prop · GC03117 · 1988-12-31 00:00:00 — Den ADB-lösning somdomstolsverket föreslår ansluter i stor utsträckning till de förslag somrättshjälpskommittén lade fram i sina betänkanden. Verket föreslår ocksåförändringar av rättshjälpens organisation och författningsändringar. Mitt förslag:Huvuddragen i den nuvarande organisationen behålls. Vissa förändringargenomförs dock. Domstolens befattning med ett rättshjälpsärende upphör i ochmed att dess handläggning av den rättsliga angelägenheten avslutas. De åtgärdersom skall vidtas därefter skall utföras centralt med hjälp av ADB. Domstolsverketsförslag: Överensstärnmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Det stora flertalet remissinstanser har ställt sig bakom domstolsverketsförslag. Skälen för mitt förslag: RHLträdde i kraft . Enligt den ursprungliga lydelsen av lagen fickdomstolarna i mål eller ärenden som handlades där fatta beslut endast i frågaom ersättning till biträden o.d. Övriga beslut, t.ex. beviljande av rättshjälpoch förordnande av rättshjälpsbiträde, fattades av rättshjälpsnämnderna soiti var sex till antalet. I ettinledande skede av ett rättshjälpsärende,' så länge kostnaderna för rättshjälpeninte översteg det bidrag till kostnaderna som den rättssökande själv skullebetala, kunde en advokat eller en biträdande jurist på en advokatbyråprovisoriskt bevilja rättshjälp utan beslut av rättshjälpsnämnd. I fråga omoffentligt biträde fattades besluten alltid av rättshjälpsnämnd. Kort tid efter lagensikraftträdande riktades kritik mot det sätt på vilket rättshjälpenorganiserats. Systemet ansågs byråkratiskt och svårbegripligt och ägnat attfördröja handläggningen av de rättsliga angelägenheterna. En utredning,rättshjälpsutredningen (Ju 1975:07), tillsattes. Dess arbete, som redovisades ibetänkandet (SOU 1977:49) Översyn av rättshjälpssystemet, ledde till att manår införde ett nytt system, som alltjämt tillämpas (jfr prop. 1978/79:90, JuU30, rskr 268, SFS 1979:240). Enligt det nuvarandesystemet beslutar domstolar i frågor om allmän rättshjälp i de mål ellerärenden som handläggs där. Advokater och deras biträdande jurister har rätt atthelt på egen hand bevilja allmän rättshjälp i vissa familjerättsligaangelägenheter. I övriga fall beviljas allmän rättshjälp av rättshjälpsnämnd. I fråga om offentligtbiträde gäller numera som huvudprincip att beslutsbefogenheterna tillkommerden myndighet söm handlägger det mål eller ärende vari biträde kan förordnas.Undantag gäller för ärenden hos socialnämnd och för utlänningsärenden.Länsrätt beslutar om offentligt biträde i ärenden hos socialnämnd medanmotsvarande beslut i utlänningsärenden fattas av rättshjälpsnämnd. I det förslag till nyutlänningslag som har remitterats till lagrådet Prop. 1988/89:117 föreslåsatt beslutsbefogenheterna såvitt gäller rättshjälp i utlänningsärenden frånoch med i stor utsträckning skall överföras till statensinvandrarverk och polismyndigheterna. Den myndighet som handläggerutlänningsärendet skall besluta även i rättshjälpsfrågan. Om det i ett ärendehos polismyndighet är aktuellt att avslå en ansökan, skall dock rättshjälpsnämndbesluta även i fortsättningen. Ioch med att en stor del av beslutsfunktionerna inom rättshjälpen genom 1980 årsreform flyttades från rättshjälpsnämnderna till advokater och domstolarminskade arbetsbelastningen hos nämnderna och antalet nämnder reducerades frånsex till fyra. består av en ordförande, som skall vara lagfaren och erfaren idomarvärv, och fyra andra ledamöter. Av dessa skall två vara advokater, enanställd på allmän advokatbyrå och en enskilt verksam. Vid rättshjälpsnämndenfinns ett kansli. Nämnden får lämna över till tjänstemän vid kansliet attavgöra ärenden som inte är av större vikt eller av principiell betydelse. Förprövning av överklaganden enligt rättshjälpslagen finns besvärsnämnden förrättshjälpen. består av en ordförande och sex andra ledamöter.Ordföranden och ytterligare en ledamot skall vara lagfarna och erfarna idomarvärv. Av övriga ledamöter skall två vara advokater, en anställd på allmänadvokatbyrå och en enskilt verksam. är administrativt knuten tilldomstolsverket i . Närman nu står inför en övergång till ADB-teknik inom rättshjälpsadministrationenmåste frågan på nytt ställas hur beslutsbefogenheterna inom rättshjälpssystemetbör vara fördelade för att den mest ändamålsenliga ordningen skall uppnås. Enförsta avgörande fråga är därvid hur den framtida ärendeutvecklingen kommer attgestalta sig. har i sin utredning beräknat det totala antaleträttshjälpsärenden till omkring 45 000 . Beräkningenhar gjorts mot bakgrund bl. a. av de ändringar avseende inkomstgränser ochrättshjälpsavgifter som gäller fr.o.m. . Även om det är svårtatt med någon högre grad av exakthet göra beräkningar av detta slag, är det ettrimligt antagande att ärendemängden kommer att ligga ungefär på den av verketangivna nivån. prognos kommer liksom de flesta ärenden om allmänrättshjälp att gälla ärenden med familjerättslig anknytning. 1 sådana ärendenbeviljas rättshjälp regelmässigt utan att man behöver någon mer ingåendeprövning av behovet av rättshjälp. Som jag nämnde får sedan år 1980advokater och biträdande jurister på advokatbyråer själva bevilja rättshjälp isådana ärenden. Denna möjlighet utnyttjas i stor utsträckning. Det är en enkeloch billig ordning och det är sällan som besluten blir felaktiga. Enutgångspunkt vid bedömningen av rättshjälpens framtida organisation bör därförvara att advokaterna får behålla sina nuvarande befogenheter. utredning diskuteras olika tänkbara modeller när det gäller den framtida organisationen. Enligt utredningen finns det i princip två huvudmodeller; en centraliserad där beslutsfattandet är koncentrerat 14 eller några få myndigheter (rättshjälpsnämndsmodellen) och en decentraliseraddär beslutsfattandet är spritt på många myndigheter (organisationsmodellen).Det finns också flera olika varianter av och kombinationer mellan dessamodeller. Jag delar domstolsverketsuppfattning att det krävs starka skäl för att man skall ändra en organisation,som fungerar i huvudsak väl. Det skall visserligen inte förnekas att detfinns sådant som talar för en ordning där rättshjälpshanteringen i störreutsträckning än koncentreras till rätthjälpsnämnderna. Bl.a. skulle mandärigenom tillgodose intresset av en mer ingående prövning av frågan ombeviljande av allmän rättshjälp i vissa fall (jfr NJA 1982 s. 175 1 och II). Det finns emellertid också svagheter med en centraliseradorganisation. Eftersom det är domstolarna som i mål och ärenden vid domstollämpligen bör bestämma ersättningen till rättshjälpsbiträdena går det inte atthelt frikoppla domstolarna från rättshjälpshanteringen. Rättshjälpsnämndsmodellengår därför inte att genomföra fullt ut och därmed blir dess fördelarbegränsade. Mot den bakgrunden talar enligt min mening övervägande skäl för attnuvarande ordning i fråga om beviljande av rättshjälp behålls. Den starkaste kritiken motden nuvarande organisationen har gällt att domstolarna i onödan tvingas sysslamed ekonomiadministrativa uppgifter, nämligen att fastställa rätthjälpsavgiftoch tilläggsavgift, göra avräkning, ombesörja utbetalningar från staten ochbevaka att betalning sker till staten. har föreslagit att dessauppgifter skall avlastas domstolarna och i stället föras över till enrättshjälpsnämnd, som med hjälp av en centralt placerad dator skulle skötahanteringen. Det stora flertalet remissinstanser har ställt sig positiva sådan reform. Ävenjag anser det lämpligt att domstolarnas befattning med ett rättshjälpsärendeupphör i och med att deras handläggning av den rättsliga angelägenhetenavslutas. De åtgärder som behöver vidtas därefter bör ankomma på enförvaltningsmyndighet. Att uppgifterna utförs centralt har både organisatoriskaoch ekonomiska fördelar. Till de regionalpolitiska fördelar som ett sådantarrangemang kan ha återkommer jag till när jag tar upp frågan om myndighetenslokalisering. Mitt förslag: Iett första skede väljs en centraldatorlösning där all registrering ochhantering sker centralt. ADB-hanteringen decentraliseras längre fram i dentakt som domstolarna utrustas med datorer också för andra funktioner. Systemetkommer därför senare att få en central lokal struktur där registrering ochviss bearbetning kan ske lokalt och övrig bearbetning centralt. förslagöverensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser hartillstyrkt centraldatorlösningen. Även andra uppfattningar har dock förtsfram. Skälen för mitt förslag: utredning behandlas tre alter- Prop. 1988/89: 117 nativadatalösningar. I den s. k. centraldatorlösningen rapporteras alla händelser irättshjälpsärenden från myndigheterna till den myndighet som innehar encentraldator. Somett andra alternativ presenteras en centraldatorlösning med lokal terminalåtkomst. I denna modell registreras alla uppgifter lokalt genom terminaler som äranslutna till centraldatorn. Myndigheterna kan via terminalen kontrollera vadsom finns registrerat för ett visst ärende, vilket minskar behovet att lokaltföra anteckningar på t. ex. dagboksblad. Dettredje alternativet har en central lokal datastruktur . Rent tekniskt kanett system konstrueras där all databehandling av rättshjälpsärenden skerlokalt. Av praktiska skäl bör emellertid vissa funktioner skötas centralt, t.ex.krav- och avstämningsrutiner samt bokföring av inbetalningar ochutbetalningar. Detta innebär att även ett decentraliserat ADB-system får encentral lokal struktur på grund av att vissa bearbetningar ändå bör göras icentraldatorn. Enligt denna tredje modell kan alla myndigheter som handläggerrättshjälpsfrågor ha egna datorer. Myndigheterna registrerar ärendena i denlokala datorn när de kommer in. Varje efterföljande händelse i ärendenaregistreras därefter. Informationen i den lokala datorn kan därefter gå fleraolika vägar. Vid utbetalningar överförs vissa uppgifter till det statligabetalningssystemet system S medan andra uppgifter förs över till centraldatorn.Om målet eller ärendet överklagas förs informationen över till överinstansensdator och överinstansens information läggs till den ursprungligainformationen. Dennamodell kan också kornbineras med centraldatorlösningen på så sätt att vissamyndigheter rapporterar till den myndighet som har en centraldator. är det endast centraldatorlösningen som är lönsam om ett databaseratsystem skall införas omgående. Alternativet central lokal ADB-behandling blirvisserligen det mest lönsamma men kan endast genomföras successivt iden takt som domstolarna datoriseras. Alternativetmed en central lokal struktur har visserligen många fördelar. Det är denmodell som är mest rationell och som innebär flest fördelar för domstolarna.Dessa får tillgång till alla uppgifter som är lagrade i datorn. Servicen tillde rättssökande och rättshjälpsbiträdena är störst med denna lösning. Modellenär emellertid inte ekonomiskt försvarbar annat än om den genomförs successivti den takt som domstolarna datoriseras övrigt. Det skulle därför dröja lång tidinnan ett sådant system kunde vara infört vid samtliga myndigheter.Rationaliseringsvinsterna uppkommer sent i detta alternativ. Jagförordar mot denna bakgrund den renodlade centraldatodösningen. därmyndigheterna underrättar den myndighet som sköter centraldatorn genom att ditsända över domar och ersättningsbesked m.m. Denna lösning kan genomförasomgående och de resurser som frigörs ute på domstolarna kan användas tillandra angelägna arbetsuppgifter. Centraldatodösningen hindrar inte heller ettsenare, successivt genomförande av en ADB-lösning med central lokal struktur. Manbör således möjligt införa centraldatorlösningen och däref- 16 ter successivt gå över tillett system med central lokal struktur. Till de domstolar som har egna lokaladatorer, t.ex. , kan decentraliseringen påbörjas så snarterforderliga rutiner har utarbetats. Mitt förslag: Denuvarande fyra rättshjälpsnämnderna ersätts av en enda rättshjälpsmyndighet,som lokaliseras till . Myndigheten skall liksom de nuvarandenämnderna stå under tillsyn. förslag:En rättshjälpsnämnd behålls. Den lokaliseras till . Domstolsverketsfunktioner avseende rättshjälpen organiseras om. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har tillstyrkt förslag. Olikasynpunkter har framförts i lokaliseringsfrågan. Skälen för mitt förslag:Den organisationslösning som jag har föreslagit i det föregående innebär attantalet personer som sysselsätts inom rätts-hjälpsnämndsorganisationen . Uppskattningsvis kommer det att behövas ca åttatjänster för handläggare och femton för övrig personal. Som framhålls idomstolsverkets utredning har erfarenheterna visat att deminsta rättshjälpsnämnderna är för Små för att verksamheten skall kunna drivasrationellt. De minsta är den i , med 2 handläggare och 3,5 andraanställda, och den i , med 2 handläggare och 5 andra anställda. Nämnden iGöteborg har 3 handläggare och 5 andra anställda och nämnden i 5handläggare och 11 andra anställda. Så små myndigheter är sårbara. Verksamhetenkan störas allvarligt genom enstaka sjukdomsfall eller frånvaro av andra skäl.Det har ibland varit svårt att vid behov förse nämnderna med vikariatspersonal. En större myndighet kanbättre anpassas till förändringar i arbetsvolymen. Vikariefrågor kan lösaslättare och myndigheten blir mindre sårbar vid t. ex. sjukdomsfall.Förutsättningarna är också ofta bättre att vidmakthålla och utveckla deanställdas kompetens hos en myndighet som inte är alltför liten. Som framgick av vad jagnyss sade kommer det att behövas drygt 20 anställda för att klararättshjälpsnämndernas arbetsuppgifter . Mot bakgrund av vad jaganfört om de nuvarande rättshjälpsnämndernas sårbarhet och fördelarna med ennågot större organisation anser jag att rättshjälpsfrågorna kommer att hanterasmest effektivt, om de nuvarande fyra nämnderna slås ihop till en endamyndighet. Jag förordar att så sker. De ärenden som i daghandläggs inom rättshjälpsorganisationen kan prövas av två kvalificeradenämnder, rättshjälpsnämnden och efter överklagande besvärsnämnden förrättshjälpen. Med endast en rättshjälpsmyndighet kvar finns det enligt minmening inte längre skäl att behålla det systemet. Det är, som jag straxåterkommer till, i stället 2 1988/89. lämpligtatt besluten i första'hand alltid fattas på tjänstemannanivå med möjlighet förden rättssökande att efter överklagande få ärendet överprövat av en särskiltkvalificerad nämnd. Jag föreslår mot denna bakgrund att den nya myndighetenkallas rättshjälpsmyndigheten och att ordet rättshjälpsnämnd förbehålls dennämnd som prövar överklagade rättshjälpsärenden. Närman bestämmer var rättshjälpsmyndigheten skall lokaliseras är det viktigt attse till att det inom myndigheten finns personal med erfarenhet frånrättshjälpsområdet. Om man väljer att lägga myndigheten på en ort där det i daginte finns någon rättshjälpsnämnd är risken uppenbar att man förlorar denkunskap som finns inom organisationen. Mot den bakgrunden måste det som DVframhållit finnas starka skäl för att lägga myndigheten på en annan plats änStockholm, , eller . Domstolsverkethar föreslagit en lokalisering till . Det finns naturligtvis en delskäl som talar för detta, men enligt min uppfattning överväger de skäl somtalar i motsatt riktning. Arbetsmarknadsläget i är sådant att detofta är svårt att rekrytera och behålla kvalificerad personal hosmyndigheterna. Den nyarättshjälpsmyndigheten bör enligt min mening i stället placeras i en region somhar behov av nya arbetstillfällen. En sådan region är . Dennya rättshjälpsmyndigheten bör därför placeras i där det redan nufinns en arbetsmarknad för juridiskt utbildad personal. 1 finns i daghovrätt, kammarrätt, tingsrätt, hyresnämnd och flera störreförvaltningsmyndigheter vilka kan utgöra en bas för rekrytering inte bara avhandläggare och andra anställda utan också av ledamöter i den nyarättshjälpsnämnden. Domstolsverketsuppgifter enligt RHL innefattar bl. a. att föra talan mot beslut i fråga omrättshjälp och att utöva tillsyn över verksamheten hos rättshjälpsnämnderna.Dess befogenheter bör i princip kvarstå. Det följer redan av DV:s instruktionatt verket skall leda och samordna verksamheten. Någon särskild lagbestämmelseom tillsyn av det slag som finns i 3 § RHL är därför inte längre nödvändig. Mittförslag: och andra förvaltningsmyndigheters beslut irättshjälpsärenden skall kunna överklagas till en rättshjälpsnämnd, somkanslimässigt är knuten till rättshjälpsmyndigheten. Den nyarättshjälpsnämnden ersätter den nuvarande . Domstolsverketsförslag: Den nuvarande fullföljdsordningen behålls. Remissinstanserna:Ingen erinran har framförts mot förslag. Skälenför mitt förslag: Frågor om rättshjälp handläggs dels vid domstol, delsvid rättshjälpsnämnderna och vid vissa förvaltningsmyndig- En domstols besluti en rättshjälpsfråga kan överklagas i enlighet Prop. 1988/89: 117 med deregler om fullföljd som i allmänhet gäller i fråga om beslut av domstolen.Rättshjälpsnämndernas och förvaltningsmyndigheternas beslut överklagas däremottill . Vid rättshjälpsnämnderna avgörs de merkvalificerade ärendena av nämnden som sådan och alltså inte av tjänstemän. Närdet gäller de ärenden som handläggs inom rättshjälpsnämndsorganisationen finnsalltså möjlighet att få ärendet prövat i två av varandra oberoende nämnder, sombåda har ledamöter med särskild kompetens och erfarenhet från dömande verksamhetoch från det praktiska rättslivet. Ettav syftena med en särskild var att nämnden skulleleda rättstillämpningen inom rättshjälpsområdet och samordna praxis från desex rättshjälpsnämnder som ursprungligen inrättades. Genom olika reformer haremellertid tyngdpunkten i rättshjälpshanteringen allt mer kommit attförskjutas från rättshjälpsnämndsorganisationen till advokater och domstolar. 1dag handläggs endast en mindre del av rättshjälpsärendena vidrättshjälpsnämnderna. betydelse som ledare avrättstillämpningen har härigenom minskat. Närjag nu föreslår att verksamheten skall koncentreras till en enda rättshjälpsmyndighetfinns det enligt min mening inte tillräckliga skäl att behålla systemet med tvåsärskilt kvalificerade nämnder för prövning av rättshjälpsfrågor. En lämpligordning bör kunna erhållas om man i stället låter de grundläggande beslutenfattas av tjänstemän vid rättshjälpsmyndigheten och möjlighet ges denrättssökande att efter överklagande få ärendet prövat av en nämnd som i likhetmed den nuvarande besvärsnämnden är sammansatt av särskilt kvalificeradeledamöter. Instansordningen inom rättshjälpsorganisationen skulle därmed ipraktiken komma att överensstämma med den som gäller för rättshjälpsärenden hosförvaltningsmyndigheterna (jfr 49 § andra stycket RHL). Denordning som jag tänker mig skulle gestalta sig enligt följande. Till denmyndighet som ersätter de nuvarande rättshjälpsnämnderna rättshjälpsmyndigheten knyts en rättshjälpsnämnd, som liksom den nuvarande besvärsnämnden består aven jurist med domarerfarenhet som ordförande samt fyra andra ledamöter, varavtvå advokater. Ett rättshjälpsärende som handläggs hos rättshjälpsmyndighetenavgörs av en tjänsteman vid myndigheten. Om den rättssökande är missnöjd med beslutetkan han begära omprövning hos myndigheten. Är rättssökanden missnöjd med detomprövade beslutet, kan han överklaga till rättshjälpsnämnden. Nämndens beslutskall liksom den nuvarande besvärsnämndens inte gå att överklaga. Ävenbeslut i rättshjälpsärenden som fattas av andra förvaltningsmyndigheter skallkunna överklagas hos rättshjälpsnämnden. Som sagts kan sådana beslutför närvarande överklagas till . 1 lagrådsremissen anförde jag att det kunde vara lämpligt attomprövning av beslut skedde på en högre nivå inom rättshjälpsmyndigheten, t.ex.av chefen för myndigheten. Jag framhöll vidare att de närmare formerna för omprövningenfick regleras i myndighetens instruktion. kandessauttalandenuppfattassåattdetkanbli frågaomenmeromfattande Prop. 1988/89: 117 omprövning hosrättshjälpsmyndigheten än vad som följer av 27 § förvaltningslagen. Lagrådetframhåller att avsikten med förslaget dock synes vara att omprövningen inteskall kunna leda till att beslutet ändras till den enskildes nackdel. Lagrådetförutsätter att de tilltänkta reglerna i myndighetens instruktion om formernaför omprövning utformas på ett sådant sätt att de inte medför något hindereller någon fördröjning för rättssökanden när det gälleratt få till stånd enöverprövning av rättshjälpsmyndighetens beslut hos rättshjälpsnämnden. Under deangivna förutsättningarna kommer det enligt lagrådets mening inte att medföranågot hinder att genom bestämmelser i instruktionen införa ett mera omfattandesystem för omprövning än som följer av 27 § förvaltningslagen, jfr 3 §förvaltningslagen. Jagvill med anledning härav klargöra att avsikten med förslaget inte är att införaen mer omfattande omprövningsskyldighet än vad som följer av förvaltningslagen.Omprövning skall alltså endast behöva ske om beslutet till följd av nyaomständigheter eller av andra skäl framstår som uppenbart oriktigt och dåomprövningen kan ske snabbt och enkelt utan att det blir till nackdel för denrättssökande. Även med denna utgångspunkt vill jag dock inte utesluta att detåtminstone i vissa fall kan vara lämpligt att omprövningen läggs på en högrenivå inom myndigheten. Var inom myndigheten omprövningen skall ske och denärmare formerna för denna kan, som jag framhöll i lagrådsremissen, regleras imyndighetens instruktion. Rättshjälpsnämndenskansligöromål bör fullgöras av rättshjälpsmyndigheten. De som skall varaföredragande inför nämnden bör däremot inte hämtas från myndigheten, åtminstoneinte i sådana ärenden där myndigheten fattat beslut i första instans. Det kani stället vara lämpligt att nämndens behov av föredragande i dessa falltillgodoses av hovrätten för Nedre och kammarrätten i . 2.2 Ett par frågor om allmän rättshjälp 2.2.1 Inledning DenI trädde omfattande ändringar i RHL i kraft (prop. 1987/88:73, JuU 21,rskr. 193, SFS 1988:213). Ändringarna grundar sig i allt väsentligt pårättshjälpskommitténs översyn av rättshjälpslagstiftningen och innebär bl. a.att möjligheterna att få allmän rättshjälp har utvidgats genom att inkomstgränsenhöjts från /år till nästan /år. Vidare har egenavgifternai rättshjälpssystemet sänkts rejält. De förbättrade förmånerna finansierades bl.a.genom att möjligheterna att få allmän rättshjälp i vissa skadeståndsärenden ochi angelägenheter rörande fastigheter begränsades. Vidriksdagens ställningstagande i lagstiftningsärendet godtogs regering ens förslag på de allra flesta punkter. I ett par hänseenden innebar emeller tid beslut att regeringsförslaget frångicks och att andra lösning ar förordades. Med anledning av ställningstagande har inom utarbetats promemorian (Ds 1988:43) Ett par frågor om allmän rättshjälp i fastighetstvister och patientskadeärenden. Jag behandlar dessa frågor i det följande Prop.1988/89: 117 under skilda avsnitt. Mitt förslag:Allmän rättshjälp skall i viss utsträckning kunna beviljas ifastighetstvister, nämligen i sådana fall där rättsskyddsförsäkringen interäcker för att betala den rättssökandes kostnader. Det gäller den del av denrättssökandes kostnader som överstiger det basbelopp enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring som gällde året innan rättshjälp begärdes. Fören ansökan som ges in blir gränsen . )förslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser lämnar promemorians förslag utan erinran. En delremissinstanser är kritiska till enskildheter i förslaget. Skälenför mitt förslag: Enligt 8 § första stycket 9 RHL får ägaren av en fastigheteller byggnad inte beviljas allmän rättshjälp i angelägenhet som avserfastigheten eller byggnaden, om ägaren har eller borde ha haft rättsskyddsförsäkringeller annat liknande rättsskydd som omfattar angelägenheten. Fr.o.m. den Ijuli 1988 har detta s.k. fastighetsundantag utvidgats så att rättshjälp inteheller får beviljas en tidigare ägare av fastigheten eller byggnaden. Rättsskyddsförsäkring kantecknas i flertalet försäkringsbolag och ingår normalt som ett obligatorisktmoment i villa- och fritidshusförsäkringarna.