prop · GC03100 · 1988-12-31 00:00:00 — Även i medelinkomstländerna finns stora och växande grupper djupt fattiga människor, vilkas möjligheter attfinna sysselsättning har försämrats drastiskt under den ekonomiska krisen.Många av dessa riskerar nu attdrabbas ytteriigare innan de ekonomiska strukturanpassningsprogrammenlett till en bestående tillväxt. Försöken tillekonomisk återhämtning i de skuldkrisdrabbade medelinkomstländerna fortsätter. Många nödvändigareformer möter emellertid svårainrikespolitiska problem. Det kraftiga resursflödet ut ur dessa länder ochåtstramningen av statsfinanserna är politiskt laddade företeelser. Utan etttillräckligt inhemskt stöd har regeringar svårt att genomdriva ekonomisk-politiskareformer, men utan reformer förlängs och förvärras den ekonomiska krisen. Iflera länder är detta ett svårt dilemma. återupprättade demokratier, t. ex. i och , vilarpå bräcklig grund. För att reformprogram skall vara hållbarakrävs förnyade ansträngningar för att återupprätta export, investeringar ochinkomster. Utvecklingsansträngningar är för framgång beroende av depolitiska villko ren,såväl de inhemska som de som råder i det internationella samfundet. Det gäller frågor om krig och fred, om utvecklingspolitiskt samarbete, om 41 demokratisksamhällsutveckling och viljan att bygga utvecklingen på de Prop. 1988/89:100 fattiga m.m. Åttiotalet har i flera avseenden tvingat fram en realism i Bil. 5 ambitioner och metoder attåstadkomma ekonomisk utveckling. Skall nittiotalet kunna medföra enförnyad och bestående utveckling krävs att de politiska förutsättningarnaförändras och att ett kraftigare stöd för de utvecklingspolitiskaansträngningarna mobiliseras. På olika håll ivärlden har konflikter som länge skördat offer och hindratutveckling sett ut att gå mot en lösning. Flera av dessa konflikter rörländer och regioner som är betydelsefulla för svensk utrikes-ochbiståndspolitik. Detta öppnar möjligheter för ytterligare utvecklingsansträngningar,även om fredsprocessen ännu inte är tryggad. Bakom denedtrappade konflikterna i vissa u-landsregioner ligger avspänningen mellanöst och väst. Denna avspänning och de ekonomiska reformerna i bådeSovjetunionen och kan öppna vägen för ett mer förtroendefulltutvecklingspolitiskt samarbete i världen. Detta förutsätterockså förändringar i många i-länders politik. Den mer utbredda insikten om detömsesidiga ekonomiska beroendet mellan i- och är här av stor vikt. Etttydligt uttryck för de utvecklingspolifiska frågornas ökade betydelse är den alltstarkare roll som kommit att spela i dessa sammanhang, särskilt genom att kraftigt ökasin bistånds- och långivningtill . brottasockså med interna politiska problem. Utvecklingens möjligheterpåverkas av varie lands historiska förutsättningar och har i många fall ocksåbegränsats av utländskt inflytande. Åttiotalets ekonomiska tillbakagång och de djupgåendestrukturanpassningsprogrammen i mångaländer har ytterligare komplicerat den politiska situationen. Strukturomvandlinginnebär inkomstomfördelningar och utmanar därför skilda ekonomiska ochpolitiska intressen. Hur olika länder förmår hantera dessa intressekonflikterär avgörande för hur de klarar de svåra utvecklingspolitiska utmaningarsom många av dem står inför. Hur de fattigasintressen företräds varierar. I många av de länder som upplevt ekonomisknedgång fördes länge en utvecklingspolitik som i fleraavseenden i praktiken inte gagnade de fattiga. I många afrikanska länderhar detta varit särskilt tydligt i jordbrukspolitiken, som ofta lett tillminskade inkomster för majoriteten av de fattiga, småbrukarna. Starka företrädare för dessa och andra gruppersom kan driva fram reformer i de fattigas intressen saknas ofta. Därför är endemokratisk samhällsutvecklingbetydelsefull också för ekonomisk utveckling. Därför spelar också de enskilda organisationerna ochfolkrörelserna en särskild roll i utvecklingssamarbetet. Med ett bättre samarbetsklimat mellan världens länderoch med en bättre utvecklingspolitiki många finns förutsättningar för att de externa resursernaför utveckling i skall kunna öka. Viktigast för u-län dernaär större handelsinkomster, men ökad finansiering för utveckling - inkluderandedirektinvesteringar, kapitalflöden och bistånd är likaledes 42 nödvändiga.Skuldkrisen är det tydliga uttrycket för bristerna i dessa Prop. 1988/89:100 resursflöden. Åtgärder både i i- ochu-länder krävs för att flödena åter skall Bil. 5 kunna öka och föratt utvecklingen åter skall förbättra de fattigas levnadsvillkor. Inte minstkrävs ett ökat internationellt bistånd. Världshandelnssnabba ökning har gynnat som grupp. Efterfrågan på u-ländersexport har vuxit kraftigt i framför allt , men också i ökad utsträckning ide s. k. industrialiserade länderna. De som främst kunnat dra nytta avdetta är de länder som exporterar industrivaror. För dessa länder var år 1987och sannolikt också osedvanligt goda år. Även oljeproducerande länder kundeunder året öka sin exports köpkraftpå grund av oljeprisets delvisa återhämtning efter det stora fallet 1986. Övrigaråvaruproducenter hade emellertid svårt att utnyttja uppgången i världshandeln. Dennedgång i råvarupriserna utom olja som ägt rum fortsatteunder 1987. Trots en viss ökning av exportvolymerna innebar fortsattfallande bytesförhållanden (terms of trade) att köpkraften hos dessa länders export ökade medendast . Många ickeoljeproducerande länder i fortsatte att uppleva stora svårigheter. Medanpriserna steg något på andra jordbruksvaror än livsmedel samt påmetaller och mineraler, föll de kraftigt på livsmedel, i synnerhet på kaffeoch kakao. Detta har försvårat återhämtningsprogrammen i många av defattigaste länderna. För de afrikanska länderna söder om sammantagnaföll exporten och i än högre grad importen . Det är osäkert om i dettaavseende har varit ett . förmågaatt utnyttja världshandeln återspeglar delvis deras utvecklingsnivå. Som oftapåpekats har emellertid många fört en politik som inte har varithandelsfrämjande. Det står klart att handelrestriktioner i i-länderna(och mellan ) också har haft en negativ inverkan. Detta gäller såväljordbruksvaror och andra råvaror som industrivaror. Protektionistiska tendenser har vuxit istyrka och varit kostsamma för producenter och konsumenteri både i- och . Därför skulle framgångar i de pågående GATT-förhandlingarna,den s.k. Uruguay-rundan, vara av utomordentlig betydelseför . Sedan börian av åttiotalet, efter två årtionden av snabbtväxande resurs överföringar, har flödet av nytt kapital till minskat kraftigt. Särskiltkraftigt har nyupplåningen och direktinvesteringama från privata källorfallit. blev nettotransfereringarna till negativa, det vill säga den totala nyupplåningen var mindre än de amorteringaroch räntor som betalades. har enligt Världsban ken20-30 miljarder dollar gått från , främst från de latinamerikanskaländerna, till i-länderna. Detta resursutflöde uppvägs i dagganska exakt av direktinvesteringar och bistånd, men bilden av kraftigt fallanderesursflöden förändras inte. Resursutflödet ären i längden ohållbar utveckling och försvårar åter- Prop. 1988/89: 100 hämtningen också påkort sikt, eftersom import av nödvändiga insatsvaror Bil. För defattigaste och mest skuldtyngda länderna krävs lättnader i skuldbördan. Åvenför många medelinkomstländer synes situationen vara för svår för att länderna skallkunna övervinna skuldkrisen. Detta berorbåde på att anpassningspolitiken ej är tillräckligt effektiv och på den begränsade tillgången på kapital. Deninternationella strategin för de mest skuldsatta medelinkomstländerna harförutsatt ökad nyutlåning frånbanker i i-länderna. Bankerna har dock i hög utsträckning avstått frånnyutlåning, medan istället och Valutafonden ökat sina insatser. Betydelsefullaframgångar har dock uppnåtts i det internationella samarbetet förskuldlättnad och ökade resurser till förmån för de fattigaste länderna. Genom ökat stöd från i-länderhar fått möjlighet att öka sin utlåning på mjuka villkor till stöd för fattiga ländersstrukturanpassning. har kraftigt ökat sinutlåning i detta syfte. Genom ett särskilt program har Världsbankenframgångsrikt bidragit till att mobilisera och samordna ett ökat bistånd tillde afrikanska skuldtyngda länderna. Banken har också förberett särskildaåtgärder för att hjälpa en grupp u-ländersom har en betungande skuld till . Framsteg har ocksågjorts i att minska de fattiga skuldbörda när det gäller derasskuld till såväl offentliga som privata kreditorer i andra länder. Mestbetydelsefiill härvidlag är den uppgörelse som nåddes i dens. Överenskommelsen innebär att de fattigaste ländernanu har möjlighet att omförhandla sina skulder till offentliga långivare påbetydligt mjukare villkor . Också när det gäller skulder tillprivata långivare har framsteg gjorts. Marknadsbaserade metoder har utvecklats, s. k. skuldåterköp ochskuldbyten, som möjliggör för u-ländernaatt annullera sådan skuld till en kostnad som är avsevärt mindre änskuldens nominella värde. Den strategi somföljts i det internationella samarbetet för att lösa skuldproblemhar inneburit åtgärder som anpassats land för land och efter typ av skuld. Varkenunilateral betalningsinställelse eller generellt avvisande av skuldlättnadsåtgärder har settssom framkomliga vägar. har genom olika initiativ spelat en pådrivande roll i attsöka konkretalösningar. Några svenska insatser som direkt berör biståndsanslaget redovisas senare i ett särskiltavsnitt. För en återupprättadtillväxt krävs förutom direkt skuldlättnad ökade finansiella resurser förutveckling. Återupprättad kreditvärdighet bör leda till förnyatkapitalinflöde och ökade direktinvesteringar. För att underiätta detta har inom ramen för en översyn av olikaexportfinansieringssystem för kapitalvaror inletts. Det multilateralainvesteringsgarantiorga-net MIG Ainledde sin verksamhet . För många länder, i synnerhet de fattigaste, kommer emellertid detinternationella biståndet att under långtid framöver vara den huvudsakliga källan för utvecklingsfinansiering. svarade biståndet för av de totalakapitalöverföringarna till . är motsvarande siffra . Intesedan 1950-talet har biståndet haften relativt sett större betydelse för kapitalflödet till . Ändå föll dess volym meddrygt jämfört med året innan. ,som tillsammans svarar för av allt bistånd, minskade sinautbetalningar med ca I %, mätt i fasta priser och växelkurser. Som andel av BNI låg dock OECD-ländernasbistånd kvar på nivån 0,35%.Skillnaderna mellan olika givariänder är dock stora. 1988/89: 100 Bil. BNI (%) (milj. USD) DAG totalt(1) Arabiska länder totalt(3) (4) (4) (1) DAC() ärOECD:s biståndskommitté.Medlemsländerna är de som anges i tabellen. (2) InklusiveFrankrikes bistånd till departement och territorier utanförlandets gränser (s. k. DOM/TOM). Detta belopp ingår även i totalbeloppet. (3) Dentidigare kategorin OPEC-länder har ersatts av kategorin Arabiska länder. (4) På grundav svårigheterna att beräkna och ÖsteuropasBNI kan någon entydig biståndsandel inte anges.Andelen har tidigare av DACuppskattats till mellan 0,20 och 0,. (DAC,1988) antogs i samband meddeklarationen om FN:s andra utveck- Prop. 1988/89: 100 lingsårtionde 0,7-procentmålet för det offentligabiståndet. Ännu har Bil. 5 endast fyra länder - ,, och - nått upptill detta mål. Goda utsikter finnsatt kommer att sälla sig till denna krets . Utöver Finlanduppvisade och betydande ökningar av sitt bistånd under1987. För del innebar ökningen, tillsammans med det kraftigtstigande värdet på den japanska yenen, ett stort steg på vägen mot positionen som väridens störstebiståndsgivare. I relation till BNI liggerJapan dock fortfarande klart under genomsnittet bland andra givarländer. Flera länderminskade sina biståndsansträngningar . För tre stora biståndsgivare - ,, och - fortsätter denna trend sompågått under större delen av åttiotalet.Minskningarna i dessa länders bistånd var anmärkningsvärt stora.Till bilden när det gäller bistånd, vilket ännu var världens största, höratt det till betydande del avser och och är säkerhetspolitiskt motiverat. Bland givarländerutanför OECD-området har biståndet från arabiska länder varit betydelsefullt och iförhållande till BNI motsvarat avsevärt större biståndsansträngningar. 1 takt med ökandeekonomiska svårigheter, särskilt som följd av det sjunkande oljepriset, haremellertid dessa länders bistånd minskat i volym . År 1986gjordes en viss återhämtning men minskningen har varit desto större.Merparten av detta biståndgår till arabiska länder. Biståndet frånSovjetunionen har visat en tydligt ökande tendens . Som andel avnationalinkomsten ligger det emellertid fortfarande på en låg nivå.Större delen av biståndet går till länder som har nära utrikespolitiska förbindelser med . () förutser att det internationella biståndet kommer att ökaigen, men inte i takt med tillväxten i givariändernas ekonomier. Därmedskulle givarländerna komma än längre från FN:s 0,7-procentmål för biståndet. Behovenav ökade biståndsinsatser har emellertid vuxit. Till detta bidrar särskiltskuldkrisen, miljöfrågorna och deminskade konflikterna på olika håll i världen. Behovet av ökatinternationellt bistånd och en bättre bördefördelning mellan olika givare harmot denna bakgrund fått förnyad uppmärksamhet. I DAC pågår en diskussion om biståndetpå . I denna står volymfrågan i centrum. De nordiska länderna spelar enpådrivande roll för att åstadkomma en ökning av det totala biståndsflödet till . I regeringsdeklarationen /89 uttalar regeringenatt skall bidra till att vända tillbakagången i de fattiga länderna och lindraskuldkrisen. Uttalandet angerviktiga prioriteringar för det svenska biståndet . De afrikanska ländernas ekonomiska kris är inte över- 46 Den politik för att återvinna ekonomisk balans och socialutveck- Prop. 1988/89: 100 ling som förs i många fattiga länder behöver ettstarkt stöd. En interna- Bil. 5 tionell insikt finns om att särskilda insatser behövs iform av skuldlättnad och hjälp med löpande import. bör fortsätta att tainitiativ och medverka till att skuldlättnadsåtgärderna blir tillräckligaliksom det övriga stödet förstrukturanpassning. Parallellt med att stödet för strukturanpassning fullföljs bör de långsiktigautvecklingsuppgifterna ges ökad uppmärksamhet. 1 analysarbetet om biståndet tillAfrika inför 1990-talet, har dessa frågorbehandlats. Nedan redovisar jag förslag om riktlinjer för svenskt utvecklingssamarbetemed de afrikanska mottagarländerna. Biståndet har nåtten betydande omfattning. har en vidgning av såvälkretsen mottagarländer som av formerna för samarbetet ägt rum. Enutredning har tillsatts med uppgift att inför 1990-talet göra en översyn avorganisation och arbetsformer i det bilaterala biståndet. En utgångspunkt äratt det övergripande biståndspolitiska målet att höja de fattiga folkenslevnadsnivå står fast. Den starka inriktningen av biståndet på de fattigaste länderna bestårdärför också. Det finnsförhoppningar om att klimatet för internationellt samarbete håller på att förbättras.Överenskommelser och utsikter för fred i några konfliktområden innebär nya uppgifterför biståndet. Med avspänning kan det multilaterala samarbetet och de internationellaorganisationerna få ökade möjligheter. Arbetet på att effektivisera FN-organensverksamhet måste dock drivas vidare för att dessa möjligheter skall kunna tas tillvara. Det nordiska projektet om FN iutvecklingssamarbetet är viktigt i detta perspektiv. Innan förslagenunder olika anslagsposter behandlas vill jag särskilt gå igenom några aktuella frågor iutvecklingssamarbetet. Sverigesutvecklingssamarbete med inför 1990-talet I budgetpropositionen /89 anmälde jag att ettarbete inom hade inletts i syfte att närmare analyserainriktningen av biståndet till söder om inför 1990-talet.Analysarbetet har tagit sin utgångspunkt i det faktum att en i många ländergynnsam ekonomisk och socialutveckling och stora delar av vänts i sin motsats under det senaste decenniet.Afrika söder om , som redan förut varit den minst utveckladeu-landsregionen, har till följd avogynnsamma yttre omständigheter och felslagen ekonomisk politik drabbats av ekonomisk tillbakagång. Samtidigtfinns tecken på att denna utvecklingnu även manifesterar sig i en social tillbakagång som hotar tidigare gjorda landvinningar. Detta utgör ettallvariigt hot mot grundvalen för den framtida utvecklingen. I det följanderedovisar jag de principiella slutsatser som jag dragit. framsteg, kris, återhämtning Framstegeni har varit stora mot Kraven på ekonomisk och social utveckling 47 blev en del av de självständiga staternas program. Dencentrala tankegång- Prop. 1988/89: 100 envar att ländernas egna resurser bara behövde kompletteras på vissa Bil. punkter för att utvecklingen skulle ta fart. I flertaletländer i gjordes medbiståndets hjälp betydande framsteg inom utbildning och hälsovård. Andelen barn som böriade ökade från år1960 till år Självständighetenställde länderna inför en lång rad problem. Fattigdomsproblemen fanns kvar.Det fanns inte tillräckligt med kvalificerad personal för alla uppgifter somframstod som angelägna i den nya nationen. Den ekonomiska utvecklingen innebarstrukturella förändringar i ländernas ekonomier. En av de viktigaste orsakerna var denökade vikt som tillmättes industrisektorn och den relativa försummelsen avjordbruket. Krisen under detsenaste decenniet äv delvis resultatet av att den förda utvecklingspolitikenökade känsligheten för yttre störningar och skapade ett större import-och biståndsberoende än nödvändigt. Den strategi som många länder följt - med biståndsgivarnasstöd - visade sig inte kapabel att skapa entillräckligt stabil och anpassningsbar bas för en bestående ekonomiskoch social utveckling. har under det senaste decennietdrabbats av ett flertal yttre chocker.Oljeprischocken följdes av kraftiga internationella realräntestegringar, ett dramatiskt råvaruprisfall,samt en långvarig och utbreddtorkkatastrof. Detta har inneburit svåra ansträngningar för de fattiga afrikanskaländerna. För länderna i södraAfrika tillkommer de negativa effekter som destabiliseringspolitikhar haft på dessa länders ekonomier. De hittillsvarande kostnaderna har uppskattats till ca . Så länge Sydafrikasapartheidsystem och destabiliseringspolitik består kommer dessa länder att fortsätta lida stor skada. Sydafrikansk politik utgör en starkt hämmande faktor för utveckling iregionen och samarbete mellan frontstaterna.Avskaffandet av apartheidsystemet skulle innebära att istället kunde spela en positiv ochdynamisk roll för hela regionens framtida ekonomiska utveckling. Stora insatser måstetill för att vända utvecklingen . För att klargöra det svåra läget vill Jag kortfattat karaktärisera utvecklingen. - Destora landvinningar som gjordes på det sociala området under 1960-och 1970-talenriskerar att raseras. Enligt aktuella uppgifter från sjunkerandelen barn som böriar skolan i åtskilliga länder. Men det kanskeallvarligaste tecknet på den begynnande urholkningen av den sociala standardenär den ökning av barnadödligheten som bedömer ha inträffat på många hållsedan mitten av . - Nationalinkomsten perinvånare har fallit med en fjärdedel under 1980-talet.I dag är BNP per invånare lägre än . - Investeringarnaper invånare har nästan halverats och befinner sig nu på en lägre nivå än vidmitten av . Investeringarnas andel av BNP är nere på ochdet inhemska sparandets andel är ännu mycket lägre. - Exportinkomsternahar fallit , som ett resultat av såväl minskande volym som fallande råvarupriser. - Importenper invånare utgör av vad den var . Prop.1988/89: 100 - Utlandsskuldenhar vuxit från till 130 miljar- Bil. 5 der dollar . Kapaciteten att klaraskuldtjänstbetalningarna har inte alls ökat i motsvarande utsträckning, vilket harförsatt ett stort antal fattiga i en mycket svårskuldsituation. - Jordbruksproduktionenhar inte hållit jämna steg med befolkningsökningen. - Miljöförstörelsenhar gått oroväckande snabbt i . Enligt FAO är takten iavskogningen 29 gånger högre än ny planteringen. Markförstöringen är utbredd. - Infrastrukturen iform av vägar, järnvägar och hamnar förfaller på många håll som en följd av bristande underhåll och väpnade konflikter.Bara att återställa och vidmakthålla standarden på vägnätet har kostnadsberäknatstill ca . Det stora flertaletkrisdrabbade länder i har igångsatt ekonomiska återhämtningsprogram,s. k. strukturanpassningsprogram, för att möta krisen och få tillstånd en bärkraftig utveckling. Vissa positiva resultat böriar nu skönjas av de pågåendeansträngningarna. De berörda länderna uppvisade en positiv ekonomisktillväxt per invånare under 1986-87, vilketstår i klar kontrast till vad som varfallet för söder om somgrupp. Detta avspeglas också i konsumtionsutvecklingen. Prognosen pekar på en fortsatt gynnsamutveckling. Det är dock viktigt attpåpeka att detta är beroende av såväl ett effektivt utnyttjande av tillgängliga resurser som ett tillskott avresurser utifrån som möjliggör den nödvändiga importen. Vid det trettonde särskilda mötet med FN:sgeneralförsamling åtog sig de afrikanska länderna och detinternationella givarsamfundet ömsesidigt att verka för att skapa förutsättningar för enbärkraftig ekonomisk utveckling, som möjliggör en positiv tillväxt per invånare. Medande afrikanskaländerna åtog sig att utforma sin politik i en mer tillväxtfrämjande riktning ställdegivarsamfundet i utsikt att stödja de afrikanska ländernas ansträngningargenom att tillhandahålla nödvändiga resurser utifrån. Detta ömsesidiga åtagandebekräftades vid översynen av FN:s aktionsprogram för vid höstensgeneralförsamling. Giltigheten av åtagandet sträcker sig dock längre omstrukturomvandlingen skall kunna fullföljas och understödjas av enutvecklingsbefrämjande miljö . Det står klart att det kommer att krävasstora ansträngningar för att vända utvecklingen i söder om positiv riktning. Ett realis tiskt och långsiktigt perspektivmåste därför anläggas pä ansträngningarna för att höja de fattiga folkens levnadsnivå,det övergripande målet för utvecklingssamarbete. Enpositiv ekonomisk tillväxt per invånare är en nödvändig förutsättning för attkunna höja levnadsstandarden för breda folklager. Även omdetta kan synas som en blygsam ambi tionsnivå skulle det innebära ettmarkant brott med det gångna årtiondet. 4 1988/89. Det kräver mycket av de afrikanska länderna, mendet kräver också Prop. 1988/89: 100 mycket av det internationella utvecklingssamarbetet. saknar intenaturliga förutsättningar för ekonomisk utveckling. Tvärtom kan man med foghävda att söder om har en betydande potential. Men den är förnärvarande kraftigt underutnyttjad även med hänsyn tagen till miljöaspekterna. En utvecklingsstrategi för 1990-talet Utmaningen för de afrikanska länderna är attåstadkomma en bärkraftig ekonomisk och social utveckling. Biståndets uppgift äratt stödja dessa ansträngningar och medverka i utformandet av enutvecklingsstrategi som förmår att höja de fattiga folkens levnadsnivå.Huvudlinjer i en sådan utvecklingsstrategi bör enligt min mening vara: - Enutvecklingsbefrämjande ekonomisk politik för att skapa den nödvändiga miljönför produktiva investeringar och effektiv produktion som kan leda till ökadtillväxt och sysselsättning. Det gäller att förbättra de bredafolklagrens möjligheter att ta del av den ekonomiska tillväxten. Därvid är detväsentligt att den ekonomiska politiken stimulerar produktions- och produktivitetshöjningsärskilt inom småjordbruk och småindustri. - Bättrehushållning med naturresurserna för att dels klara livsmedelsför-söriningen,dels bevara livsbetingelserna för framtiden. Att bekämpa fattigdomen, som utgördet största hotet mot miljön, måste ges prioritet. - Höjdsocial standard både som medel för att höja de fattigas produktiva kapacitetoch som mål i sig. Värdet av högre utbildningsnivå och bättre hälsostandard förekonomisk utveckling står utom tvivel. utgör ekonomisk tillväxt ettvillkor för att stoppa den oroväckande nedrustningen i de sociala sektorerna. - Rehabiliteringav infrastrukturen som en oundgänglig förutsättning för att entillväxtorienterad ekonomisk politik skall vara verkningsfull.