prop · GC0323 · 1988-12-31 00:00:00 — Jag vill tillägga att 4 §marknadsföringslagen också kan läggas till grund för ingripande mot varor ochtjänster som är uppenbart otjänliga för sitt huvudsakliga ändamål. Bestämmelsensaknar dock i den delen intresse i detta sammanhang. Ettsäljförbud kan bli aktueUt flrämst vid konstruktionsfld, men också vid ettflabrikationsfld av viss omflattning. Behovet av att kunna förbjuda flortsattförsäljning kan i och för sig i huvudsak tillgodoses med de regler omsäljförbud som finns. Intresset riktas därvid särskilt till 4 § marknadsföringslagen.Denna paragrafl har, som nämnts, en mera generell räckvidd än de skildaproduktorienterade lagarnas sälj förbudsregler, som var och en avser endast ettvisst produktslag. Bestämmelsen i marknadsföringslagen är subsidiär iförhållande till säljförbudsregler i annan lagstifltning. Ett förbud enligt 4§ får nämligen inte meddelas i den mån det i förflattning eller beslut avmyndighet har meddelats särskUda bestämmelser om varan eller tjänsten medsamma ändamål som förbudet skulle fyUa. Bestämmelsen i fråga skall alltsåtillämpas först om någon annan regel med samma syfte inte står till buds. Detter sig enligt min mening naturligt att produktsäkerhetslagen ges motsvarandeutformning. I första hand bör man alltså även i flramtiden falla tiUbaka på deregler om produktsäkerhet som finns i speciaUagstift-ningen. Om t. ex. en visslivsmedelsprodukt visar sig vara flarlig bör man i första hand lita till deregler i livsmedelslagstiftningen som gör det möjligt att besluta om förbud motsaluhållande av produkten i fråga. Speciallagar finns emellertid endast för ettbegränsat antal produktområden. Jag anser därför att produktsäkerhetslagen börinnehålla en regel om säljförbud. Ettförbud som meddelas enligt 4 § marknadsföringslagen gäller endast den vara sombedömts i förbudsärendet. Andra varor som har väsentligen samma utformning och kanmedföra personskador av samma slag kan Prop. däremot inte förbjudas iförbudsärendet (jfr beslut Detfinns flera i det närmaste identiska produkter på marknaden. Anta att en avdessa produkter förbjuds därför att den är farlig. Det visar sig senare finnasandra liknande produkter med samma skaderisker. Proceduren att utverka förbudmot även dessa produkter måste då påbörjas på nytt med den tidsutdräkt och riskför skador som följer i avvaktan på att ett nytt förbud kan meddelas. Närdet kan antas förekomma andra varor dier tjänster som liknar den vara ellertjänst som är föremål för ett säljförbud anser jag, i enlighet med vad jag haranfört beträflfande åläggande att lämna säkerhetsinformation, att ett förbudbör kunna utformas så att det omfattar inte bara den vara eller tjänst somavsetts med förbudet utan också liknande varor eUer tjänster som är förenademed samma slags skaderisk. Iblandkan det vara lämpligt att begränsa produktsäkerhetsåtgärderna till att omfattaendast en viss kategori av de brukare som innehar den produkt som åtgärdenavser. Man kan tala om partiella eller selektiva åtgärder. En sådan begränsningkan vara befogad vid var och en av de föreslagna formerna av säkerhetsåtgärder.Beträflfande säkerhets- och varningsinformation samt återkallelse kan mangenom att välja ett visst informationsmedium rikta åtgärder mot en vissmålgrupp. Ett säljförbud kan utformas så att näringsidkaren inte flår överlåtavaran till en viss kategori av brukare, t. ex. konsumenter. Detkan i vissa flall te sig motiverat att t. ex. förbjuda flortsatt tillhandahållandeav en vara till konsumenter, men däremot tillåta att varan tillhandahållsprofessionella användare. En produkt kan ju medföraen särskild skaderisk förvissa brukare men inte för andra, särskilt kvalificerade användare. I den månett säljförbud riktar sig mot en detaljist bör man kunna meddela ett beslut avinnehåll att denne förbjuds att tillhandahålla den farliga produkten till konsumenterför enskilt bruk. Ett sådant säljförbud bör emellertid också kunna rikta sigmot tidigare led i distributionskedjan. Genom att avgränsa ett förbud tillvissa, bestämda säljkanaler kan tidigare led i distributionskedjan hindras frånatt förse konsumenter med en farlig produkt. Det kan också vara befogat attförena ett förbud med viUkor, som får till eflfekt att hindra ett slutligttillhandahållande till konsument. Man kan tänka sig att t. ex. en tillverkareförbjuds att vidare saluhålla en produkt om den inte tydligt märks med uttrycksom "Får inte försäljas till konsumenter för enskilt bruk" eller"Får endast säljas till flackman för användning i yrkesmässigverksamhet". Ettsäljförbud enligt 4§ marknadsföringslagen kan villkoras så att det inte gällerom vissa försiktighetsåtgärder iakttas (prop. 1984/85:213 s. 77 f ochmarknadsdomstolens beslut 1980:2). Exempelvis kan det ställas krav på att visssäkerhetsinformation lämnas eller att produkter förses med visssäkerhetsutrustning. Enligt min mening är det även lämpligt attsäljförbud kan villkoras. I regel bör det dock vara tillräckligt att meddelaett åläggande om säkerhetsinflormation. Mitt förslag:Näringsidkare, som har överlåtit en produkt som medför särskild risk för skadapå person eller egendom, skall kunna åläggas att inflormera dem som inneharprodukten om skaderisken och hur den skall förebyggas. Inflormationen kanlämnas genom direktadresserade meddelanden till dem som skall ha inflormationeneller generellt genom olika åtgärder av samma typ som används vidmarknadsföring. Kommitténsförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna: Ettantal remissinstanser har iflrågasatt om ålägganden om varningsinflormation ärgrundlagsenliga. Skälen för mitt förslag:Den behandlade regeln om säkerhetsinflormation syfltar till att görabrukarna medvetna om riskerna med flariiga produkter innan de förvärvar dem,under det att regeln om säljförbud syfltar till att förhindra att flariigaprodukter kommer ut till brukarna. Om säkerhetsinformationinte lämnats och en flarlig produkt nått brukarna, kan redan en upplysning omatt en vara eller tjänst är behäfltad med en viss bestämd skaderisk flå en inteobetydlig skadepreventiv verkan genom att användarna blir försiktigare.Ytterligare eflfekt kan inflormationen flå om den inneflattar upplysningar omhur skaderisken kan förebyggas. Man kan tänka sig sådant somhanteringsföreskriflter, varningar mot ett visst slag av användning,förvaringsråd, rekommendationer att anskaflfa skyddsutrustning m.m. Sådanvarningsinformation kan vara viktig inte minst när deflekten har karaktär avinflormationsfld, vilket kan vara flallet om inte behövligsäkerhetsinflormation lämnats vid försäljningen. Resultatet avvarningsinflormationen blir beroende av det sätt på vilket den sprids ochomflattningen av den. I varje enskilt flall flår man bedöma vad som skäligenkrävs för att skaderisken skall förebyggas. Varningsinformationkan lämnas på två olika sätt, som kan kallas den individuella vägen och dengenerella vägen. Denindividuella vägen är selektiv och innebär att informationen går ut direkt tillvar och en som kan tänkas inneha produkten. Sådan information kan vara muntligeller skriftlig. Det finns stora fördelarmed individuell inflormation. En fördel är att inflormationen kan antas imycket stor utsträckning verkligen nå flram till dem som söks. Vidare finnsstörre förutsättningar att anpassa inflormationen mera detaljerat och direkttill vad mottagaren har behov av att veta. Den individuella vägen bör därförväljas, då så är möjligt. Den förutsätter att man känner till vilka användarnaär och var de kan nås. För vissa typer av varor, t. ex. flordon och en delandra konsumentkapitalvaror, finns oflta sådana uppgiflter tillgängliga, liksomdå det gäller tjänster. Motsvarande uppgiflter saknas i allmänhet då det ärflråga om mindre, billiga produkter. I flall då denindividuella vägen inte är möjlig bör man tillgripa ett generellt förflarande.Det torde normalt innebära att massmedia flår anlitas. Det går att användatidningar, tidskriflter, direktreklam i florm av massförsändelser,butiksskyltning osv. Näringsidkarna kan i denna situa- Prop. 1988/89:23 tionanvända alla de kommunikationssätt som normalt kommer till användning imarknadsföring. Inflormationen bör alltså kunna lämnas i annonser och andraflramställningar som näringsidkare brukar använda. Vid valet av mediuminställer sig i stort samma flrågor som då näringsidkare Överväger vilkaformer för reklam de bör satsa på. Frågan gäUer bl. a. hur man bäst skall nåden aktuella målgruppen, dvs. den krets av personer som förvärvat den farligavaran eller tjänsten. Iregel lär en näringsidkare, som tillhandahållit en vara eller en tjänst somsenare visar sig flarlig för användarna, i sitt eget välförstådda intresse varaangelägen att själv varna dessa. På så sätt kan han bättre skydda sin good-willoch förebygga skadeståndskrav. Jag anser emellertid att det är betyddseflullt attockså en näringsidkare, som underlåter att lämna beflo-gadvarningsinflormation, skall kunna åläggas att lämna sådan inflormation i vissaflall, eflter prövning av ett opartiskt organ. Produktsäkerhetslagen bör därförinnehålla en regel om att näringsidkare, som tillhandahållit en riskabel varaeller tjänst, skall kunna åläggas att lämna information om skaderisken och hurden kan förebyggas. Den informationen bör benämnas varningsinflormation tillskillnad flrån säkerhetsinformation, som rör farliga produkter som ännu intehar nått ut tiU brukarna. Förhållandetmellan informationsskyldighet och yttrandefrihet Denprincipiella flrågan om kommersiella meddelandens förhållande tilltryckfriheten har diskuterats i flera lagstiftningsärenden (se bl.a. SOU 1983:70Värna yttrandefriheten och prop. 1986/87:151 om ändringar itryckfrihetsförordningen m.m.), men ännu har det inte skapats någonflullständig författningsmässig klarhet. Det är dock allmänt erkänt att denkommersiella reklamen inte åtnjuter oinskränkt tryckfrihetsrättsligt skydd.Ingripanden mot reklam i tryckt skriflt har ansetts kunna ske vid sidan avtryckflrihetsförordningen, under förutsättning att flramställningen är avutpräglat kommersiell natur och inte avser nyhetsförmedling och åsiktsbildning avdet slag som tryckflrihetsförordningen syfltar till att värna. Dethar inte ansetts strida mot tryckfrihetsförordningen att i marknadsföringslageninföra möjlighet såväl att meddela .förbud mot otiUbörlig reklam som att ålägganäringsidkare att i reklam införa viss information. Den sistnämnda möjlighetenär emellertid begränsad såtillvida att näringsidkare inte kan åläggas attpublicera ett visst meddelande i tryckt skriflt. Åläggandet att lämnainformation gäller endast i det fall då näringsidkaren själv väljerattgörareklam (prop. 1975/76:34s. 111 f och 127). Jagvill efter samråd med cheflen för flramhålla att den föreslagna regleringen inte utesluter att ålägger en näringsidkare att göra vad som är möjligt för honom i syfte att få en . annons med ett visst innehåll intagen i en tryckt periodisk skrift. Utgiva ren av en periodisk skrift kan emellertid inte åläggas att ta in viss bestämd inflormation i sin skriflt. Mittförslag: Om en näringsidkare överlåtit en produkt, som medför särskild risk förskada på person eller egendom, skall han kunna åläggas att återkalla produktenflrån brukarna. Återkallelse kan ske på i huvudsak tre olika sätt, nämligengenom rättelse, utbyte och återgång. Näringsidkarenskall vid återkallelse lämna brukarna av den farliga produkten ett erbjudandeom viss åtgärd och ange villkoren för åtgärden. Villkoren skall vara sådana atterbjudandet kan förväntas bli allmänt accepterat, men flår inte bli oskäligtbetungande för näringsidkaren. Återkalldseerbjudanden skall fullgöras utanväsentliga kostnader eller olägenheter för brukarna. Rättelse och utbyte börföretas så skyndsamt som möjligt. Vid återgång av vara skall ersättningen förden återlämnade normalt svara mot kostnaderna för att återanskaflfa en ny varaav samma eller motsvarande slag, men i vissa fall kan avdrag flå göras för dennytta som brukaren kan ha haflt. Vid återgång av en tjänst skall ersättningen iprincip svara mot kostnaden att avhjälpa flelet. Kommitténs förslag:Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Enligt kommitténs förslag kan dockett åläggande om återkallelse endast meddelas då det finns risk förpersonskada. Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser har ingen erinran mot förslaget.Konsumentverket anser att föreläggande om återkallelse bör kunna meddelas äveni fall där det finns risk för egendomsskador. Skälen för mitt förslag:Det är angeläget att undanröja riskerna med farliga produkter som nått brukarnasärskilt om skaderiskerna är av allvarligare art. är det intetillräckligt att brukarna varnas för riskerna, utan själva produkten måstekunna återkallas. Jag har tidigare (avsnitt 2.1.3) nämnt att termenåterkallelse brukar användas som gemensam benämning på de tre olika slag avåtgärder som näringsidkare enligt min mening bör kunna åläggas att vidtabeträflfande flariiga produkter som finns hos brukarna. En farlig produkt börkunna göras felfri genom att den repareras eller genom att en felaktigkomponent byts ut. Sedan så har skett, kan användaren utan risk behålla ochbruka produkten. Vidare bör den farliga produkten kunna bytas ut mot annanfelflri produkt av samma eller motsvarande slag. Slutligen bör en näringsidkarekunna åläggas att återta den farliga produkten mot ersättning. Innehavare av flariigaprodukter bör alltså av näringsidkare som överlåtit produkten kunna erbjudasrättelse, dvs. avhjälpande av det fel hos varan som skaderisken hänför sigtill, utbyte eUer återgång. Vid valet mellan nämnda åtgärder bör i första handdet skadeförebyggande syftet med återkalldsen men också näringsidkarenskostnader för olika åtgärder beaktas. Ettgrundläggande krav är naturligtvis att åtgärden blir eflfektiv. måste innebära attskaderisken verkligen blir undanröjd. Därför bör också Prop. 1988/89:23krävas att åtgärden kan förväntas få ett positivt gensvar hos dem som användervaran. Det gäller alltså att välja åtgärd på ett sådant sätt att detta krav kanväntas bli uppfyllt. Ävennäringsidkarens kostnader bör uppmärksammas. Om flera flråneflfektivitetssynpunkt likvärdiga alternativ står till buds, bör valet givetvisfalla på det minst kostsamma. I fråga om kapitalvaror torde detta regelmässigtvara rättelse, som också från andra synpunkter är att föredra vid dyrbararevaror, bl. a. med hänsyn till svårigheten att bestämma ersättningens storlekvid återgång. I flråga om billiga förbrukningsartiklar torde däremot återgångvara den åtgärd som kräver de minsta administrativa resurserna och därför äratt föredra. Vidtjänster kan man inte tänka sig ett återtagande av produkten mot utlämnande aven ny produkt. Däremot bör det vara möjligt att genomföra rättelse. Felet tordenär det gäller en tjänst oflta ha uppkommit vid utförande av arbete på en varaeller annan egendom. Det kan vara fråga om att man vid en viss typ avreparationer genomgående använt sig av en undermålig komponent, som medförsäkerhetsrisker, eller att själva det sätt på vilket reparationsarbetena blivitutförda medför en risk för skada. Rättelse kan då vidtas genom utbyte avkomponenten eller genom att reparationen görs om. Vidandra tjänster än sådana som innebär att arbete utförts på en sak eller annanegendom kan rättelse mer sällan komma i fråga. I vissa flall kan dock enrättelseåtgärd bli aktuell, som t. ex. vid tjänster som har karaktär avkroppsvård. Man kan sålunda tänka sig att en flelaktig behandling vid hårvårdeller skönhetsvård skulle kunna rättas till genom någon florm av förnyadbehandling. Då det gäller tjänster av detta slag torde det dock många gångervara lämpligare att meddela åläggande om varningsinflormation. En skadligbehandling kan t. ex. föranleda att de behandlade bör kontakta läkare ochnäringsidkaren bör då åläggas t. ex. att i annonser uppmana kunderna till det. Ävenett slags återgång är tänkbar vid tjänster. Visserligen kan inte den utfördatjänsten återställas, men det kan ändå vara rimligt att den som fått tjänstenutförd åt sig får viss ersättning. Kommittén anser att personen i flråga ivissa fall bör beredas möjlighet att få tillbaka den ersättning som harbetalats för tjänsten. Det återbetalade beloppet kan då användas för ettförvärv av motsvarande tjänst av en annan näringsidkare. Jag har här enuppfattning som delvis avviker från kommitténs. Syftet med produktsäkerhetslagenär att undanröja skaderisker. När detta bara kan ske genom att en flarlig varaåtertas av näringsidkaren är det naturligt att brukaren också flår ekonomiskkompensation genom ersättningen kan han bli villig att avstå från varan, ochdärmed undanröjs risken för skador. Motsvarande syn bör ligga till grund förregleringen av rätten till ersättning då det är fråga om en fariig tjänst.Ersättningen bör således syfta till att eliminera den framtida skaderisk somkan vara knuten till tjänsten. Enligt min mening bör därför ersättningen tillbrukaren i ett sådant flall i princip motsvara vad det kostar att undanröjaskaderisken. Ettåläggande att återkalla kan inte begränsas till att enbart ange rättelse- 44 åtgärden.Näringsidkaren måste också gå ut med ett erbjudande om åtgär- Prop. 1988/89:23den till brukarna. Tillkännagivandet av erbjudandet måste kompletteras medupplysningar om varför erbjudandet lämnas, dvs. Brukarna avprodukten i flråga skall på detta sätt flå kännedom om att den är flarlig. Enupplysning om skaderiskerna bör utgöra ett incitament för användarna av denflariiga produkten att ta flasta på erbjudandet om återkallelse. Användarnamåste också flå kännedom om de viUkor på vilka de kan flå rättelse, utbyteeller återgång. Villkoren måste bestämmas med beaktande av målet atterbjudandet om återkallelse i största möjliga utsträckning skall bliaccepterat. måste emellertid villkoren utflor-mas så, att regleringenav ersättningsflrågan inte blir alltför komplicerad och återkalldseförflarandetdärigenom fördröjs och dess eflfektivitet hotas. Detär emellertid inte säkert att enbart insikt om produktens farlighet och etterbjudande om fördelaktiga viUkor kan förmå brukarna att lämna in produkteneller vidta någon annan åtgärd som krävs av dem för att de skall få rättelse.Det är därför nödvändigt att budskapet i erbjudandet med sakkunnigt biståndutformas på ett sådant sätt att brukamas attityder påverkas och att demotiveras till handling. Kommitténhar föreslagit att återkallelse endast skall kunna komma ifråga vid risk förskada på person. Egendomsskadortill följd av skadebringande egenskaper hos en vara dier tjänst kan emellertidmedföra kännbara ekonomiska förluster för konsumenterna. Det kan t. ex. rörasig om skador på fast egendom, fordon och dyrare hushållskapitalvaror. Ettexempel är att en diskmaskin har en undermålig vattenslang och att detta ledertill omfattande läckage och vattenskador. Visserligen kan många konsumenterlita tiU sakskadeförsäkringar när det gäUer egendomsskador, men min erfarenhetär att många ekonomiskt svaga grupper inte har tillräckligt skydd i dettahänseende. Möjligheten att vid särskild risk för skada på egendom kunna ingripamed återkallelse skulle sannolikt vara ägnad att skärpa företagens produkt- ochproduktionskontroll och härigenom minska risken för egendomsskador. Jag anserdärför att skyddsintresset vid egendomsskador är så stort att återkaUdse börkunna komma i fråga även vid särskild risk för skada på egendom. Medtanke på syfltet med att ålägga en näringsidkare att återkalla en vara ellertjänst måste kravet på att säkerhetsåtgärderna verkligen genomförs sättas högt.Detta förhållande måste påverka villkoren för åtgärden. Generellt bör gällaatt ett återkalldseerbjudande skall flullgöras utan väsentlig kostnad ocholägenhet för dem som utnyttjar det. Nödvändiga utlägg för transporter,förpackning och liknande bör alltså ersättas av näringsidkaren i den månutläggen är av såd m storleksordning att de kan vara av betydelse föranvändarnas vilja att utnyttja rättelsemöjligheten. Villkorenbör med andra ord utflormas så att konsumenten inte bedömer sina besvär ochkostnader som så stora att han föredrar att underkasta sig risken med denflariiga produkten. Det anförda understryker vikten av att tillkännagivandet avåterkalldseerbjudandet så långt möjligt utflormas på grundval av kunskaper ombrukamas attityder. Vidåtergång måste ersättning för den lämnade varan bestämmas. sättningenbör i princip svara mot kostnaden för anskaflflande av en ny vara Prop.1988/89:23 av samma eller motsvarande slag som den återlämnade. Användaren börju ha möjlighet att skaffa sig en ny produkt som motsvarar den han fått lämnaifrån sig. I vissa fall, t. ex. då den återlämnade varan innehafts under långtid, kan det dock vara rimligt att användaren får vidkännas ett visst avdrag påbelopp som svarar mot återanskaflfningskostnaden. Avdraget bör i så flallmotsvara den nytta som användaren skäligen flår anses ha haft av sin vara. Medtanke på svårigheten att göra en sådan beräkning bör dock metoden användas medförsiktighet. Såväl ersättning som avdrag bör i princip bestämmasschablonmässigt. Som förut antytts kan svårigheterna att bestämma ersättningenrättvist leda till att återkalldsen hellre bör ske i florm avrättelse. Jag återkommer i specialmotiveringen till frågan hur ersättningen börberäknas. Konsumentverketanser att det skulle vara av värde för den praktiska tiUämpningen av lagen omlagmotiven innehåller något uttalande om vilka krav som bör ställas påutredningen om återanskaflfningskostnader och innehavarnas eventuella nytta avprodukten. Enligtmin mening är det med hänsyn till att lagen avses vara generell inte möjligtatt konkretisera vilken utredning som bör förebringas. Denna fråga fåröverlämnas till rättstillämpningen. Sannolikt kommer kraven på utredning attbehöva variera mellan olika produktgrupper. Reglernaom återkallelse iförhållande till den civilrättstiga regleringen Ensärskild fråga i sammanhanget är förhållandet mellan reglerna om återkallelseoch den civilrättsliga regleringen. Etttillkännagivande av ett erbjudande om återkallelse riktas i allmänhet till enobestämd krets av brukare. Denna obestämdhet i frågan om erbjudandetsadressater gör att detta enligt gäUande rätt inte torde betraktas som ett anbudi avtalslagens (1915:218) mening. Så torde vara flallet bara i flråga omerbjudanden som tillkännages genom personliga meddelanden till enskildabrukare. Iallmänhet flår nog erbjudandet betraktas som en uppmaning till brukarna attsjälva lämna anbud, men rättsläget är inte helt klart. Avtal torde komma tillstånd genom att näringsidkaren själv, dier någon som företräder honom, iåterkalldseförflarandet tar emot den återkallade produkten när brukaren lämnarin den för rättelse, utbyte dier återgång. Därmed flår avtal anses vara träffatmellan näringsidkaren och brukaren om att åtgärden skall vidtas på de ierbjudandet angivna villkoren. Innanså skett kan brukaren troligen inte göra erbjudandet eller de i erbjudandetangivna villkoren gällande mot näringsidkaren på civilrättslig väg. Etterbjudande om återkaUdse, vare sig det lämnats flrivilligt eller eflteråläggande av , flår antas vara utan annan rättsverkan än attnäringsidkaren möjligen genom passivitetsverkan kan bli bunden vid erbjudandet,om han underlåter att meddela en brukare som förklarar sig vilja utnyttjaerbjudandet att han inte står fast vid det. Ettåläggande om återkallelse som inte följts av ett erbjudande kan över 46 huvud taget inte görasgällande på civilrättslig väg. Det är enbart sanktionerat av det vite somåläggandet i regel skall vara förenat med. Däremot kan brukarna,oberoende av återkalldseförflarandet, göra gällande de rättigheter som de harenligt den civilrättsliga lagstifltningen, t. ex. konsumentköplagen ellerkonsumenttjänstlagen. Detta kan ske antingen i den flormen allmännareklamationsnämnden erbjuder eller genom sedvanlig domstolsbehandling.