prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Ett undantag bör i så fall göras för nefropatia epidemica, som knappast kan betraktas som allmänfarlig men som med fördel skulle kunnagöras anmälningspliktig. c. Vadgäller tuberkulos måste, om den allmänna BCG-vaccinafionen upphör, anmälan övervägas för tuberkulinomslag eftersom sådant blir ett viktigt diagnostiskt instrument i den planerade selektiva preven- tionen. Tillgruppen anmälningspliktiga sjukdomar bör föras sådana där den frivilligalaboratorierapporteringen av olika skäl inte är tillfyllest t.ex. genom önskanom snabbt ingripande eller behov av ytterligare penetration och information. Sällskapetföreslår därför att följande sjukdomar görs anmälningsplikti ga. a) Amöbadysenteri- anmälningspliktig istället för allmänfarlig (jfr ovan). b) Campylobakterinfektion.Det kan vara angeläget att smittskyddsläka- Bilaga 3 ren tillräckligtsnabbt får information så att förekomsten av ett lokalt epidemiskt utbrottidentifieras och erforderliga smittskyddsåtgärder sätts in för att spåra och oskadliggöra smittkällan.Campylobacter sprids vanligen med kyckling men även vattenburna epidemier finnsredovisade i . c) Toxoplasmos är en sjukdom med stora risker förfosterskada. För riskgmppen gravida torde information om sjukdomens förekomst och smittvägar vara en effektiv personinriktad åtgärd. § 1 Till allmänfarliga sjukdomar bör läggas HTLV-IIIinfektion (Jfr MHN:s framställning 1985 och L. särskildayttrande) Rabies Återfallsfeber (bör utredas vidare) Vid jämförelse med t. ex. danska regler kan noteras attSalmonellos ej anses allmänfarlig i flera länder. Erfarenheterna visar att densekundära smittsamheten är låg. Med hänsyn till risker för stora utbrott vialivsmedelsburen infektion bör dock sjukdomen t. v. betecknas "allmänfarlig".En nordisk enhetlighet bör eftersträvas. § 2 Anmälningsplikt bör gälla för Toxoplasmos ochinfluensa Toxoplasmos är en allvarlig sjukdom. Utredningensuppfattning om att personinriktade smittskyddsåtgärder saknas delas ej. Förriskgruppen gravida kvinnor torde information om sjukdomens förekomst ochsmittovägar vara en effektiv personinriktad åtgärd. Influensa vållar samhälletså stora kostnader att den bör bevakas genom anmälningsförfarande. Campylobakterinfektion är redan i fredsfid ett probleminom försvarsmakten och torde bli det i än högre grad under kris- ochkrigstillstånd. Därför vore det ur SjvS synpunkt önskvärt att den gjordesanmälningspliktig. Angående smittskyddsförordningen till anmälningspliktigasjukdomar kan ske man borde taga med campylobacter. Uttrycket mikrobiell matförgift ning kanske i stället borde ersättas av anhopning av fall av misstänkt smittsam art. Då blir det en bedömningsfråga från SML med medarbetare om anmälan bör göras eller ej. Iförslaget till smittskyddsförordning har fläcktyfus och Febris recurrens ej ° inkluderatsbland de allmänfarliga sjukdomarna. Nästan 300 fall av fläcktyfus anmäldes iSverige 1945 och i anmäldes 1400 fall 1941-1944. Febris recurrens ochfläcktyfus bör vara allmänfarliga även om de ej utgör något hot under fred.Detta är nödvändigt för att möjliggöra erforderlig beredskapsplanering avseendedessa åkommor. ISverige har sedan rabies endast förekommit i något enstakafall samt därutöver ett antal misstänkta fall. Även denna sjukdom bör varaallmänfarlig bl.a. för att möjliggöra erforderliga personinriktadeskyddsåtgärder såsom vaccination. Förvaltningenanser ej att mikrobiell matförgiftning bör medtagas bland de anmälningspliktigasjukdomarna. Orsaken härtill är att detta sjukdomstillstånd ej ärsmittfarligt, vanligen har objektinriktade orsaker och regleras genom annanlagstiftning. Beträffandesjukdomen AIDS, eller rättare sagt HTLV-III-infektion, finns ingenverkningsfull behandling och inte heller något vaccin. Följaktligen återstår ismittskyddsarbetet bara att försöka se till att smittan inte förs vidare.Viktigast därvidlag är enligt utredaren (sid 66) dels att inte ge blod ochplasma dels att vara sexuellt avhållsam eller begränsa sitt sexuella umgängetill helst en partner. Vadbeträffar blod- och plasmagivning kan man konstatera att förbundet redan ijanuari 1983 uppmanade landets homo- och bisexuella män att avstå från attlämna blod. Denna uppmaning torde ha haft stor betydelse för det faktum att desvenska blodbankerna kunnat hållas fria från smitta. I likhet med utredarenanser vi att det är viktigt att personer i riskgrupper även fortsättningsvisavstår från blod- och plasmagivning. Närdet sedan gäller sexuellt umgänge anser förbundet att utredaren gör en felaktigprioritering ur smittskyddssynpunkt. Det viktigaste är definitivt inte att varasexuellt avhållsam och inte heller nödvändigtvis att begränsa sitt sexuellaumgänge till en partner. Det allra viktigaste är att, när man har sexuelltumgänge med någon, man har det på ett sådant sätt att man inte utbyterkroppsvätskor med varandra. Att dessutom försöka att begränsa antalet sexualpartnerär naturligtvis att rekommendera. Utredaren anför vidareisolering på sjukhus som ett exempel på att det tredje kriteriet (tänkbara och lämpliga personinriktade åtgärder) är uppfyllt när det gäller AIDS. Enligt förbundets uppfattning är det riktigt att det finns personinriktade åtgärder mot spridning av HTLV Ill-infektion, näm ligen information och attitydpåverkan vad gäller sexuella beteenden samt drogmissbruk. Däremot kan, enligt vår uppfattning, inte isolering på sjuk hus vara ett sådant exempel. Isolering kan man alltid, som yttersta åtgärd, ta till vad gäller alla smittsamma sjukdomar. Det kan däremot inte anses uppfylla ett kriterium som uppställts för att skilja ut vissa smittsamma sjukdomar från andra. Somexempel på fördelar med de tvångsmöjligheter smittskyddslagen Prop. 1988/89:5ger anför utredaren att de som inte frivilligt vill söka läkare tvångsvis kanBilaga 3 undersökas för att fastställa om de har utvecklat antikroppar mot HTLVIII. Förbundet har svårt att se att detta skulle kunna vara aktuellt annat än iytterligt speciella fall. En tvångsundersökning måste ju bygga på en medicinsktallvarligt grundad misstanke i det enskilda fallet. En uppgift exempelvis om enpersons tillhörighet till viss riskgrupp torde därvidlag inte vara tillräckliganledning att tvångsvis låta läkarundersöka och provta någon. Ätttvångsvis spåra sexuella kontakter för läkarundersökning är ofta inte hellernågon möjlig väg att gå, eftersom när det gäller framförallt tillfälliga homo-och bisexuella kontaker, sexualpartnerns identitet är okänd.Dessutom är de tillgängliga prpvtagningsmetoderna otillförlitligaeftersom ett negativt resultat (avsaknad av HTLV Ill-anti-kroppar) inte behöverbetyda annat än att kroppen ännu inte hunnit utveckla antikroppar motsmittämnet. Ibetänkandet framförs när det gäller AIDS möjligheten att det kanske skulle varaeffektivare att i smittskyddets intresse avstå från att förklara AIDS förallmänfarlig sjukdom. Enligt förbundets uppfattning bör det fjärde kriteriumsom vi ovan föreslagit tas med i' beräkningen och då kommer man enligt vårmening till den slutsatsen att det skulle medföra större skada än nytta ursmittskyddssynpunkt att förklara HTLV Ill-infek-tion/AIDS allmänfariig. Utredarenframför vissa farhågor att många homo- och bisexuella män skulle undandra sigsamarbetet med hälso- och sjukvården om HTLV Ill-infektion kom att förklarasallmänfarlig. Detta år en utveckling som vi från RFSLs sida vid upprepadetillfällen varnat för. Sedanden är HTLV Ill-infektion upptagen i smittskyddsförordningensförteckning över veneriska sjukdomar, vilket gör den nuvarandesmittskyddslagens tvångsmedel användbara. Effekten vad gäller homo- ochbisexuella män har inte låtit vänta på sig. Vid landets olika speciella s kvenmottagningar har antalet besök av homo- och bisexuella män sjunkit mycketkraftigt sedan den . Sambandet torde vara uppenbart. En liknandeutveckling kan också ses på i . 1ett tidigare avsnitt i betänkandet (sid 59) föreslår utredaren att gonorré inteskall tas med i förteckningen över allmänfarliga sjukdomar. a. så här: "Efterhand har en öppnare attityd till de sexuellt överförbara sjukdo marna kommit bland både läkare och patienter. Förändringen har lett till att sjuka och deras partner i större utsträckning än tidigare söker läkare för undersökning och vård. De tar således själva ansvar för sin egen och andras hälsa. Smittskyddsarbetet bygger i mycket stor utsträckning på att den sjuke är beredd att medverka med upplysningar. Det är viktigt att ett förtroendefullt samarbete kan ske mellan den sjuke, läkare och kuratorer. Samarbetet underiättas som regel om upplysningar om sexuella förbindel ser kan lämnas utan hot om tvång. Många läkare som arbetar med sexuellt överförb.ira sjukdomar anser att tvånget och särregleringen i gällande lag 206 intesällan försvårar ett effektivt smittskyddsarbete beträffande dessa sjukdomar." Detta skriver utredaren omgonorré, där hotet om tvång inte på något Prop. 1988/89:5 sätt kan anseslika avskräckande som vid fall av HTLV III- infektion. En Bilaga 3gonorrepatient behandlas till smittfrihet i de allra flesta fall utan några större olägenheter för den enskilde. Därmed har ocksågrunden för varje form av ingrepp vad gäller den enskildes integritetundanröjts. Närdet gäller HTLV Ill-infektion finns inte inom överskådlig framtid något hopp ombehandlingsmetoder som leder till smittfrihet. Därför ter sig naturligtvisvarje hot (om än aldrig så teoretiskt) om tvängsingripanden som skrämmande, ochriskerar att medföra att den smittade undviker att ta kontakt med hälso- ochsjukvården. Detta i synnerhet som HTLV Ill-in-fektion huvudsakligen drabbar mänsom har sexuella kontakter med andra män. Dessa personer har historiskt settall anledning att vara mycket rädda om sin personliga integritet. Motbakgrund av vad utredaren själv anfört, bl. a. om gonorré, förefaller detmärkligt att man drar slutsatsen att "det förslag till ny smittskyddslagsom här läggs fram i princip är väl ägnat att tillämpas även på sjukdomenAIDS". mening är det snarare så att det rent teoretiskt, med utgångspunktendast från utredarens tre kriterier på allmänfarlighet, är möjligt attförklara sjukdomen AIDS allmänfarlig. De omständigheter som utredaren sedansjälv pekar på vad gäller integritetsproblem, behovet av ett förtroendefulltförhållande mellan läkaren och den smittade, sjukdomens förekomstföreträdesvis bland människor i samhället som redan befinner sig i en utsattsituation m m, borde emellertid ha föranlett utredaren att otvetydigt avrådafrån att förklara AIDS för allmänfarlig sjukdom. Enligtvad utredaren skriver (sid 67) skulle smittskyddslagens tillämpning på AIDSmedföra att förhållningsregler om livsföring m m i princip måste-ges till alladem hos vilka man har konstaterat antikroppar. Uti-eda-ren beräknar denna grupptill f n cirka 2000 - 3000 personer. Detta är korrekt endast om man harambitionen att bara följa smittskyddslagens bokstav. Den som iställeteftersträvar ett effektivt smittskydd tvingas konstatera att sammaförhållningsregler måste ges till alla oavsett om man är konstaterad bärare avantikroppar mot HTLV III eller ej. Provtagningsmetodernas otillförlitlighet äromvittnad. Som vi tidigare nämnt kan avsaknaden av antikroppar mycket välbetyda att kroppen bara ännu inte hunnit utveckla några antikroppar som bevispå smitta (det kan ju också röra sig om en person som tillhör den lilla gruppsmittade som, vad man vet, aldrig utvecklar några anfikroppar men som likavälkan överföra smittan till andra). Någonmöjlighet att skilja de "falskt" smittfria från de "äkta"finns inte heller . Konsekvensen måste ur smittskyddssynpunkt bli attsamma råd och information ges till alla, för att undvika att smitta andraeller för att undvika att själv bli smittad och sedan smitta andra. Särskiltom tuberkulos Prop. , , , Bilaga 3 SBL har inget att invända mot att överta den centralaregistrering som skötts av mot hjärt- ochlungsjukdomar, under förutsättning att laboratoriet tillförsäkras erforderligaresurser. SÖ bedömer både tuberkolosdispensärsfunktionen och dencentrala registerfunktionen som mycket viktiga för en effektiv övervakning avtuberko-losens epidemiologiska läge. Behovet av en samlad överblick snarastökar då sjukdomens frekvens minskar. På grund av sjukdomens speciella karaktärär det viktigt, i synnerhet när sjukdomen blivit relativt sällsynt, attbibehålla den särskilda kompetens som finns och kan vidmakthållas påcentraldispensärerna/motsvarande funktion vid lungklinikerna. Spontan tuberkulinreaktivitet hos icke BCG-vaccinerade (tex vid miljöundersökning) kan enligt SÖ:s mening göras anmälningspliktigt ävendär sjukdom inte inträffar, dvs utan lungförändringar. Detta skulle ge bättremöjligheter att följa utvecklingen av tuberkulossmitta i landet. En särskild organisation för tuberkulosvård är ej längrebehövlig. Det är därför bra att normalreglementet för dispensärsverksamhetenföreslås upphävas. Avvecklandet av normalreglementet fördispensärsverksamheten för tuberkulosens bekämpande är bra. I Västernorrlandtorde nuvarande organisation med knytning till lungkliniken vara en bättrelösning än en överflyttning till infektionskliniken. bedömer både tuberkulosdispensärfunktionen och den centrala registerfunktionen som utmordentligt viktiga för en ade kvat övervakning av tuberkulosens epidemiologiska läge. Då sjukdomen blir allt ovanligare, men trots allt förekommer i en frekvens på 9/100000 invånare varav är lungtuberkulos - kommer det bli allt viktiga re att ha en samlad överblick över läget. Likaså kommer det att finnas behov av att kunna få en sakkunnig bedömning av misstänkta fall, då det föreligger avsevärda (differentialdiagnostiska svårigheter gentemot andra sjukdomar (t ex lungcancer), som ej faller under smittskyddslagen. Erfa renhet av tuberkulosbehandling med den intensiva uppföljning som krävs för ett lyckat resultat kommer också att vara viktig. Patienter med smitt sam lungtuberkulos som ej behadlas är smittsamma , 208 Uppgiften att göra miljöundersökningar,dvs spåra Prop.1988/89:5 smittadeoch smittkällor kräver särskild erfarenhet och kunskap. nad frånflertalet andra infektionssjukdomar kan det dröja månader och år innan densmittade blir sjuk. Det finns möjlighet att diagnosticera och behandladen söm blivit smittad, så att hans risk att senare bli sjuk och Advekvat kompetens finns vid tuberkulosdispensärer. Det ärdärför viktigt att dessa bibehålles, vilket tydligare bör utsägas.Smittskyddsläkare bör kunna samarbeta med tuberkulosdispensärerna påmotsvarande sätt som miljö- och hälsovårdsnämnd samt distriktsläkare tidigaregjort i enlighet med nuvarande författning. Tuberkulosdispensär eller motsvarande funktion i enintegrerad lungkli-nik finns i varje landsting trots att motsatsen sägs iutredningen (s. 83, stycke 3). Beträffande det centrala , som hittillsbekostats och skötts av mot hjärt- och lungsjukdomari brist på tillgängliga medel från det allmänna, sägs att detta främst använtsför forskningsändamål. vill framhålla att dess huvudsyftevarit att övervaka epidemiläget. Det främsta vapnet i kampen mot tuberkulos är ett välfungerande registreringssystem, där patienten kan återfinnas till dess hanblivit botad och kan betraktas som läkt. Centrala erhållerdels rapporter från tuberkulosdispensärerna angående patienter med aktiv nyupptäckttuberkulos, dels rapporter från de mykpbakteriologiska laboratorierna angåendefynd av tuberkelbakterier. Genom denna dubbla rapportering upptäcks ett inteoväsentligt antal fall som handlagts utanför dispen-särorganisationen. Ofta haringa kontaktundersökningar gjorts. För att en sådan registrering skall vara effektiv måsteden vara lagstadgad. Om den föreslagna registreringen hos StatensBakteriologiska Laboratorium skall kunna fylla samma funktion som nuvaranderegistrering hos Centrala , krävs emellertid att anmälankommer att innehålla uppgifter, som gör att man vid registreringen kan bedömahur säkert fallet är. I det nuvarande Centrala , som är ettav landets mest välskötta register enligt många bedömare, ingår endast fall sombedömts av en tuberkulosspecialist. Antingen är sjukdomen bakteriologisktverifierad - eller ger den kliniska bedömningen tillräckligt starka misstankarför att fallet skall bedömas som aktivt. Enligt nu gällande smittkungörelse skall samråd äga rummed tuberkulosdispensär vid misstänkta och inträffade fall ay tuberkulos. Detframgår inte av kommitténs förslag hur tuberkuloskontrollen skallorganiseras. Det är viktigt att inte en ny lagsfiftning medför att kontrollenav tuberkulos försämras. Avslutningsvis vill förvaltningsutskottet påtala denförhoppningen att ett. avskaffande av dispensärreglementet inte medför att den inomvissa lands- 209 14 1988/89. ting väl fungerandeorganisationen mot tuberkulosbekämpning raseras el- Prop. 1988/89:5 ler förändras till det sämre. Inriktningen av samt ansvaret för smittskyddet uppfattning är det endast landstingen som har sådan överblick översjukligheten inom tillräckligt stort befolkningsunderiag att man kan dra någraslutsatser av spridningsmönster och smittkällor. CBdelar inte denna uppfattning, i första hand beroende på att man inte kansärskiljda, annat än i undantagsfall person och objekt, vad avser såväluppspårande som insats. Denföreslagna organisationen delar på ett onaturligt sätt insatserna mellan å enasidan i en länsstyrelse-kommunaldel (objekfinriktad) och å andra sidan i enlandstingsdel (personinriktad). CBanser att man i smittskyddsarbetet måste ha en "naturlig" samverkansformför att åstadkomma den samlade insats som oftast är nödvändig från såvällänsstyrelse som sjukvårdsorganisation. Erfarenheternafrån länsläkarorganisationen talar entydigt för behovet av samverkan och senareepidemier, exempelvis orsakad av mejeriproduktionen i Jämfiand, bekräftar vadsom CB anför. CBtillstyrker utredningens förslag om att smittskyddsläkare skall ha ansvaret förpersoninriktade åtgärder inom smittskyddet. Landstingenbör vara resursgivare för smittskyddsläkaren med hänsyn till landstingens rollsom sjukvårdsansvariga inom respektive län. Smittskyddsläkaren bör entydigtutgöra en myndighet i smittskyddshänseende med avgränsade uppgifter avseendepersoninriktat smittskydd. Närdet gäller den medicinska kompetensen hos länsstyrelserna kan konstateras attlänsläkarorganisationen vid länsstyrelserna avskaffades . I ett antallän har man tillfälligt löst frågan om medicinsk kompetens vid länsstyrelsengenom att smittskyddsläkare är förordnad som föredragande ilänsstyrelsen när det gäller smittskyddsärenden. Såväl länsstyrelserna somkommunerna saknar numera den medicinska kompetens som krävs för att kunnasvara för ett effektivt smittskydd men har veterinärmedicinsk och juridiskkompetens. CBförutsätter att dessa kompetenser framgent bibehålles. CBdelar utredningens uppfattning att andra myndigheter än landstingen är merlämpade att direkt ha hand om objektinriktade åtgärder. Sådana skall vidtas medstöd av annan lagstiftning än smittskyddslagen såsom livsmedelslagen,hälsoskyddslagen, renhållningslagen, miljöskyddslagen, epizootilagen ochköttbesiktningslagen. Mångasmittsamma sjukdomar bland människor har sitt urspmng i miljö, djur ellerlivsmedel. Objektsmittskyddsåtgärder på ett så fidigt stadium som möjligt ärgrunden för att reducera eller tom förhindra smitta bland människor. är lokal tillsynsmyndighet för bl. a. miljö skyddslag och livsmedelslag men inte tillsynsmyndighet för epizootilagen, 210 köttbesiktningslagenoch vissa delar av miljö- och hälsoskyddslagstiftning- Prop. 1988/89:5 en.Anmälan om och åtgärder vid anmälningspliktiga sjukdomar hos djur Bilaga 3 gårej via miljö- och hälsoskyddsnämnd. Det är och länsveterinärensom enligt epizootilagen har såväl tillsynsansvar som visst verkställighetsansvarbeträffande objektinriktade smittskyddsåtgärder. Detta medför att en samverkanmellan smittskyddsläkare och hälsoskyddsnämnd inte alltid är tillräcklig utanmåste ske också mellan smittskyddsläkare och länsstyrelse. Detär angeläget att samarbetet mellan berörda tjänstemän och myndigheter ärvälorganiserat och kontinuerligt. Smittskyddsläkarensgeografiska ansvarsområde motsvarar , som enligt sin instmktionhar regionalt ansvar för hälsoskydd, livsmedelskontroll, epizootibekämpningetc. För objektsmittskyddet är det angeläget att enstaka fall av smitta i olikakommuner omgående görs uppmärksamma för en samordnande myndighet och attåtgärderna också samordnas inom en hel berörd region. Enligt10 § i nya smittskyddslagen skall smittskyddsläkaren vidta vissa åtgärder vidallmänfarlig sjukdom. Men paragrafen har brister på två punkter. Bl.a. omnämnsinte hur en anmälningsplikfig sjukdom skall anmälas vidare till berördtillsynsmyndighet för eventuella objektinriktade åtgärder. Det framgår inteheller vem som skall bedöma "om objektinriktade åtgärder kan komma ifråga". Föratt kunna erhålla en fungerande smittskyddsorganisation såväl vad gällerperson- som objektinriktade åtgärder föreslår CB - med hänsyn också taget tillberedskapsaspekter - attsmittskyddsläkaren utgör en regional myndighet i länet med uppgift att svaraför det personinriktade smittskyddet, attlandstingen är resursgivare, attsmittskyddsläkaren ålägges att samverka med i smittskyddsfrågori avsikt att få en samordning av person- och objektinriktade åtgärder och attdetta sker bl. a. genom organiserandet av epidemiutskott, attsmittskyddsläkaren utan hinder av sekretessbestämmelser ges möjlighet att ismittskyddsfrågor samverka med polis och sociala myndigheter samt att föra egeticke öppet diarium. Detlämpliga i att vilket är innebörden av föreliggande förslag smitt skyddslagen begränsas till personinriktade åtgärder kan enligt socialstyrel sens uppfattning ifrågasättas. I en rad andra lagar fins möjlighet att ingripa med olika objektinriktade åtgärder i smittförebyggande syfte. Socialstyrel sen anser att en djupare analys kring möjligheterna att vidta adekvata smittskyddsåtgärder med stöd av annan lagstiftning borde ha utförts. Detta gäller t ex möjlighetema att med stöd av hälsoskyddslagstiftningen ingripa mot olika verksamheter. Vidare är det tveksamt om hälsoskyddslagen ger möjlighet att förbjuda folksamlingar, i de fall de skulle kunna innebära stor smittrisk. Det är enligt uppfattning viktigt att de olika lagarna tillsammantagna (smittskyddslagen, hälso- och sjukvårdslagen, 211 hälsoskyddslagen ochlivsmedelslagen m fl) utgör ett effektivt skyddsnät Prop. 1988/89:5 ochmöjliggör att effektiva åtgärder kan vidtas mot smittsamma sjuk- Bilaga 3domar. Utredarenhar framhållit att den strävan som pågår att decentralisera viktigasamhällsuppgifter är en positiv utveckling. Det förslag som lämnas byggeremellertid i allt väsentligt på en koncentration av smittskyddet till hälso-och sjukvården och en centralisering till smittskyddsläkaren. De uppgifter somsmittskyddsläkaren nu föreslås få ansvar för har tidigare åvilat miljö- ochhälsoskyddsnämnden (motsvarande) inom respektive kommun och en särskilt utsedddistriktsläkare. Det är väsendigt att en lokal förankring i smittskyddsarbetetvidmakthålles även i fortsättningen. Detta kan ske genom att smittskyddsläkarenetablerar en god samverkan med miljö- och hälsoskyddsnämnderna. Medhänsyn till det vidgade ansvar för befolkningens hälsa som landstingen fåttmåste det anses välmotiverat att dessa nu även övertar ansvaret för detpersoninriktade smittskyddet. Utredarens ställningstagande att läggamyndighetsuppgiften på en expertfunktion är därför enligt socialstyrelsensuppfattning rationellt grundat. Övervägande.skäl talar sålunda för att ettgenomförande av utredningsförslaget leder till ett effektivare smittskydd. Utredarenskonstaterande att länsstyrelserna och miljö- och hälsoskyddsnämnderna saknarmedicinsk kunskap är enligt uppfattning en fråga som borde haägnats ökad uppmärksamhet. Dessa myndigheter förutsätts fortfarande ha ettstort ansvar för det objektinriktade hälsoskyddet enligt annan lagstiftning.Även för detta arbete fordras medicinsk expertis. Hur detta behov skalltillgodoses borde utredaren ha berört.