prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Omden som saken gäller har kallats vid vite att infinna sig personligen vid enförhandling uteblir, får rätten förordna att han skall hämtas till rättenantingen eller till en senare dag. Bestämmelsenär uppbyggd delvis efter mönster i 10 § LVU och 22 § LVM. Beträffande förslagettill ny LVM se 39 §. Till skillnad från dessa författningar gäller förstastycket endast länsrätt. Andra stycket gäller däremot även kammarrätt ochregeringsrätten. Enligt9 § förvaltningsprocesslagen är förfarandet inför allmän förvaltningsdomstolsom regel skriftligt. I handläggningen får ingå muntlig förhandlingbeträffande en viss fråga när det kan antas vara till fördel för utredningeneller främja ett snabbt avgörande av målet. Muntlig förhandling skall dockhållas i bl. a. länsrätt och kammarrätt om en enskild som för talan i måletbegär det samt förhandlingen inte är obehövlig och inte heller särskilda skältalar mot det. Ettomhändertagande för tvångsisolering är ett betydande ingrepp i den enskildesintegritet. Det är därför anigeläget att domstolsförfarandet utformas sä, atträttsäkerhetskraven kan tillgodoses. I den allmänna motiveringen (avsnitt2.14) framhålls i detta avseende betydelsen av muntlig förhandling. Iförstastycket föreskrivs att länsrätten skall hålla muntlig förhandling om det inteär uppenbart obehövligt. Presumtionen är således för muntlig förhandling.Bestämmelsen är begränsad till fall då smittskyddsläkaren 10 1988/89. ansökerhos länsrätten om tvångsisolering eller fortsatt tvångsisolering Prop.1988/89:5 eller då smittskyddsläkarens beslut om omedelbar tvångsisoleringunderställs länsrätten. I de fall då den som redan är tvångsisoleradöverklagar smittskyddsläkarens beslut enligt 53 § första stycket, har deallmänna reglerna om muntlig förhandling i 9 § förvaltningsprocesslagen ansettstillräckliga. Vidare föreskrivs att den enskilde skall upplysas om sin rätttill muntlig förhandling innan målet avgörs. Om han begär det skall länsrättenhålla muntlig förhandling. Bestämmelsernai första stycket gäller enbart processen i länsrätten. För kammarrättens ochregeringsrättens del har det ansetts fillräckligt med bestämmelserna om muntligförhandling i 9 § förvaltningsprocesslagen. I14 § förvaltningsprocesslagen finns bestämmelser om kallelse till muntligförhandling och personlig närvaro. I nämnda paragraf föreskrivs att rätten fårförelägga enskild att infinna sig .personligen vid vite eller vid påföljd avatt hans utevaro inte utgör hinder för målets vidare handläggning ochavgörande. Några särskilda regler härom har inte ansetts nödvändiga ismittskyddslagen. kan emellertid omständigheterna vara sådana att detframstår som nödvändigt att höra den enskilde själv innan målet avgörs. Om handå uteblir trots att han kallats att inställa sig personligen vid rätten, bördet finnas en möjlighet att hämta honom till rätten. Bestämmelser om hämtningfinns inte i förvaltningsprocesslagen. En sådan bestämmelse har därför tagitsin i andra stycket. Bestämmelsen i detta stycke gäller även för kammarrätt ochregeringsrätten. 59 § Vid handläggning i kammarrätt av mål enligt denna lag skall nämn demän ingå i rätten. Enligt12 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skall nämndemän delta iavgörandet i länsrätt. Om det är särskilt föreskrivet, skall nämndemän ingåockså i kammarrätt. Om medverkan av nämndemän i kammarrätt finns bestämmelser i23 § LVU och 29 § LVM. Beträffande förslaget till ny LVM se 40 §. 60 § Om offentligt biträde och annan rättshjälp i mål och ärenden enligt denna lag finns bestämmelser i rättshjälpslagen (1972:429). Riksdagenhar fattat beslut om förbättringar inom rättshjälpssy: stemet tprop.1987/88:73, JuU 21, rskr. Beslutet innebär bl.a. att offentligt biträdeskall kunna förordnas vid allmän förvaltningsdomstol i angelägenheter som rörintagning pä sjukhus eller utskrivning därifrån enligt smittskyddslagen. Enbestämmelse om detta har tagits in i 41 § 15 rättshjälpslagen. Förändringarnaträder i kraft . 61 § Vid delgivning med enskild i mål och ärenden enligt denna lag gäller inte 12 och 15 §§ delgivningslagen (1970:428). Enligtförvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen skall part enligt huvudregeln underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten eller domstolen avgör ett ärende eller mål. Delgivningen verkställs enligt delgivningslagen. S.k. surrogatdelgivning och kungörelsedelgivning med 146 enskildbör dock inte få användas i mål och ärenden enligt smittskydds- Prop.1988/89:5 lagen. En bestämmelse som begränsar delgivningslagens tillämpningi detta avseende har därför tagits in i denna paragraf. Motsvarande bestämmelser finns i 58 § socialtjänstlagen,24 § LVU och 23 § LVM. Beträffande förslag till ny LVM se 41 §. 62 § Ett beslut enligt denna lag gäller , ominte annat förordnas i beslutet. Bestämmelsen har en viss motsvarighet i 15 § andrameningen utredarens förslag. I gällande smittskyddslag finns en bestämmelse avsamma innebörd i 33 § fjärde stycket. Många av de beslut som kan fattas enligt denna lag är tillsin natur sådana att de måste kunna verkställas . Detta gäller oftamiljö-och hälsoskyddsnämndens beslut enligt 9 § och t. ex. smittskyddsläkarensbeslut om tvångsundersökning och omedelbar tvångsisolering. I paragrafen hardärför tagits in en bestämmelse om att beslut enligt denna lag skall ägagiltighet i avvaktan på laga kraft, om inte annat förordnas i beslutet. 63 § skall lämna biträde på begäran av 1. smittskyddsläkaren för att genomföra läkarundersökningenligt 36 §, 2. smittskyddsläkarenför att föra den som fillfälligt skall tas om hand enligt 37 § eller som skalltvängsisoleras enligt 38 eller 39 § till sjukhus, 3. smittskyddsläkareneller överläkaren för att återföra den som har avvikit från ett sjukhus, därhan enligt beslut skall vara tillfälligt omhändertagen eller tvångsisolerad,eller den som inte har återvänt till sjukhuset sedan hans tillstånd att vistasutanför sjukhusets område har gått ut eller återkallats, -4. smittskyddsläkaren om någon som enligt 50 § haröverförts till en institution skall återföras till sjukhuset, 5. miljö- bereda nämnden tillträde till områden, lokaler ochandra utrymmen som avses i 35 §, 6. socialstyrelsenvid styrelsens tillsyn. Paragrafen motsvarar delvis 16 § utredarens förslag och 25§ gällande smittskyddslag. Bestämmelser i smittskyddslagen om biträde avpolismyndighet behövs för att säkerställa att vissa för smittskyddet nödvändigaåtgärder kan genomföras. Hjälp av polismyndighet kan begäras för i huvudsak treändamål: för att genomföra tvångsundersökning, tillfälligt omhändertagande ochtvångsisolering, för att göra det möjligt för miljö- och hälsoskydds-, nämndenatt fullgöra sina uppgifter enligt lagen samt för att skallkunna utföra vissa inspektioner vid sin tillsyn. En begäran om biträde måste givetvis innehålla deuppgifter som polisen behöver för att kunna utföra uppdraget, t. ex. namn och om möjligt adress till den som biträdet avser. Det ligger i sakens natur att begäran innehåller uppgift också om att vederbörande är eller misstänks vara bärare av en 147 Med hänsyn till bl.a. de s.k. behovs- och Prop.1988/89:5 proportionalitetsprinciperna som enligt polislagen (1984:387) gällerför polisens verksamhet är det nödvändigt att polisen får kännedom om vilken sjukdomden som biträdet avser har drabbats av för att man skall kunna bedöma huråtgärden skall verkställas. Härtill kommer att de polismän som kommenderas attutföra uppdraget med att biträda behöver få kännedom om uppgiften för att deskall kunna skydda sig mot smitta. Enligtförsta punkten kan biträde av polismyndighet begäras för att verkställa ettbeslut om att någon skall läkarundersökas för att utröna om han smittats av ensamhällsfariig sjukdom. Redan själva beslutet om tvångsundersökning torde i deflesta fall utgöra en tillräcklig påtryckning på den som misstänks vara smittadför att han skall uppsöka en läkare för undersökning. I de fall han vägrar färundersökningen, om det är nödvändigt, ske med bistånd av polis. Polisenskall biträda både med att söka upp den som misstänks vara smittad och med attföra honom till den läkare som skall genomföra undersökningen. Ytterst kan detockså bli nödvändigt att hålla fast den som misstänks vara smittad vid självaundersökningen. Biträdeav polis enligt denna punkt fär begäras av smittskyddsläkaren. Iandra punkten regleras fall då någon enligt beslut skall tvängsisoleras påsjukhus. Polisen skall i dessa fall hjälpa till att föra den som skalltvängsisoleras till det sjukhus där han skall vara isolerad. Det ankommerdärefter på landstingskommunen och den ansvarige överläkaren att anordnaomhändertagandet på ett sådant sätt att den tvångsisolerade kan hållas kvar.Vidare omfattar denna punkt de fall då någon skall vara tillfälligtomhändertagen på sjukhus. Polisbiträde får i ett sådant fall anlitas för attföra den som misstänks vara smittad till sjukhuset. Att han får kvarhållas påsjukhuset framgår av 37 § andra stycket. Att hålla honom kvar är en uppgift förhälso- och sjukvården. Äveni dessa fall är det smittskyddsläkaren som får påkalla hjälp av polisen. Itredje punkten föreskrivs att polisbiträde får begäras för att återföra den somhar avvikit från det sjukhus där han är skyldig att kvarstanna. Motsvarandegäller om någon inte återvänder till sjukhuset sedan tiden för ett tillståndatt vistas utanför sjukhuset gått ut liksom om någoti inte återvänder tillsjukhuset sedan han har fått sitt tillstånd att vistas utanför dettaåterkallat. Äveni dessa fall är det smittskyddsläkaren som får påkalla biträde av polis.Polisbiträde i dessa fall fär begäras också av den överläkare som ansvarar förden tvångsisolerade. Ifiärde punkten anges att polisbiträde får begäras om någon som är överförd för narkotikamissbruk har avvikit från institutionen.Den tvångsisolerade skall i dessa fall återföras till det sjukhus varifrån hanöverförts till institutionen. Detär endast smittskyddsläkaren som kan begära polishandräckning i dessa fall. Femtepunkten reglerar miljö- och hälsoskyddsnämndens möjlighet att begära polisbiträde för att få tillträde till sådana områden, lokaler och 148 andrautrymmen varifrån smitta kan spridas och till vilka nämnden behö- Prop.1988/89:5 ver tillträde för att göra undersökningar och ta prov. I sjätte punktenfinns en bestämmelse om rätt för att begära biträde av polisvid sin tillsyn. Denna utövas huvudsakligen i form av inspektioner avsmittskyddsverksamhet som bedrivs av smittskyddsläkare, miljö- ochhälsoskyddsnämnder samt hälso- och sjukvårdspersonal. 64§ All undersökning, vård och behandling som behövs från smittskyddssynpunktvid en samhällsfarlig sjukdom skall vara gratis för patienten inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården. En undersökning som utförsav en privat verksam läkare för att utreda om någon har smittats av ensamhällsfarlig sjukdom är gratis för patienten, om läkaren är ansluten tillsjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Deläkemedel som behövs från smittskyddssynpunkt vid behandling av ensamhällsfarlig sjukdom skall vara gratis för patienten. Bestämmelserna i dennaparagraf om gratis förmåner för patienter gäller den som är sjukförsäkradenligt lagen om allmän försäkring. I17 och 18 §§ utredarens förslag finns bestämmelser om den enskildes kostnader.Bestämmelser om den enskildes kostnader för läkarundersökning och behandlingsamt läkemedel i öppen vård finns i 6 § andra stycket och i 19 § gällandesmittskyddslag. Den grundläggande tankenbakom paragrafens bestämmelser är att den som kan misstänkas föra eller som försmitta av en samhällsfarlig sjukdom inte skall kunna åberopa kostnadsskäl föratt underiåta att söka läkare eller genomgå behandling som är behövs frånsmittskyddssynpunkt. Iförstastycket anges att undersökning, vård och behandling inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården skall vara gratis för patienten närdet gäller en samhällsfarlig sjukdom. Kostnadsfriheten gäller oavsett om det ären läkare, sjuksköterska eller någon annan som svarar för åtgärderna. Allaerforderliga åtgärder för undersökning, vård och behandling inbegrips. Somexempel kan nämnas provtagningar, laboratorieundersökningar, undersökning ochbehandling av specialist efter remiss samt läkemedelsförskrivning. Detgörs inte någon åtskillnad mellan öppen och sluten vård. I öppen vård betalarpatienten vid andra sjukdomar i de flesta fall en patientavgift. Någonpatientavgift skall inte betalas vid samhällsfarlig sjukdom. Kostnadsfrihetenomfattar såväl den undersökning som behövs för att utreda om den undersökte harsmittats av en samhällsfarlig sjukdom som den vård och behandling av sjukdomensom därefter krävs. Åtgärden skall vara behövlig med hänsyn till smittskyddet.Detta får dock inte ges en för begränsad tolkning. Kostnadsfriheten gällersamfliga åtgärder som kan leda till att smittsamheten upphör, minskar ellerhålls tillbaka. Sjukdomar som inte har något samband med den samhällsfariigasjukdomen liksom skador och komplikationer som uppträder efter det attsjukdomen har upphört atlvara smittsameller som inte påverkar smittsamheten skall Prop. 1988/89:5 däremot intemedföra gratis hälso- och sjukvård. Föråtgärder av privatpraktiserande läkare är kostnadsfriheten däremot begränsad.Bestämmelser härom ges i andra stycket. Där föreskrivs att undersökning för attkunna diagnostisera en samhällsfarlig sjukdom är gratis för patienten. Medundersökning avses här även provtagning. Efterföljande vård och behandling avsjukdomen är däremot inte gratis för patienten. Hur många besök hos läkaren sombehövs för att diagnostisera en samhällsfarlig sjukdom kan variera från falltill fall. kan sjukdomen konstateras redan vid första besöket. I andrafall kan det behövas upprepade undersökningar och provtagningar innan sjukdomenkan fastställas. Alla dessa besök hos en privat verksam läkare är gratis förpatienten så länge misstanke om en samhällsfarlig sjukdom finns. Kostnadsfriheteni andra stycket gäller endast beträffande de privatpraktiserande läkare som äranslutna till den allmänna försäkringen. Regler om anslutning finns iläkarvårdstaxan. En patient som väljer att uppsöka en privatpraktiserandeläkare som inte är ansluten till.försäkringen får själv bekosta läkarensarvode. Itredje stycket finns en bestämmelse om att läkemedelsbehandling vid ensamhällfarlig sjukdom skall vara gratis för patienten. På samma sätt som vidundersökning, vård och övrig behandling gäller dock att läkemedelsbehandlingenskall vara. behövlig från smittskyddssynpunkt. Inte heller i detta sammanhangfår bestämmelsen ges en alltför snäv tolkning. Att läkemedel som kan görapatienten smittfri skall omfattas av kostnadsbefrielse är självklart. Menockså läkemedel som inte har denna effekt kan omfattas av bestämmelsen. Om ettläkemedel kan minska smittsamheten genom att t. ex. på olika sätt nedbringamängden smittämne eller hämma smittämnets tillväxt, bör det hänföras ull deläkemedel som omfattas av kostnadsfrihet för patienten. Läkemedlet Retroviranses ha sådana egenskaper. Om däremot ett läkemedel endast indirekt kan ansesha en effekt på smittspridningen, bör det inte omfattas av kostnadsbefrielsen. Läkemedlenär gratis för patienten oavsett om de har förskrivits av läkare inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården eller av privatpraktiserande läkareoch oavsett om läkaren är ansluten till den allmänna försäkringen eller ej. Bestämmelseni fjärde stycket begränsar de kostnadsfria förmånerna i - paragrafen till dem som är sjukförsäkrade enligt lagen om,allmän försäk ring. 65§ Landstingskommunen svarar för kostnader för åtgärder som avses i 64 §första stycket samt för kostnader för läkemedel som avses i 64 § tredje stycketoch som förordnas inom den egna verksamheten. Staten svarar för övrigakostnader som följer av 64 §. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag. I gällande lagstiftning finnsvissa bestämmelser om kostnadsansvar i 23 § smittskyddslagen samt i 14 och 15§§ smittskyddskungörelsen. Deundersökningar som utförs och den vård och behandling som lämnas inom den landstingskommunala hälso- och sjukvården och som behövs 150 med hänsyn tillsmittskyddet bekostas enligt/örra stycket av landstings- Prop. 1988/89:5kommunerna själva. Landstingskommunernaskall även svara för kostnaderna för läkemedel. Kostnadsansvaret avser bådeöppen och sluten vård. När det gäller den öppna vården innebär detta attlandstingskommunen svarar för hela kostnaden för läkemedel som förordnas avläkare inom den egna verksamheten. 1andra stycket föreskrivs att staten skall ansvara för övriga kostnader tillföljd av bestämmelserna i 64 §. Det gäller vissa arvoden till privatpraktiserandeläkare som är anslutna till den allmänna försäkringen. Sådana läkare fårersättning enligt läkarvårdstaxan (1974:699) för meddelad läkarvård.Ersättningen enligt taxan betalas av dels patienten i form av patientavgift,dels den allmänna försäkringen i form av läkarvärdsersättnirig. Enligt 64 §andra stycket skall patienten inte erlägga någon patientavgift vid besök hosvissa privatpraktiserande läkare för att utreda om samhällsfarlig sjukdomföreligger. Denna kostnad skall följaktligen istället staten stå för. Bestämmelseni detta stycke innebär att staten skall svara också för kostnader för läkemedelsom förskrivs av privat verksamma läkare. Något krav på att läkaren skall varaansluten till den allmänna försäkringen ställs inte upp. 66§ har tillsynen över smittskyddet i landet. Paragrafenmotsvarar 20 § utredarens förslag. I gällande smittskyddslag finns i 3 § förstameningen en bestämmelse om tillsyn över att smittsammasjukdomar bekämpas i riket. Iparagrafen anges att har tillsynen över smittskyddet. Någonregional eller lokal tillsynsmyndighet finns inte. Smittskyddsorganisationenär istället uppbyggd så, att landstingskommunen och smittskyddsläkarenansvarar för smittskyddet regionalt medan miljö- och hälsoskyddsnämnderna ochenskilda läkare har uppgifter på det lokala planet. Socialstyrelsenstillsyn över smittskyddet hänger nära samman med styrelsens tillsyn över hälso-och sjukvärden enligt hälso- och sjukvärds-lagen (1982:763) och tillsynslagen(1980:11). har också jämte tillsynenöver efterlevnaden av hälsoskydds-lagen (1982:1080). Detta innebär att fördelarkan vinnas genom att styrelsen samordnar sin tillsyn enligt de nämnda lagarna.Socialstyrelsen bör samarbeta med andra tillsynsmyndigheter med uppgifter avbetydelse för smittskyddet, t.ex. livsmedelsverket och arbetarskyddsstyrelsen. Statensbakteriologiska laboratorium har ställning som ett nationellt expertorgan inom smittskyddet. Det verkar i kraft av sin vetenskapliga och kunskapsmässiga kompetens. saknar i sin fasta organisa tion motsvarande kompetens. Det är därför av stor betydelse att styrelsen och laboratoriet samverkar effektivt. 67 § har rätt att på begäran få de upplysningar och ta del Prop.1988/89:5 av de handlingar som behövs för tillsynen. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Ilagrummet föreskrivs en rätt för att få tillgång till deupplysningar och handlingar styrelsen behöver för att kunna fullgöra sintillsyn. Bestämmelsen gäller både munfliga och skriffliga uppgifter samtuppgifter som dokumenterats på annat sätt, t.ex. bandinspelningar. Den somunderlåter att till styrelsen lämna ut begärda upplysningar eller handlingarkan med stöd av 68 § vid vite föreläggas att lämna ut dessa. Ytterst kansocialstyrelsen begära biträde av polismyndighet enligt 63 § 6. 68 §Socialstyrelsen får meddela de förelägganden och förbud som be hövs i enskilda fall för att denna lag eller föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen skall efterlevas. Ettföreläggande eller förbud får förenas med vite. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Iförsta stycket ges befogenhet att meddela de förelägganden ochförbud som behövs för att lagen eller föreskrifter som har meddelats med stödav lagen skall efterlevas. Innan ett föreläggande eller förbud meddelas börsocialstyrelsen självklart först försöka att få till stånd rättelse påfrivillig väg. Andrastycket ger rätt att sätta ut vite i ett beslut om föreläggandeeller förbud. Allmänna bestämmelser om förelägganden eller förbud vid vite ochom utdömande av vite finns i lagen (1985:206) om viten. Attsocialstyrelsens beslut enligt denna paragraf får överklagas hos kammarrättenframgår av 54 §. 69 §Socialstyrelsen har rätt att inspektera smittskyddsverksamhet som bedrivs av smittskyddsläkare, miljö- och hälsoskyddsnämnder och hälso- och sjukvårdspersonal. Den vars verksamhet inspekteras är skyldig att lämna det biträde som behövs vid inspektionen. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Föratttillsynen skall bli effektiv måste ha rätt att inspektera densmittskyddsverksamhet som bedrivs. En bestämmelse härom har tagits in i dennaparagraf Rätten att inspektera har begränsats till dem som har särskildauppgifter inom smittskyddet, nämligen smittskyddsläkare, miljö- ochhälsoskyddsnämnder samt behandlande läkare och annan hälso-ochsjukvårdspersonal. Vad som avses med hälso- och sjukvårdspersonal framgår av 1§ tillsynslagen. Om det behövs får begära biträde avpolismyndighet för att kunna genomföra en inspektion (63 § 6). 70§ Regeringen får meddela ytterligare föreskrifter 1. omåtgärder för att förhindra att smittsamma sjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet, 2. omandra frågor inom smittskyddet som inte gäller vaccination. Regeringen får meddela föreskrifter om undantag frän lagens tillämpning påförsvarsmakten, i den mån föreskrifterna inte gäller tvångsåtgärd mot enskild. Regeringenfåröverlåta åt myndighet att meddela föreskrifter som avses i denna paragraf. Paragrafenmotsvarar i stort 22 § utredarens förslag. Föreskrifter med bemyndiganden förregeringen finns bl.a. i 31, 32 och 34 §§ gällande smittskyddslag. Dennya smittskyddslagen innehåller en tämligen ingående reglering av smittskyddet.I vissa avseenden kan det dock finnas ett behov av kompletterande elleravvikande bestämmelser. Förstastycket första punkten motsvarar 22 § första stycket första punkten utredarensförslag och 32 § gällande smittskyddslag. Med stöd av bestämmelsen i sistnämndaparagraf har regeringen beslutat karantänsförordningen (1975:1019) samtträffat internationella och nordiska överenskommelser om karantänsväsendet.Avsikten är att se över och anpassa främst karantänsförordningen till den nyasmittskyddslagen. Med stöd av bemyndigandet kan regeringen besluta deföreskrifter om karantänsväsendet som kan meddelas i förordning. Iförsta stycket andra punkten bemyndigas regeringen att meddela föreskrifter omandra frågor inom smittskyddet än sådana som gäller vaccination. finnsinte några bestämmelser om obligatorisk vaccination (skyddsympning) i fredstid.Om det skulle uppkomma ett behov av att ånyo införa sådana bestämmelser måstede meddelas i lag. Bestämmelseni andra stycket motsvarar i sak 31 § gällande smittskyddslag. Bestämmelseni tredje stycket ger regeringen rätt att i sin tur överlåta åt en myndighet attmeddela ytterligare föreskrifter, s. k. subdelegation. De myndigheter som kankomma i fråga torde främst vara försvarets sjukvårdsstyrelse, vad gällerfrågor som avses i andra stycket, och , vad gäller övrigafrågor. Smittskyddeti krig m. in. 71§ Regeringen får meddela särskilda föreskrifter om smittskyddet enligt dennalag, om riket kommer i krig eller krigsfara eller om det råder sådanautomordentliga förhållanden som är föranledda av krig eller av krigsfara somriket har befunnit sig i. Bemyndigandeti paragrafen gäller smittskyddet i krig m. m. Bestämmel sen har inte någon direkt motsvarighet i gällande smittskyddslag, men i 30 § ges vissa bestämmelser för krigssituationer. I bestämmelsen före skrivs att regeringen får meddela särskilda föreskrifter om smittskyddet i 153 bl.a,krig. Regeringen får alltså med stöd av denna paragraf meddela Prop.