prop · GC03113 · 1988-12-31 00:00:00 — Särskilt omenskilda intressen är berörda finns det skäl till en mera skärpt hållning. Påområden inom den offentliga verksamheten där det är fråga ommyndighetsutövning bör man av hänsyn till rättssäkerheten kunna ställasärskilda krav på noggrannhet och omsorg. JO och JK framhållit har rekvisitetgrov oaktsamhet i rättspraxis tolkats restriktivt. Nuvarande begränsningar förstraffbestämmelsernas tillämpning har inneburit bl.a. att lagligheten avmyndighetsåtgärder på t.ex. rättsväsendets område kommit att prövas pådisciplinär väg i en omfattning som från principiella synpunkter knappast ärlämplig. Ävenremissinstanser som är kritiska till promemorians förslag framför uppfattningenatt den straffrättsliga toleransnivån bör sättas lägre än som skett irättspraxis. Somjag har utvecklat i det föregående innebär mitt förslag att gärningar som ärringa undantas från straffansvar. Jag anser att önskemålet att åstadkommaen lämplig avgränsning av det straffrättsliga ansvarsområdet Prop.1988/89:113 tillgodoses bättre genom en sådan regel än genom kravet på att oaktsamhetenskall vara grov för att straff skall kunna komma i fråga. Vissaremissinstanser har befarat att straffansvaret genom sänkningen av dennuvarande gränsen för straffbar oaktsamhet skulle komma att sträcka sig näranog lika långt som före ämbetsansvarsreformen, i all synnerhet om också förfångsrekvisitetändras. Farhågornaförefaller enligt min mening överdrivna. Tjänstefelsbestämmelsen ibrottsbalken omfattade alla typer av förseelser, oavsett hur bagatellartadede än var, även om det i praxis förekom en något snävare tillämpning. Genombestämmelsen straffbelades också fel som begicks av oskicklighet elleroförstånd. Det innebar att ansvaret sträcktes utöver den gräns som i allmänhetbrukar ställas upp när det är fråga om oaktsamhetsbrott. Denstraffbestämmelse som föreslås här omfattar endast förseelser med näraanknytning till myndighetsutövning. Även om, som jag tidigare utvecklat,bestämmelsen kommer att omfatta inte endast vad som föreskrivs i lag ellernågon annan författning, sträcker sig utvidgningen "åsidosätter vad somgäller för uppgiften" inte särskilt långt i förhållande till vad somgäller . En gärnings straffbarhet skall, som sagts, avgöraspå grundval av en helhetsbedömning så att endast gärningar som är allvarligareän ringa omfattas av straffansvar. Den begränsningen är av-se(Jd att markeraatt endast klart straffvärda handlingar skall medföra ansvar enligt destraffrättsliga bestämmelserna. Mittförslag innebär således att straffansvar skall kunna inträda, även om oaktsamhetehnteanses grov. I promemorian föreslås att gärningar, där oaktsamheten är ringa,formellt skall undantas från straffansvar. I mitt förslag harjag inte tagit uppnågon motsvarande begränsning. Mina överväganden i denna del är närmast avlagteknisk natur. Graderingar av oaktsamheten i ringa och icke ringa har visatsig kunna vålla svårigheter vid rättstillämpningen och används därför numerainte i andra fall än när det finns vägande skäl till det. Detta gäller särskiltom man, som enligt mitt förslag, generellt undantar ringa fall frånstraffansvar. I praktiken uppnår man redan härigenom i allt väsentligt den avgränsningsom avsetts i promemorian. I fråga om brottsbalksbrott som är straffbelagda vidoaktsamhet förekommer inte i något fall en gradering mellan ringa och icke ringaoaktsamhet. Den systematiken bör behållas så långt det är möjligt. Attringa oaktsamhet inte formellt undantas från straffansvar betyder heller inteatt varje oaktsamhet hur ringa den än är skall kunna föranleda straffansvar. Avallmänna principer följer att straffrättsligt ansvar för oaktsamhet inte skallkomma i fråga för varje avvikelse från den eftersträvade . En vissmarginal föreligger alltid mellan det helt aktsamma och det oaktsamma. Fel sominte föranledde ansvar enligt den bestämmelse om tjänstefel som fanns före år1976 bör självfallet heller inte föranleda ansvar enligt den nya bestämmelsen. Attmitt förslag formellt avviker från promemorians innebär inte att jag har någon annan syn än den som presenteras där om de aktsamhetskrav som bör ställas vid myndighetsutövning. Vid bedömningen avhuruvida gärningsmannen handlat oaktsamt är det i första hand av betydelsevilka krav på noggrannhet och omsorg som uppgiften krävt. Detta får såsom iandra motsvarande sammanhang vägas mot omständigheter som hänför sig tillgärningsmannen personligen, t. ex. hans kunnighet, utbildning och erfarenheteller att han handlat under tidspress. 3.8 Den lagtekniska konstruktionen m. m. Mitt förslag:Brottskonstruktionerna i 20 kap. 1 § BrB ändras. Enligt JÖrsta stycket skallgärning som begås uppsåtligen eller av oaktsamhet bestraffas som tjänstefel .Straffet är böter eller fängelse i högst . 1 ringa fall skall inte dömas tillansvar. Andra stycket innehåller bestämmelser om uppsåtliga brott som är grova.I lagtexten anges vissa omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningenav om brottet är grovt. Brott som är grovt ges beteckningen grovt tjänstefel.Straffet för grovt tjänstefel är fängelse, lägst och högst . Med anledning av de ändrade brottsbeteckningarna införs en ny rubrik till 20kap. BrB, "Om tjänstefel m. Promemoriansaknar motsvarighet till mitt förslag. Remissinstanserna: Vissaremissinstanser har anfört att de nuvarande brottsbeteckningarna är olämpligaom det straffrättsliga ansvarsområdet utvidgas på det sätt som föreslås ipromemorian. JO har föreslagit att brottsrubriceringarna tjänstemissbrukoch tjänstefel återinförs. Skälenför mitt förslag: Enligt första stycket i 20 kap. 1 § BrB i dess nuvarandelydelse skall dömas för myndighetsmissbruk till böter eller fängelse , om gärningen har begåtts uppsåtligen. Är brottet grovt, döms tillfängelse i högst . Har gärningen begåtts av grov oaktsamhet, skall enligtandra stycket dömas för vårdslös myndighetsutövningtill böter eller fängelse ihögst . För uppsåtligt brott dömssåledes för myndighetsmissbruk. Redan nuvarande bestämmelser omfattar situationerdär man inte i någon egenflig mening kan tala om missbruk av offentligmaktställning. De invändningar som man således kan ha mot dennuvarande brottsbeteckningen gör sig än mera gällande, om man till detstraffrättsliga ansvarsområdet för även åtgärder som inte i sig självainnefattar myndighetsutövning. JO, som har tillstyrktgrundprinciperna för den föreslagna avgränsningen av ansvarsområdet, harföreslagit att beteckningen tjänstefel återinförs som en gemensam beteckning pågärningar där inga särskilt försvårande omständigheter föreligger, oavsett ombrottet begåtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Straffet föreslås vara bötereller fängelse i högst . Enligt JO:s förslag börvissa allvarliga fall, som i verklig mening inneburit missbruk av ställning iallmän tjänst och medfört skadliga effekter, sammanföras under en särskildgärningsbeskrivning med brottsrubrice- ringen tjänstemissbruk.För tjänstemissbmk skall enligt JO:s förslag dö- Prop. mas, om en gärning, somannars utgjort tjänstefel, innefattar missbmk av ställning i allmän tjänstoch gärningen för det allmänna eller någon enskild har medfört förfång ellerotillbörlig förmån. JO har föreslagit en straffskala på böter eller fängelse ihögst . Är brottet grovt, skall dömas till fängelse i högst . Jaghar förståelse för de synpunkter JO har framfört. När det gäller beteckningentjänstefel anser jag att de skäl som JO anfört för att denna skall återinförasär övertygande. Det torde således inte råda någon tvekan om att detta uttryckfortfarande är det som bmkar användas i allmänt språkbruk när straffbara fel itjänsteutövning avses. Som jag har påpekat kan man heller inte bortse frånatt beteckningen myndighetsmissbruk i många fall framstår som missvisande ifråga om de överträdelser som det här i allmänhet är fråga om. Beteckningentjänstefel är även enligt min mening lämplig såväl i fråga om uppsåtliga brottsom inte är grova som när det gäller oaktsamhetsbrott. Sådana gärningar bördärför som JO föreslagit sammanföras i paragrafens första stycke under dennabrottsbeteckning. För att förenkla den lagtekniska konstruktionen bör straffenför dessa brott vara desamma, böter eller fängelse i högst . Som jagtidigare har berört skall inte dömas till ansvar i ringa fall. Närdet gäller det av JO föreslagna särskilda brottet tjänstemissbmk synes det medden föreslagna konstruktionen kunna uppstå gränsdragningsproblem vidbedömningen av om en viss gärning utgör tjänstefel eller tjänstemissbruk. Dessakan enligt min mening undvikas om den typ av omständigheter som enligt JO skallvara konstituerande för brottet tjänstemissbruk i stället nämns som exempel påomständigheter som skall särskilt beaktas vid bedömningen av om brottet är attanse som grovt. Jag föreslår därför att det i paragrafens andra stycke införs ensärskild bestämmelse om grovt brott. Bestämmelsen avser endast uppsåtligtbrott. Vid bedömningen av om brottet är grovt skall särskilt beaktas attgärningsmannen allvarligt har missbmkat sin ställning eller att gärningenmedfört ' allvarligt förfång eller otillbörlig förmån som är betydande. Brottenligt andra stycket ges beteckningen grovt tjänstefel. Nuvarandestraffmaximum för grova fall av myndighetsmissbmk är fängelse i högst sex år.Det anser jag bör gälla även i fråga om grovt tjänstefel. I enlighet med vadsom i allmänhet gäller för gradindelade brott bör ett särskilt straffminimuminföras. Mot bakgmnd av att endast mycket allvarliga fel bör bedömas som grovttjänstefel och med hänsyn till nu tillämpade principer för utformning avstraffskalor bör straffminimum för grova brott enligt min mening bestämmas tillfängelse i lägst . Inom pågår för närvarandeberedning av förslag till ändrade straffskalor i BrB och de viktigare delarnaav specialstraffrätten. I samband med att dessa förslag läggs fram räknar jagmed att återkomma även till frågan om straffskalorna för tjänstefel och grovtsådant brott. 4Ikraftträdande m. m. Prop. Lagändringarnabör träda i kraft den . Tidpunktenför ikraftträdandet har föreslagits bl.a. med hänsyn till det informationsbehovom de nya reglerna som kan föreligga. Någrasärskilda övergångsbestämmelser anser jag inte erforderiiga. Av 5§ lagen(1964:163) om införande av följer att ingen får dömas för gärning,för vilken inte var föreskrivet straff när den begicks. Ienlighet med det anförda har inom upprättats förslag till lagom ändring i . Förslagetbör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 4. Om tjänstefel m. m. Densom uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning åsidosätter vad somgäller för uppgiften skall dömas för tjänstefel till böter eller fängelse ihögst . I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Omett brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är att ansesom grovt, skall dömas för grovt tjänstefel till fängelse, lägst sex månaderoch högst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskilt beaktasom gärningsmannen allvarligt har missbrukat sin ställning eller om gärningenför någon enskild eller det allmänna har medfört allvarligt förfång ellerotillbörlig förmån som är betydande. Densom är ledamot av en beslutande statlig eller församling är inteunderkastad ansvar enligt första eller andra stycket för någon åtgärd som hanvidtar i denna egenskap. Vadsom sägs i första och andra styckena skall inte heller tillämpas, om gärningenär belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Iförsta stycket anges ramarna för det straffrättsliga ansvarsområdet. Förstraffansvar är det tillräckligt att gärningen har företagits "vid"myndighetsutövning, inte som tidigare "i" myndighetsutövning. Någotkrav att gärningen skall ha medfört förfång eller otillbörlig förmån som inteär ringa gäller inte längre. I stället undantas från straffansvaret gärningarsom vid en helhetsbedömning framstår som ringa. För att oaktsamhet skall varastraffbar krävs inte längre att oaktsamheten är grov. Uppsåtligagärningar, som inte är grova, och gärningar som begås av oaktsamhet har sammanförts under brottsbeteckningen tjänstefel med ge mensam straffskala. Vad först gäller kravet påatt gärningen skall ha skett vid myndighets- Prop. 1988/89:113 utövning innebärlagändringen inte att själva begreppet myndighetsutövning skall ges någonannan innebörd . Det nya i förslaget är att kravet på anknytningtill myndighetsutövningen har mjukats upp något. Genom förslaget kommertillämpningsområdet, åtminstone i princip, att vara detsamma som enligt 3 kap.2 § skadeståndslagen. Enligtskadeståndslagens motiv omfattar denna bestämmelse åtskilliga beslut elleråtgärder som ingår endast som ett led i myndighetsutövningen men som ärreglerade av offentligrättsliga föreskrifter och indirekt kan få rättsligakonsekvenser för den enskilde, liksom också vissa handlingar som står i ettmycket nära tidsmässigt och funktionefft samband med myndighetsutövning (prop.1972:5 s. 502 f). Somexempel på fall där bestämmelsen i skadeståndslagen är tillämplig nämns imotiven olika handläggningsåtgärder som föregår själva myndighetsutövningen.Ett exempel är att ett beslut fått ett felaktigt innehåll genom någonförsummelse vid ärendets handläggning eller på grund av att ett yttrande ellerannan utredning i ärendet varit felaktigt eller vilseledande. Hit hör ocksåfelaktiga kallelser eller andra underrättelser till parter och vittnen.Detsamma gäller skador som vållas genom fel vid protokollfö-ring, registreringeller expediering av beslut. Skadeståndsansvaret omfattar enligt förarbetenaockså sådant som felaktig vägledning, oriktiga upplysningar och liknande närdessa gäller myndighetsutövning inom det egna verksamhetsområdet. Underskadeståndsbestämmelsen faller också vissa faktiska handlingar som sker i ettomedelbart och naturligt samband med handläggning av ärenden som avsermyndighetsutövning eller med verkställigheten av ett beslut av denna karaktär, t.ex.åtgärder som utgör ett direkt led i ett tvångsingripande från det allmännassida. Andra exempel på faktiska handlingar som enligt bestämmelsen kanföranleda skadeståndsansvar är att någon förstör eller slarvar bort skriftligabevis och andra handlingar. Uttalandenai motiven till skadeståndslagen liksom den rättspraxis som har utbildat sig pådetta område bör kunna tjäna som vägledning för straffbestämmelsernastillämpning. Utgångspunkten bör således även här vara att straffansvaretomfattar förutom myndighetsutövning åtgärder som ingår som ett led imyndighetsutövningen eller på annat sätt står i ett mycket nära tidsmässigt ochfunktionellt samband med denna. Enföljd av den föreslagna förändringen är att gärningar som endast kanbestraffas som medverkan till myndighetsmissbmk blir självständigt straffbelagda. Närdet gäller den lagtekniska anknytningen till den nuvarande bestäm melsen i skadeståndslagen finns det anledning att påpeka att bestämmel serna bärs upp av delvis olika intressen. Skadeståndsregeln har främst en reparativ funktion medan straffbestämmelsen i första hand skall tillgodose preventiva ändamål. Detta bör beaktas vid tolkningen av bestämmelserna. Det finns därför anledning att i vissa situationer tillämpa straffbestämmel serna mera restriktivt än skadeståndsregeln. Att ett fel kan föranleda skadeståndsskyldighet för det allmänna behöver inte medföra att gäming en också skall bestraffas. I förarbetena till skadeståndslagen sägs t.ex. att 23 underlåtenhet att lämnaföreskriven vägledning och service inom myndig- Prop. 1988/89:113 hetensverksamhetsområde kan föranleda skadeståndsansvar. I praxis torde det kravetha uppställts att åtgärden avsett ett anhängiggjort ärende eller ett ärende somskall anhängiggöras vid myndigheten. Det är emellertid tveksamt om sådanahandlingar annat än undantagsvis bör föranleda straffansvar. Fall av den artentorde ofta komma att omfattas av den regel om ringa fall som berörs i det följande. Iförarbetena till den nuvarande straffbestämmelsen (prop. 1975:78 s. 180)framhålls att korrekt myndighetsutövning kan innebära en skyldighet att varaverksam och att underiåtenhet att handla därför kan utgöra oriktigmyndighetsutövning. Den utvidgning som den nya bestämmelsen innebär syftar intetill någon förändring i detta hänseende. Uttrycket "vid myndighetsutövning"omfattar således också underlåtenhetssituationer. Det torde inte varanödvändigt att särskilt markera detta i lagtexten. Beträffandedet subjektiva rekvisitet bör framhållas att straffansvar endast kommer ifråga, om gämingsmannen insett eller bort inse att hans gärning hafterforderligt samband med en uppgift som innefattar myndighetsutövning. Uttrycket"vad som gäller för uppgiften" avser regler som mera konkret tarsikte på hur en viss uppgift skall handläggas, t. ex. regler,förfarandereglema i förvaltningslagen eller en myndighets föreskrifter, somdirekt angår myndighetsutövningen. Däremot avses inte allmänna anvisningar omhur standarden i olika hänseenden bör vara, exempelvis regler av innebörd attmyndighetens verksamhet bör vara så effektiv och billig som möjligt. Vidbedömningen av i vad mån någon har förfarit felaktigt skall hänsyn också kunnatas till vad som kan anses följa av uppgiftens beskaffenhet. Som har berörts iden allmänna motiveringen skall hänsyn till andra principer än sådana somkommit till uttryck i lag eller författning tas endast i situationer då ettvisst handlingsmönster ter sig självklart och naturligt och då det framstår somuppenbart oriktigt att detta handlingsmönster inte iakttagits. 1fråga om gärningar som begås av oaktsamhet krävs inte längre att oaktsamhetenär grov. Som har påpekats i den allmänna motiveringen innebär det dock inte attvarje grad av oaktsamhet skall föranleda straffrättsligt ansvar. Av allmännaprinciper följer att det finns en viss marginal mellan det aktsamma och vad somi straffrättslig mening kan betraktas som oaktsamt. På samma sätt som i frågaom uppsåtliga handlingar kan regeln att gärningar som vid en helhetsbedömningframstår som ringa medföra ansvarsfrihet i oaktsamhetssituationer, oavsettgraden av oaktsamhet. Någotkrav att gärningen skall ha medfört förfång eller otillbörlig för mån finns inte enligt den nya lydelsen. I stället skall gärningar som är ringa inte omfattas av straffansvar. Bedömningen av om gärningen är ringa skall, som har nämnts, ske med beaktande av samtliga omständig heter. Såväl allmänna som enskilda intressen skall beaktas. Vid bedöm ningen är det naturligtvis av stor betydelse, om någon skada eller annan olägenhet kan påvisas i det enskilda fallet eller om det förelegat en påtaglig 24 Men även andra fall där gärningsmannens handlande Prop. 1988/89:113 vittnarom en avsevärd likgiltighet inför sin uppgift kan vara sådana att de börbeivras på straffrättslig väg. Av stor vikt är också verksamhetens art. Inomområden där kraven på en korrekt handläggning är särskilt stora kan det finnasanledning att göra en strängare bedömning än i andra fall. Det gäller t. ex.inom rättsväsendet. Å andra sidan bör varken inom det eller andra områden enöverträdelse av formella regler som är av underordnad betydelse förmyndighetsutövningens faktiska innehåll föranleda straffansvar. Vidbedömningen av om denna straffrihetsregel är tillämplig är också av betydelsevilken ställning gärningsmannen intagit i förhållande till myndighetsutövningen.Ju mer självständiga befogenheter den felande har, desto större anledning finnsdet att se mera allvarligt på gärningen. Gäller det däremot en person som vidmyndighetsutövningen intagit en underordnad ställning eller som biträtt endastmed en begränsad uppgift, bör ett fel ofta kunna bedömas som ringa. Vad som nuhar sagts innebär naturligtvis inte att varje felaktighet som begås av någonmed självständiga befogenheter över myndighetsutövningen skall föranledaansvar. Även i dessa fall måste en nyanserad bedömning göras. Brottsom avses i första stycket benämns tjänstefel. Straffskalan är böter ellerfängelse i högst . 1 den nya bestämmelsen har den nuvarande straffskalanför uppsåtligt brott behållits. Med hänsyn till den lagtekniska konstruktionenmed gemensam brottsbeteckning bör straffskalan vara densamma i fråga om oaktsamhetsbrotten.För dessa brott innebär detta visserligen en höjning av maximistraffet iförhållande till vad som gäller . Det bör dock betonas attändringen är betingad av lagtekniska skäl och att avsikten inte är attåstadkomma någon skärpning i nuvarande straffmätning. 1andra stycket behandlas uppsåtligt brott som är att anse som grovt. Gärningarenligt detta stycke benämns grovt tjänstefel. I bestämmelsen anges, såsomnormalt är fallet vid grova brott, vissa omständigheter som särskilt skallbeaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Ensådan omständighet är om gärningen har inneburit att tjänstemannen allvarligtmissbrukat sin ställning. Härmed avses att någon missbrukar de befogenheter somhans tjänsteställning ger honom. Exempel på detta är att en domare avsiktligtmeddelar en felaktig dom eller att en tjänsteman i något hänseende låterförhållanden av jävsnatur påverka sitt handlande. Endastallvarliga fall av missbruk av tjänsteställningen avses. Därvid är det avbetydelse vilka effekter handlandet har haft. Ett exempel är att någon tillföljd av ett uppsåtligt oriktigt beslut blir berövad friheten eller liderbetydande ekonomisk skada. Handlingen kan emellertid vara att betrakta somallvarlig även om någon effekt inte hinner inträda, t.ex. på grund av någonannans ingripande. Vidareanges att vid bedömningen av brottets svårhet skall beaktas att gärningen, fastän den inte har inneburit missbruk av tjänsteställning, för 25 det allmänna eller någonenskild medfört allvarligt förfång eller medfört Prop. 1988/89:113 otillbörligförmån som är betydande. Rekvisitet anknyter till nuvarande bestämmelser ommyndighetsmissbruk, dock med den skillnaden att det för att brottet skall ansesgrovt, skall vara fråga om en betydande skadlig effekt. "Allvarligt"förfång och "betydande" förmån är naturligtvis avsett att tolkasbetydligt snävare än det nuvarande rekvisitet förfång eller förmån "sominte är ringa". Bedömningenav om brottet är grovt skall på samma sätt som i liknande sammanhang ytterst gmndasig på en sammanvägning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Attnågon av de särskilt angivna omständigheterna föreligger torde visserligennormalt leda till att brottet bedöms som grovt. Det är dock inte uteslutet attdet i det enskilda fallet föreligger omständigheter som leder till en annanbedömning. Uppräkningen är heller inte uttömmande. Även andra omständigheter ände som särskilt anges i bestämmelsen kan således föranleda att brottet börbedömas efter den allvarligare straffskalan. Straffetför grovt tjänstefel är fängelse, lägst och högst . Någotmotsvarande straffminimum finns inte i nuvarande bestämmelser. Itredje och fjärde styckena har gjorts vissa ändringar som är uteslutande avspråklig art. Jaghemställan att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring ibrottsbalken Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Sammanfattningav promemorian (Ds 1988:32) Prop.1988/89:113 Denuvarande bestämmelserna om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet ficksin huvudsakliga utformning vid den s. k. ämbetsansvarsreformen som trädde ikraft den Ijanuari 1976. Reformen innebar en betydande avkriminalisering.Endast för vissa allvarligare slag av förseelser har ett särskilt straffrättsligtansvar behållits. Den centrala bestämmelsen finns i 20 kap. I § (BrB).Genom den bestämmelsen kriminaliseras tjänsteutövning som innebär missbmk avoffentlig myndighet eller grovt oaktsam utövning av sådan myndighet. Fömtsättningför straffansvar är att den felaktiga myndighetsutövningen medför förfång ellerotillbörlig förmån, som inte är ringa, för det allmänna eller för någonenskild. Brotten benämns myndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning. Idecember 1979 tillkallade dåvarande chefen för enkommitté med uppdrag att se över ansvarssystemet såsom det gestaltade sigefter ämbetsansvarsreformen. Kommittén antog namnet tjänsteansvarskommittén.