prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — På grund av hänvisningar i kapitlen om vademålgäller bestämmelserna om processledning vid huvudförhandling också i hovrätten.Enligt vår mening är dock behovet av processledning i hovrätten allra störstunder förberedelsen i tvistemål. Vi föreslår alt detta skall komma tilluttryck i lagtexten genom en hänvisning lill motsvarande bestämmelser förtingsrätten. Frågor om undanröjande och återförvisning 1 kap. 12 och 13 behandlar vi spörsmålet om en begränsningav möjligheten resp. skyldigheten att undanröja domar på grund av domvilla(grovt rättegångsfel) och återförvisning av mål på den grunden. Undanröjandepå grund av domvilla förekommer främst efter fullföljd i vanlig ordning. Bestämmelsernaom undanröjande i dessa fall är tvingande för parterna och i stor utsträckningobligatoriska för domstolarna, främst av hänsyn till domstolsdisciplinen. Denkritik av bestämmelserna som har förekommit har gått ut på atl hovrätterna,främst av processekonomiska skäl, borde kunna underlåta att undanröjatingsrättsavgöranden och att återförvisa mål i fall då dessa åtgärder inteskulle tjäna något sakligt syfte och parterna inte heller begär att målet skallprövas på nytt vid tingsrätten. Undanröjande och återförvisning kan emellertidbegränsas också genom att andra bestämmelser än de nu berörda utformas på ettklarare sätt. Flera av våra förslag, både sådana som vi lagt fram tidigare ochsådana som vi lägger fram i detta betänkande, är sålunda ägnade alt minskarisken för rättegångsfel. När del gäller bestämmelserna om undanröjande ochåterförvisning i vademål kommer vi efler en genomgång av olika alternativ framtill att en reform i första hand bör bygga på en skärpning avförutsättningarna för att undanröjande skall få ske. Vi menar atl detta kanåstadkommas genom alt man lägger mindre vikt vid domstolsdisciplinen och störrevikt vid den inverkan som rättegångsfelet haft på målets utgång och vidmöjligheterna att avhjälpa felet i hovrätten. Vidare anser vi att undanröjandei vissa faU bör kunna underlåtas om båda parter motsätter sig det. Våraöverväganden i denna del tar sig uttryck i förslag till vissa ändringar av såvälbestämmelserna om undanröjande i vademål som domvilloreglerna. Undanröjande av ettlingsrättsavgörande kan enligt praxis ske även utan Prop. 1988/89: 95 att någoträttegångsfel har förekommit. Viss osäkerhet råder om fömt- Bilaga 1sättningarna för undanröjande i dessa fall. Enligt vår mening är det för klarhetensskull lämpligt atl - liksom vi i ett tidigare betänkande föreslagit beträffandeHD - lagfästa möjligheten för hovrätten att av annan anledning än rättegångsfelundanröja tingsrättens dom. Vi lägger därför fram förslag härom. Deföreslagna bestämmelserna lämnar ett visst utrymme för hovrätten att på bådaparters begäran underlåta att undanröja tingsrättens avgörande. I sådana fallföreligger vid fullföljd av talan självfallet inte skäl för HD att på grund avdomvillan meddela prövningstillstånd och inte heller att ta upp besvär överdomvilla, om sådana skulle anföras. För att klargöra detta och även införavissa ytterligare begränsningar av möjligheterna att få domvillobesvär prövade,föreslår vi vissa ändringar av domvilloreglerna. Kap.14 och 15 ägnar vi främst åt utgångspunkterna för våra överväganden isammansättningsdelen. Enligt direktiven bör vi förutsättningslöst se över såvältingsrätternas som hovrätternas sammansättning. Av tidsskäl har det emellertidinte varit möjligt för oss att göra en generell översyn av gäUandesammansättningsregler. En del frågor på detta område har vi för övrigt redanbehandlat i våra tidigare betänkanden. Vi har av dessa skäl funnit dettillräckligt att koncentrera vår översyn beträffande domstolarnas sammansättninglill några speciella frågor. Därvid har vi valt att inrikta värt reformarbetepå de delar av gällande rätt som blivit föremål för kritik. 16 behandlar vi frågor om tingsrätts sammansättning och tar först (avsnitt16.1) upp avvägningen mellan juristkollegial sammansättning ochendomarbehörighet vid huvudförhandling i tvistemål. I detta hänseende är detframför allt två frågor som tilldrar sig intresse, nämligen dels om den är 1984på vårt initiativ införda bestämmelsen om endomarbehörighet med hänsyn tiUmålets beskaffenhet fått den önskade effekten, dels om den obligatoriskaendomarregeln i småmål är befogad. sker en utvärdering av effekterna av denutvidgade endomarkompetensen i tvistemål. I avvaktan på resultatet avutvärderingen bör det enligt vår mening inte komma i fråga att företa några mergenomgripande förändringar i de berörda reglerna. På en punkt anser vi det dockangeläget att regelsystemet görs mer flexibelt och att en reform i sådant syftegenomförs redan i detta sammanhang. Vi åsyftar det förhållandet atl vid s.k.stor huvudförhandling i ett tvistemål tingsrätten är domför med en domare baraunder förutsättning atl parterna har lämnat sitt samtycke till att målet avgörsav endast en domare. Enligtvårt förslag delbetänkande skulle tingsrätt i tvistemål alllid varadomför med en lagfaren domare om målet var av enkel beskaffenhet. Frågan ommålets beskaffenhet skulle avgöras av tingsrätten. Att lagrummet vid 1984 årsreform fick en annan utformning motiverades med att den av oss föreslagnalydelsen innebar en avsevärd risk för undanröjande av domen och återförvisning av målet, om hovrätten efterfullföljd av talan Prop. 1988/89:95 gjorde en annan bedömning än tingsrätten avmålets svårighetsgrad. I detta Bilaga I betänkande har vi emellertid föreslagitsådana ändringar av reglerna om undanröjande att skilda bedömningar av måletssvårighetsgrad endast i undantagsfall bör leda till undanröjande av enöverklagad dom. Vi föreslår därför på nytt att tingsrätten vid huvudförhandlingi tvisiemål skall vara domför med en lagfaren domare i mål av enkelbeskaffenhet. Genom den i det föregående nämnda lagändringen skallsmåmålslagen upphöra att gälla /88. Vissa av dessbestämmelser, bl.a. den obligatoriska regeln om endomarkompetens, överförs docktill RB. Vi har anledning att nu överväga vilken ställning vi skall ta tilldenna domförhelsregel. Vi delar uppfattningen att det övervägande antalet småmålredan på grund av tvisteföremålels ringa värde normall är av den beskaffenhetenatt de bör handläggas och avgöras av ensamdomare. Detta bör därför vara huvudregel.Att tvisteföremålet har ett begränsat värde utesluter emellertid inte att måletkan vara av komplicerad beskaffenhet, rättsligt eller sakligt eller i bådadessa hänseenden. Sådana mål bör enligt vår mening inte avgöras av ensamdomare.Vi föreslår därför att den nämnda huvudregeln utformas så alt även småmål kanavgöras i juristkollegial sammansättning. Tingsrättens kollegiala sammansättning i tvistemål utgörsför närvarande regelmässigt av tre lagfarna domare. 1 avsnitt 16.2 har viövervägt om det generellt eller i vissa mål är möjligt att minska antaletlagfarna domare i denna sammansättning till två utan att därför gå miste om defördelar som flerdomarsystemet är avsett att ge. Vi kominer emellertid framtill atl det inte föreligger tillräckligt starka skäl för att föreslå en minskningav antalet lagfarna domare i den nämnda sammansättningen, bortsett frånförfallssituationer, I avsnitt 16.3 diskuterar vi behovet av två lagfarnadomare I vissa broUmål. Enligt gällande rätt får tingsrätten i brottmål beståav två lagfarna domare - i stället för en lagfaren domare - jämte nämndemänendast om målet beräknas kräva minst fyra veckors huvudförhandling. Det gesdäremot inte någon möjlighet att förstärka rätten med en lagfaren domare av detskälet att ett mål är särskilt komplicerat. 1 tvistemål är det enbart målets beskaffenhetsom avgör om rätten skall ha en mer eller mindre kvalificerad sammansättning.Enligt vår mening bör något av samma synsätt gälla för brottmål. Vi förelårdärför att den nu.gällande regeln om utökning av antalet lagfarna domare ibrottmål skall ersättas av en regel av innebörd att ytterligare en lagfarenledamot får ingå i rätten om del bedöms som nödvändigt med hänsyn till måletsomfattning och svårighetsgrad. 1 avsnitt 16.4 diskuterar vi möjligheten att utvidgaendomarbehörigheien i brottmål utöver vad som gäller men stannar för au inteföreslå några reformer. Frågan om antalet nämndemän i tingsrätt behandlar vi iavsnitt 16.5. Vi konstaterar där att nämndemannainstitutet har varit föremålför åtskilliga reformer . Den senaste nämndemannareformen trädde ikraft den 1 juli1983. Genom denna reform - vilken motiverades huvudsakligen Prop.1988/89:95 avstatsfinansiella faktorer - blev tingsrätten vid huvudförhandling i brott- Bilaga 1 mål ochfamiljerältsliga mål i princip domför med en lagfaren ledamot och I mål om brott för vilket det inte är stadgat lindrigare straff änfängelse skall dock fem nämndemän delta. nämndemannareform har i olika sammanhang blivitutsatt för kritik. Kritikerna har framför allt gjort gällande atl ensammansättning med så få nämndemän som tre inte är godtagbar frånrättssäkerhetssynpunkt. Vidare har sagts att nämndemännen numera får sitta irätten för sällan för att få tillräcklig erfarenhet. De skildasammansättningarna anses också medföra olägenheter av skilda slag. Sammasynpunkter framförs i en av utförd utvärdering av reformen.Samtidigt framgår del av utvärderingen all reformen har medfört en avsevärdbesparing. Enligt vår mening bör en från olika synpunktertillfredsställande lösning kunna nås, om man går över till en sammansättningmed fyra nämndemän i alla de brottmål och familjemål i tingsrätt där nämndemänskall delta. Vi är medvetna om atl en sådan reform innebär en kostnadsökningsom inte är helt marginell. Reglerna om möjlighet till utökning av antaletnämndemän i vissa fall och om domförhet vid förfall för någon av nämndemännenbör givelvis anpassas till den föreslagna ordningen. I kapitlets avslutande del (16.6) tar vi upp frågan om denlagtekniska utformningen av sammansättningsreglerna för tingsrätt. Enligt våruppfattning skulle dessa regler vinna på en tydligare uppdelning mellan sammansättningenvid huvudförhandling och sammansättningen vid annan handläggning. Vi föreslåratt det i den grundläggande domförhetsregeln anges att tingsrätten skall beståav en lagfaren ledamot, såvida annat inte är föreskrivet i RB eller i annanförfattning. I en följande paragraf föreslås regler om tingsrättenssammansättning vid huvudförhandling i tvistemål. Övervägande skäl talar föratt tredomaralternativet därvid bör vara huvudregel. Även bestämmelserna omtingsrättens sammansättning vid huvudförhandling i brottmål sammanförs till ensärskild paragraf. I kap. 17 behandlar vi frågor om hovrätts sammansäUningoch tar först (avsnitt 17.1) upp frågan om antalet lagfarna ledamöter itvistemål och besvärsmål. Alltsedan halvårsskiftet 1984 är hovrätten i sådanamål som huvudregel domför med tre lagfarna ledamöter. Om det överklagade avgörandethar fattats av tre eller flera lagfarna ledamöter skall dock minst fyralagfarna ledamöter delta i hovrätten. Flera än fem lagfarna ledamöter fär intesitta i rätten. Lagändringen vidlogs på vårt initiativ och innebar enminskning av antalet ledamöter. På grundval av material från en inom justitiedepartementetpågående utvärdering av de ändrade domförhetsreglerna gör vi bedömningen att1984 års reform beträffande hovrätts sammansättning medfört stora besparingarav allmänna medel och inneburit en förbättring av arbetssituationen i hovrätternaulan att avgörandena, såvitt vi kan bedöma, blivit sämre. Vi har därförövervägt om man nu kan gå vidare och helt avskaffa den större sam- mansättningeni hovrätten och därvid kommit fram till atl övervägande skäl Prop. 1988/89:95 talar för atl hovrätten bör kunna vara domför i alla tvisiemål ochbesvärsmål Bilaga 1 med tre lagfarna domare. I särskilt omfattande ellerkomplicerade mål bör hovrätten dock kunna bestå av ytterligare en lagfarendomare. Vi föreslår att bestämmelsen om hovrätts sammansättning i angivna måländras i enlighet härmed. I avsnitt 17.2 kommer vi till slutsatsen alt det inte ärpåkallat alt vidta någon ändring av bestämmelserna om hovrätts sammansättningi brottmål. Vissa spörsmål om sammansättningen vid prövning av frågorunder förberedelsen i hovrätt behandlar vi i avsnitt 17.3. Del gäller härmöjligheterna atl dels utöka referentens befogenheter, dels låta en delprocessuella beslut avgöras av referenten tillsammans med ordföranden påavdelningen. Enligt vår uppfattning bör dessa frågor övervägas i samband medden pågående utvärderingen av sammansältningsreglerna. Vi lägger därför intefram något eget förslag i denna del. Kap. 18 ägnas åt några frågor av betydelse för bådetingsrätt och hovrätt. En av dessa frågor gäller möjligheten atl tillförarätten särskild juridisk fackkunskap (avsnitt 18.1). Genom de infördabestämmelserna om s.k. eko-mål öppnades en möjlighet att låta enförvaltningsdomare ingå i rätten såsom särskild ledamot om det finns behov avsärskild fackkunskap inom rätten i fråga om skatterättsliga förhållanden. Våraförslag i delbelänkandet om expertmedverkan och specialisering innebär attdenna möjlighet tas bort. uttalar vi emellertid i belänkandet allhela frågan om förvaltningsdomares medverkan i de allmänna domstolarna skalltas upp i vårt slutbetänkande. Det är enligt vår mening klart att det vid deallmänna domstolarna ibland förekommer mål, i vilka juridiska specialkunskaperär önskvärda. I första hand gäller detta skatterältsliga kunskaper men det kanfinns behov av särskild juridisk fackkunskap också på andra områden. Vid destörre tingsrätterna kan man i viss utsträckning lösa frågan genomintern-administrativa åtgärder. I hovrätterna kan behovet av särskild juridiskfackkunskap tillgodoses genom att en person med de önskade kunskaperna, l.ex.en förvaltningsdomare, adjungeras till rätten. Enligt vår uppfattning skulledet vara fördelaktigt om samma möjlighet stod till buds vid tingsrätterna,både i vanliga tvistemål och i sådana brottmål där enligt vårt förslag iavsnitt 16.3 två lagfarna domare skall kunna ingå i rätten. För att detta skallbli möjligt föreslår vi en smärre ändring i lagen (1976:600) om offentliganställning. Därutöver behövs en ny bestämmelse i förordningen (1979:572) medlingsrättsinstruklion. I avsnitt 18.2 behandlar vi frågan om en expert, dvs. enperson med särskild fackkunskap i annat än juridiska ämnen, bör ersätta enlagfaren ledamot i juristkoUegial sammansättning. I vårt delbetänkande omexpertmedverkan och specialisering uttalade vi alt denna fråga borde lösas isamband med atl vi i vårt slutbetänkande tog upp frågan om antalet lagfarnaledamöter i den juristkollegiala sammansättningen. Med hänsyn till vårtförslag i avsnitt 17.1 om att hovrätten alltid skall vara domför med endast trelagfarna domare i tvistemål och besvärsmål anser vi numera alt det inte ärmöj- ligt attlåta en expert ersätta en lagfaren ledamot i hovrätten. Inte heller an- Prop. 1988/89: 95 ser vi det vara lämpligt alt låta en expert ersätta en av delagfarna domarna i Bilaga I juristkollegial sammansättning i tingsrätt. Vimenar således - precis som i delbetänkandet om expertmedverkan ochspecialisering - att experter alltid skall delta i rätten vid sidan av övrigaledamöter. De kostnadsökningar som kan bli följden av vissa av våranu framlagda förslag bör enligt vår mening väl täckas av besparingar i andrasammanhang. Helt klart är detta om man ser vårt reformarbete som en helhet.Många av våra förslag i de tidigare sex betänkandena har sålunda varit direktinriktade på kostnadsbespringar. Kostnaderna för den nämndemannareform som vi föreslår idetta betänkande torde dock inte kunna kompenseras av andra förslag. Denna reformär dock främst föranledd av önskemål som gör att vi inte anser oss behövaredovisa några förslag beträffande finansieringen. Prop.1988/89:95 Bilaga 2 Lag om ändring i Härigenom föreskrivs i fråga om ' dels atl 49 kap. 12-15 §§, 50 kap. 10 a § och 52 kap. 9 a§ skall upphöra att gälla, dels au 1 kap. 3 och 3 a §§, 2 kap. 4 §, 10 kap. 8 a §, 13kap. 3 §, 16 kap. 3 §, 18 kap. 8 a §, 35 kap. 13 §, 50 kap. 4, 10, 12, 25, 26och 28 §§, 51 kap. 10, 12, 26 och 28 §§, 55 kap. 15 § samt 59 kap. 1 § skall hanedan angivna lydelse, dels att i balken skall införas två nya paragrafer, 1 kap.3 b § och 51 kap. 23 a §, av nedan angivna lydelse. Tingsrätten skall, om annat inte är föreskrivet, bestå av en lagfaren domare. Regeringen bestämmer i vilken omfattning åtgärder som avser endast beredandet av ett mål får vidtas av annan personal vid tingsrätten. 1 kap. 3 § En tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarnadomare. Flera än fyra lagfarna domare får inte sitta i rätten. Ibrottmål skall tingsrätten bestå av en lagfaren domare och tre nämndemän. Imål om åtal för brott, för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelsei , skall rätten dock bestå av en lagfaren domare och fem nämndemän. Omdet behövs med hänsyn till målets omfattning eller någon annan särskildomständighet, får ytterligare en nämndeman utöver ' Senastelydelse 1987:747. -Senaste lydelse 1986:120. vad som följer av första eller andra meningen sitta irätten. Kan huvudförhandlingen i ett brottmål beräknas kräva , får rvå lagfarna domare sitta i rätten förutom nämndemännen. Om det inträffar förfaU bland nämndemännen sedan huvudförhandlingenhar påbörjats, är rätten domför med en lagfaren domare och rvå nämndemän eller,i mål som avses i andra stycket andra meningen, med en lagfaren domare ochfyra nämndemän. Tingsrätt år domför med en lagfaren domare när mål avgörs utan huvudförhandling, vidannan handläggning som inte sker vid huvudförhandling eller vid syn på stället,vid sådan huvudförhandling i tvistemål som hålls i förenklad form och vidannan huvudförhandling i tvistemål, när det är tillräckligt med hänsyn tillmålets beskaffenhet att målet avgörs av en enda domare och parterna samryckertiU det, vidhuvudförhandling och syn på stället i mål om bron för vilket inte är stadgatsvårare straff än böter eller fängelse , under förutsättningatt det inte finns anledning au döma tiU annan påföljd än böter och det imålet inte är fråga om företagsbot. Prop.1988/89:95 Bilaga 2 /tvistemål där förlikning om saken är tillåten gäller i stället för bestämmelsernai 3 § au tingsrätten alltid skall bestå av en lagfaren domare, Vidhuvudförhandling i tvistemål skall tingsrätten bestå av tre lagfarna domare.Rätten skall dock bestå av endast en lagfaren domare Senaste lydelse 1987:747. 8 1988/89. om värdet av vad som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. 1. närhuvudförhandlingen hålls i förenklad form, 2. i eu måldär förlikning om saken är tillålen och värdet av det som yrkas uppenbart inteöverstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring,såvida det inte med hänsyn tiU målets beskaffenhet föreligger synnerliga skälau tre lagfarna domare sitter i rätten, 3. om iannat fall än som avses under I. eller 2. rätten anser det tillräckligt atten domare sitter i rätten och parterna samrycker därtill eller målet är avenkel beskaffenhet. Första stycket gäller inte, om en part första gången hanskall föra talan i målet yrkar au allmänna regler skall tillämpas och därvidgör sanno-likt aU den bakomliggande tvisten rör ett högre värde eller alt utgångenannars är av synnerlig betydelse för bedömningen av andra föreligganderättsförhållanden. Har talan väckts genom ansökan om betalningsföreläggande,skall den part som begär au målet hänskjuts tiU rättegång senast i sambanddärmed framställa yrkande som sagts. Med värde enligt första stycket avses del värde som kanantas gälla vid tiden för talans väckande. Har talan väckts genom ansökan omlagsökning, betalningsföreläggande eller handräckning eller som enskiltanspråk i brottmål, avses värdet vid rättens beslut att tvisten skallhandläggas som tvistemål. Vid bedömningen skall hänsyn inte tas lillrättegångskostnaderna. Beslår rätten av tre lagfarna domare och inträffarförfall för någon av dessa sedan huvudförhandlingen har påbörjats, är rätlendomför med två lagfarna domare. Tingsrätten skall vid huvudförhandling i brottmål beslåav en lag- Prop.1988/89:95 Bilaga 2 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Prop. 1988/89: 95 faren domare och fyra nämndemän. Inträffar förfall för någon av nämndemännen sedanhuvudförhandlingen har påbörjats, är rätten dock domför med en lagfaren domareoch tre nämndemän. Vid huvudförhandling i mål om broUför vilket inte ärstadgat svårare straff än böter eller fängelse är tingsrättendomför utan nämndemän, under förutsättning aU det inte finns anledning altdöma till annan påföljd än böter och det i målet inte är fråga om företagsbot. Om tingsrätten finner det påkallat med hänsyn tid målelsomfattning eller svårighetsgrad, får antalet lagfarna domare och antaletnämndemän utökas med en utöver vad som följer av första stycket förstameningen. 2 kap. 4§' Hovräu är domför med tre lag- Hovrättenär domför med tre lag- / mål som överklagats farna domare. Flera änfyra lagfarna från tings räu skall dock minst fyra domare får inte delta ihovrätten. lagfarna domare delta i hovrätten, om tingsrätten beståu av treeller flera lagfarna domare. Flera än fem lagfarna domare får inte della i hovrätten. I brottmål gäller, i stället för bestämmelserna i förstastycket, atl hovrätten är domför med tre lagfarna domare och två nämndemän.Flera än fyra lagfarna domare och tre nämndemän får inte della. Förekommer ejanledning att döma till svårare straff än böter och är det i målet inte frågaom företagsbot, är hovrätten dock domför även med den sammansättning som angesi första stycket. Delsamma gäller vid handläggning som ej sker vid huvudförhandling. Vid behandling av frågor om prövningstillståndskaUhovrätten bestå av två lagfarna domare. Senaste lydelse 1987:747. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Vid beslut om avskrivning av mål efter återkallelse ärhovrätten domför med en lagfaren domare. Regeringenbestämmer i vilken omfattning åtgärd, som avser endast beredandet av ett mål,får vidtas av en lagfaren domare i hovrätten eller av en annan tjänsteman viddenna. Prop.1988/89:95 Bilaga 2 10 8 Itvist mellan konsument och näringsidkare rörande vara, tjänst eller annannyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk fårnäringsidkaren sökas där konsumenten har sill hemvist. Detta gäller dock endastom målet i tingsrätten kan antas bli prövat av en lagfaren domare enligt 1kap. 3 a §. I tvist mellan konsument och näringsidkare rörande vara,tjänst eller annan nyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskiltbruk får näringsidkaren sökas där konsumenten har sitt hemvist, om värdet avdet som yrkas uppenbart inte överstiger vad som anges i 1 kap. 3 a § förstastycket 2. 13 kap. 3§' Väckt talan får inte ändras. Framställs yrkande enligt första stycket 2 eller 3 sedan huvudförhandling påbörjats eller målet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, om det inte utan olägenhet kan prövas i målet. Ett yrkande enligt första stycket 2 är inte tillåtet i högre rätt. 1. på grund avomständighet, som inträffat under rättegången eller först då blivit för honomkänd, kräva annan fullgörelse än den, om vilken talan väckts, 2. yrkafastställelse enligt 2 § andra stycket samt 3. kräva räntaeller annan tilläggsförpliktelse, som följer av huvudför-pliklelsen, och även iövrigt framställa nytt yrkande, om det stöder sig på väsentligen samma grund. Framställsyrkande enligt första stycket 2 eller 3 sedan huvudförhandling påbörjats ellermålet på annat sätt företagits till avgörande, får det nya yrkandet avvisas, omdet inte utan olägenhet kan prövas i målet. Ett yrkande enligt första stycket2 eller 3 är inte tillåtet i högre rätt. såsomändring av talan anses inte att käranden beträffande samma sak inskränker sintalan eller, utan att saken ändras, åberopar ny omständighet till stöd för sintalan. Senaste lydelse 1987:747. Vid omröstning skall den mening gälla, som omfattas av mer än hälften av rättens ledamöter. Om någon mening har erhållit hälften av rösterna och ordförandens röst är bland dem, skall den meningen gälla.