svår" att bedöma. Jag föreslår därför enändrad lydelse av 3 kap. 6 § andra stycket RB och att huvudregeln alltså bliratt frågor om prövningstillstånd får avgöras av en ledamot. Jag föreslår ocksåatt det i lagtexten anges att fler än tre ledamöter inte får delta iprövningen. 2.7.3Sammansättningen vid prövning av vissa resningsansökningar Mitt förslag:Upprepade resningsansökningar som rör samma sak får avslås eller avvisas av enenda ledamot, om sökanden inte har anfört något nytt som är av betydelse förprövningen av ansökan. Utredningensförslag överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstansernatillstyrker utredningens förslag. Skälen för mitt förslag:Att en part använder ett särskilt rättsmedel resning, återställande avförsutten tid eller besvär över domvilla innebär ett ifrågasatt processuelllingripande mot ett lagakraftvunnet avgörande. Ett sådant ingripande kan imånga fall vara utomordentligt känsligt, inte minst med hänsyn lill motpartensintressen. Detta motiverar en prövning med en kvalificerad sammansättning i HD.1981 års reform medförde att ansökningar om resning, återställande av försuttentid och besvär över domvilla numera får prövas av tre ledamöter, om prövningen ärav enkel beskaffenhet. 1 annat fall gäller huvudregeln att fem ledamöter skall della.Mot denna bakgrund torde något egentligt reformulrymme inte finnas. En vissavlastning kommer säkert också att märkas i fråga om HD:s arbetsbörda genom delagändringar som trädde i kraft den och som innebär allansökningar om resning och återställande av försutten tid i såväl tvistemål sombrottmål skall prövas av hovrätterna i stället för av HD när det framföralltgäller mål som har stannat i tingsrätt (jfr avsnitt 2.1). Som RU påpekat är detvanligt att framställningar om resning upprepas ulan att partenanför något nytt i sak. Med de gällande reglerna måste varje sådanframställning bedömas av minst tre ledamöter och av jävshänsyn brukar varjeprövning så långt det är möjligt göras av ledamöter som inte harbedömt frågan. Man bör kunna ha en enklare ordning när en part återkommer meden begäran om resning utan alt anföra något nytt till stöd för sin begäran.Därför bör 3 kap. 6 § RB kompletteras med en bestämmelse om att en ansökan omresning får prövas av en enda ledamot, om HD har avslagit en ansökanom resning beträffande samma avgörande och sökanden inte har anfört något nytt som är av betydelseför prövningen av ansökan. Om prövningen mynnar ut i ett avslag eller enavvisning (se NJA 1986 s. 666), bör denna ledamot ensam kunna avgöra frågan.För bifall till en ansökan om resning bör däremot alllid krävas att minst treledamöter deltar. 2.7.4Avgörande med tolv ledamöter Mitt förslag: Somett alternativ till plenum i HD införs möjlighet till prövning med tolvledamöter. Utredningensförslag överensstämmer i stora delar med mitt förslag men är något merbegränsat än mitt förslag. Remissinstanserna:Remissutfallet är övervägande positivt. Förslaget inger enligt HD:s ledamöteringa principiella betänkligheter. Varje reform som utvidgar HD:shandlingsfrihet får enligt dess ledamöter hälsas med tillfredställelse.Sveriges advokatsamfund och ytterligare ett par remissinstanser avstyrker dockförslaget. Enligt samfundet är det angeläget att behålla nuvarande regler medhänsyn till värdet av "bra prejudikat". Skälenför mitt förslag: Enligt 3 kap. 5 § RB får en avdelning inom HD besluta att ettmål eller viss i målet uppkommen fråga skall avgöras av HD i dess helhet(plenum) om den på avdelningen rådande meningen avviker från en rättsgmndsatseller lagtolkning som fömt varit antagen av HD. Regeln har gällt alltsedansystemet med avdelningar infördes på l860-ta-let. Hänskjutande till plenum fårockså 1972 äga rum om det i annat fall är av särskildbetydelse för rättstillämpningen att målet eller frågan avgörs av HD i desshelhet. Undanlag från dessa regler görs endast för mål där den tilltalade ärhäktad eller om ett avgörande i plenum skulle innebära menlig tidsutdräkt ochmålet enligt särskild föreskrift skall handläggas skyndsamt. Vid avgörande iplenum skall samtliga HD:s ledamöter delta, om laga hinder inte möter. Regeln om hänskjutande aven fråga eller ett mål till plenum när den på avdelningen rådande meningenavviker från en tidigare av HD antagen rättsgmndsats eller lagtolkning ärfakultativ men torde inom HD betraktas som jämförlig med en obligatorisk regel (Welamson,Rättegång VI, andra upplagan 1978 s. 183). På grund av denkomplexitet som målet eller frågan nästan ofrånkomligt är förenad med när ett hänskjutandetill plenum sker, brukar pleniavgöranden föregås av en omfattande skriftväxlingoch många och långa diskussioner ledamöterna emellan. Enligt Welamson (a. a. s.184) är detta "i det närmaste en praktisk nödvändighet, eftersom en fri diskussionav avancerade juridiska spörsmål i en mer än 20-hövdad församling lätteligentenderar till att bli helt ohanterlig". Enligt Welamson förklaras i sintur förfarandet med utväxling av skriftliga synpunkter mellan ledamöter föreplenum att hänskjutande till plenum föranleder avsevärd tidsutdräkt med måletsavgörande. Pleniavgörandeni HD har blivit alltmer ovanliga. har mål avgjorts iplenum 22 gånger. De tre senaste pleniavgörandena meddelades , 1985och 1988. A« pleniavgöranden är sällsynta Prop. 1988/89:78 behöver inteinnebära att ett reformbehov saknas. Det kan lika gäma vara ett tecken påmotsatsen. Ett avgörande i plenum innebär en omständlig och tidskrävandeprocedur som påverkar HD:s arbetskapacitet i övrigt. Det innebär att man tänkersig noga för innan man hänskjuter ett mål till plenum. En smidigare ordningskulle således både kunna innebära resursbesparingar och en bättreprejudikatbildning. AttHD endast om det finns starka skäl ändrar tidigare praxis är av vikt inte minstav hänsyn till fömtsebarheten i rättstillämpningen. Den nuvarande ordningenger därför starka garantier för kontinuitet. skulle det kunna medföraatt en föråldrad rättsuppfattning består. Även om man bortser från riskerna föratt plenisystemets svårhanterlighet också kan leda till att en avdelningundantagsvis kan tvingas resonera sig förbi ell tidigare avgörande, finns detalltså rättspolitiska skäl för att man åtminstone för vissa fall skapar ettalternativ till plenum. RU föreslår mot den nu redovisade bakgmnden, och medden finska modellen med s.k. förstärkt avdelning som förebild, en förenklingsom innebär att HD avgör vissa av de mål och frågor som med nuvarande reglerskulle gå till plenum med en sammansättning som utgör ett mellanting mellanavdelning och plenum, i prinicp hälften av det totala antalet justitieråd, tolvledamöter. Enligtmin mening är RU:s förslag ändamålsenligt. Det har också tillstyrkts av deflesta remissinstanserna. Att man har en ordning som tillåter att ändrade rättsgmndsatseroch lagtolkningar på ett enkelt sätt kan vinna inträde i rättssystemet ärsärskilt viktigt, om HD:s prejudikatbildande roll förstärks i enlighet med minaövriga nu framlagda förslag. Jag har emellertid svårt att se skälen bakom denav RU förordade begränsningen till mål och frågor som avses i första meningenav 3 kap. 5 § första stycket, när den på avdelningen rådande meningen avvikerfrån en rättsgmndsats eller lagtolkning som fömt varit antagen av HD. Enligtmin mening är det också angeläget att mål och frågor som är av särskildbetydelse för rättstillämpningen andra meningen i 3 kap. 5 § första stycket i större utsträckning än skaU kunna avgöras i en mer kvalificeradsammansättning än HD med fem ledamöter. Bestämmelsema i 3 kap. 5 § bör överhuvud taget kunna få en annan betydelse genom den av mig föreslagna reformen omatt HD skall kunna begränsa sin prövning till prejudikatfrågan i målet (seavsnitt 2.2). Tillämpningsområdet för den nya bestämmelsen bör alltså enligtmin mening kunna utvidgas till att omfatta hela första stycket av 5 §. Motde synpunkter som har framförts under remissbehandlingen om att avgöranden med tolv ledamöter skulle få ett mindre värde än HD:s avgö randen i plenum vill jag anföra följande. Visserligen har den av RU föreslagna ordningen presenterats som ett altemativ till plenum. Mitt utvidgade förslag kan emellertid lika gärna beskrivas som ett alternativ tifl HD:s avgöranden på avdelning. HD:s avgöranden på avdelning är i sig nog så goda som prejudikat. Min avsikt är i första hand att förbättra fömtsätt ningarna för HD att, när det är påkallat, ändra på tidigare av HD antagna rättsgrundsatser och lagtolkningar, något som en avdelning av HD bör undvika att göra på egen hand. Jag vill också förbättra möjligheterna för HD att avgöra mål eller frågor som är av särskild betydelse för rättstill- 53 lämpningen i en extrakvalificerad sammansättning. Altemativet är här ofta med hänsyn tifl denomständliga proceduren vid plenum ett avgörande på avdelning. Mot denna bakgmndkan jag inte se annat än fördelar med att införa möjligheter för HD att avgöramål och frågor med tolv ledamöter. Jag föreslår därför att bestämmelserom att de mål eller frågor som med nu gällande regler skall avgöras i plenumalternativt får avgöras med en sammansättning om tolv ledamöter. Bestämmelsernakan, särskilt med hänsyn till det mer vidsträckta tillämpningsområde som jagföreslår, tas in i 3 kap. 5 § RB och behöver inte, såsom i RU:s förslag, tas ini en ny paragraf. Jag återkommer till den närmare utformningen av bestämmelsernai specialmotiveringen. Jag vill dock redan här påpeka att jag inte anser detnödvändigt att uttryckligen i lagtexten föreskriva att en sammansättning medtolv ledamöter endast får komma i fråga om avdelningen enhälligt omfattar enavvikande mening och att det för en sådan sammansättning skulle krävas att rättsgmndsatseneller lagtolkningen tidigare antagits av en avdelning, inte av HD i plenumeller av tolv ledamöter. I dessa hänseenden anser jag att det av RU och migföreslagna minoritetsinflytandet fyra av de tolv ledamöterna skall kunnabegära ett hänskjutande tifl plenum - är tillräckligt. Till skillnad från RU:sförslag utgör mitt förslag också ett alternativ om ett pleniavgörande skulleinnebära avsevärd tidsutdräkt (tredje stycket). Det följer inte minst av attden nya bestämmelsen enligt mitt förslag generellt utgör ett altemativ till pleniavgöranden.Samtidigt innebär mitt förslag att också ett hänskjutande tiU tolv ledamöterfår underlåtas, om ett sådant skulle innebära avsevärd tidsutdräkt med målets avgörande. Ett avgörande av HD medtolv ledamöter bör jämställas med ett avgörande i plenum när det gällermöjligheterna att avgöra mål på handlingarna. Bestämmelserna i 55 kap. 12 § RBbör därför kompletteras i detta hänseende. 2.7.5Dispensprövning eller ändrad sammansättning vid prövning av talan mot vissaslutliga beslut Mitt förslag:Hovrättens slutliga beslut i en fråga som har direkt anknytning till ett måleller ärende som hovrätten redan har avgjort skall omfattas av reglerna omdispensprövning. Överklagande av hovrätts avvisningsbeslut i sådana fall somavses i 54 kap. 16 § RB, som inte heller i fortsättningen skall krävaprövningstillstånd, får prövas av tre ledamöter, om prövningen är av enkelbeskaffenhet, och annars av fem ledamöter. Utredningens förslag:Talan mot hovrättens beslut att avvisa en fullföljd talan mot hovrättsavgörande skall omfattas av dispensprövningsreglema. Remissinstanserna: HD:sledamöter tillstyrker RU:s förslag och föreslår att dispensprövning ocksåinförs beträffande vissa slutliga beslut av hov- räll som fallas medanledning av en fråga som väcks i hovrätten sedan Prop. 1988/89:78 dennaavgjort det mål frågan rör. I övrigt har RU:s förslag inte kommenterats underremissbehandlingen. Skälenför mitt förslag: Jag vill i anslutning till att jag behandlar frågor om HD:ssammansättning ta upp också handläggningen i HD av fullföljd mot vissahovrättsbeslut, nämligen sådana som hovrätt kan meddela efter del alt man skiltsjälva saken från sig. Lagändringar i fråga om sådana beslut har aktualiseratssåväl av RU (i specialmotiveringen till 54 kap. 9 §), som av HD:s ledamöter.Regeringsrätten har i en framställning till regeringen hemställt ommotsvarande lagstiftningsåtgärder för regeringsrättens del. Jag återkommer tilldenna fråga senare (avsnitt 2.7.6). RU:sförslag avser hovrätts beslut att avvisa en fullföljdsinlaga. Vid fullföljdbeträffande ett avgörande skall den domstol som har meddelat det avgörande somfullföljden gäller pröva bl. a. om inlagan kommit in i rätt lid. Om det är enhovrätt som finner att en fullföljdsinlaga beträffande ett hovrättsavgörandehar kommit in för sent och därför meddelar ett avvisningsbeslut skall talanmot avvisningsbeslutet enligt gällande ordning tas upp i HD utan någondispensprövning (se NJA II 1943 s. 707). Trotsatt ärenden av det nu diskuterade slaget i allmänhet är mycket enkla attavgöra, skall de alltså prövas av fem ledamöter. RU har också påpekat att degällande reglerna i vissa fall kan leda till omotiverade resultat. För attklaganden skall få framgång med sin talan fömtsätts rent praktiskt attklaganden kan visa att det föreligger skäl alt återställa en försutten tidenligt de principer som gäller för det särskilda rättsmedlet härom (se 58 kap.11 och 12§§). Om klaganden kan visa sådana skäl brukar enligt RU hansbesvärsinlaga bedömas såsom' innefattande en ansökan om återställande avförsutten tid. För behandling av detta ärende krävs inte dispens och HD är domförmed tre ledamöter. Det något säregna förhållandet råder alltså enligt RU attprövningen av en helt obefogad inlaga kräver deltagande av fler ledamöter änprövningen av en inlaga av samma slag som kanske är befogad. Enligt RU är detomvända förhållandet del enda rimliga. RU anser att det mest tillfredsställandesättet att lösa frågan är att ett krav på prövningstillstånd införs när det gälleren vanlig fullföljd mot ett beslut av hovrätt alt avvisa en fullföljdsinlaga. RUföreslår därför en ändrad lydelse av 54 kap. 9 §. Med RU:s förslag skulledispensprövningen vanligen kunna göras med eri ledamot enligt 3 kap. 6 §. RUavser med förslaget inte att bryta den praxis som har utbildats inom HD när detgäller att i vissa fall anse en fullföljdsinlaga utgöra en ansökan omåterställande av försutten tid. Förslagethar inte föranlett några kommentarer under remissbehand lingen annat än från HD:s ledamöter. I den framställning från regeringsrät ten som jag strax skall behandla (avsnitt 2.7.6) understryker dock rege ringsrätten behovet av en motsvarande ordning för regeringsrättens del. Enligt HD:s ledamöter innebär förslaget en förenkling av handläggningen i mål där utgången vanligen är uppenbar. HD:s ledamöter anför vidare: "I anslutning härtill kan framhållas att liknande synpunkter gör sig gällande i vissa andra situationer. Enligt den nämnda paragrafen kan en prövning av fem ledamöter vara erforderlig också annars när en fråga väckts i hovräl- 55 ten sedan denna avgjortdet mål frågan rör. I flertalet fall av detta slag Prop. saknassakliga skäl för en sådan avvikelse från det sedvanliga förfarandet. Frågornaär vanligen av mycket enkel beskaffenhet. krävasockså i dessa fall. En lagändring enligt vad nu sagts skulle innebära enmöjlighet till rationalisering av arbetet som ligger väl i linje med utredningensförslag i övrigt." Denkategori mål som HD:s ledamöter syftar på i sitt remissyttrande är de fall därhovrätten, efter att ha skilt målet från sig, fattar beslut i en processuellfråga med anknytning till målet. Ett sådant beslut, exempelvis ett beslutangående byte av offentlig försvarare som hovrätten fattar sedan man meddelatdom, har i praxis inte ansetts utgöra ett hovrättens beslut under rättegångenutan ett beslut i ett från huvudmålet fristående ärende (se - särskilt mbrikerna- NJA 1950 s. 676, 1955 s. 558, 1980 s. 23; jfr även 1987 s. 135). Eftersomdetta ärende har väckts först i hovrätten erfordras inte prövningstillstånd.Dessa fall är tämligen jämförbara med det fall RU tagit upp till behandling,klagan över hovrätts beslut att avvisa en fullföljd till HD. RUhar som skäl för sitt ändringsförslag anfört att de aktuella målkategoriernaprövas i en alltför kvalificerad sammansättning. Samma skäl ligger bakomförslaget från HD:s ledamöter. Följderna av att såsom RU och HD:s ledamöterföreslår föra in ett krav på dispensprövning medför att målen i stället för attavgöras av fem ledamöter kan prövas av en enda ledamot. Först om dispensmeddelas behöver saken underställas fem ledamöter. Emellertidinnebär denna lösning inte enbart att målen i de allra flesta fall kanhandläggas av en enda ledamot. En sådan reform innebär också att möjligheternaatt få besvären omprövade i HD beskärs. Ändring kan ju efter en sådanlagändring ske i HD endast efter prejudikatdispens eUer efter extraordinärdispens. Dispens kan inte medges på den gmnden att det föreligger anledning attändra på hovrättens beslut. Det är med andra ord inte enbart eller ens iförsta hand en fråga om i vilken sammansättning HD skall pröva målet. Det äri gmnden självfallet en fråga om det finns skäl att begränsa parts möjlighetertill omprövning i HD över huvud taget.