prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — När HD i undantagsfall kominer att pröva prejudikatfrå gan och, efter tilläggsdispens, målet i övrigt vid skilda tillfällen bör natur ligen tiUses alt HD-avdelningen får samma sammansättning vid båda 97 7 1988/89. Den saken kanordnas rent adminstrativt utan att närmare Prop. 1988/89:78 föreskrifter iämnet behöver ges. IIIOm särskild prövning av prejudikatfråga i vissa mål som förts till HD av RÅ, JKeller JO Enligt54:9 2 st gäller att, när RÅ, JK eller JO för talan i mål om allmänt åtal,målet efter deras fullföljd kommer under HD:s prövning utan attprövningstillstånd erfordras. Utanatt rubba nu angiven grundregel föreslår departementschefen, att även i nuaktuella mål skall öppnas en möjlighet för HD att begränsa prövningen till en prejudikalfråga.Den tilltänkta handläggningsgången i sådana fall anknyter nära till vad somskall gälla för mål, vari prövningstillstånd erfordras och vari på fömtbehandlat sätt prövningen i HD skall kunna koncentreras till enprejudikatfråga. Tanken är sålunda alt HD vid talan av RÅ, JK eller JO skallinledningsvis kunna besluta, att tills vidare skall gälla begränsning avprövningen till viss prejudikatfråga. 1 övrigt skall handläggningen förflyta påsamma sätt som gäller för mål i allmänhet. Förslagetsallmänna uppläggning i denna del föranleder inte några erinringar. Däremot harlagrådet funnit anledning förorda en från remissförslaget avvikande lösninglagtextmässigt. Lagrådet återkommer härtill i det följande under 54:11 a. Hänskjutandeav prejudikatfrågor från tingsrätt till HD redan inledningsvis anfört tillstyrker lagrådet, att tingsrätt underpågående rättegång i ett dispositivl tvistemål skall kunna hänskjuta enprejudikatfråga tifl HD om parterna samtycker till detta och har avtalat attinte överklaga tingsrättens dom. Lagrådet finner det vara av värde att man pådetta sätt kunnat finna nya vägar att föra fram prejudikatfrågor och all det ärlämpligt att reformen till en början begränsas på sätt som skett. Deerfarenheter som härvid framkommer kan komma lill användning vid del fortsattareformarbetet för en utbyggnad på prejudikatbildningens område. Somframhålles i remissprotokollet blir tingsrättens handläggning beträffandeprejudikatfrågan av största betydelse. Det är således viktigt att tingsrättenser till att sakförhållandena och fömtsättningarna för frågeställningen iprejudikatfrågan blir noggrant penetrerade mellan parterna. En lämplig tidpunktför prejudikatfrågornas hänskjutande till HD synes som departementschefen pekatpå bli när förberedelsen är avslutad och rätten enligt 42:16 sammanställtparternas ståndpunkter, vilket torde bli erforderiigt i de flesta fall. Vadbeträffar handläggningen i HD påpekas i remissprotokollel att det normalt inte bör förekomma någon skriftväxling parterna emellan i HD men alt HD naturligtvis kan föreskriva om skriftväxling om detta behövs. Lagrådet vill emellertid framhålla, att partema i HD bör få möjlighet till 98 rättsligutveckling av sin talan vilket bör kunna ske både genom skriftväx- Prop.1988/89:78 ling och eventuellt vid förhandling. Lagrådet vill även erinra omatt HD innan prejudikatfrågan blir slutligt avgjord kan finna det erforderligtatt i något hänseende som berör prejudikatfrågan införskaffa yttrande frånnågon myndighet eller sammanslutning. Lagrådetansluter sig till vad som anförts i remissprotokollet om att det ärtingsrättens sak att pröva frågan om rättegångskostnader även i den del dehänför sig till prövningen i HD. Det bör dock påpekas att ersättningen lilleventuellt biträde enligt rättshjälpslagen lämpligen bör fastsslällas i HD beträffandekostnaden där (jft NJA 1977 s. 743 och 1984 s. 692). Lagrådethar ingen erinran mot att tingsrätts beslut beträffande en begäran om hänskjutandeav en prejudikatfråga från tingsrätt till HD enligt remissprotokollet inte börkunna överklagas. Tingsrättens beslut, oavsett det innebär bifall eller avslagpå en dylik begäran, måste anses utgöra ett sådant beslut som är att hänföra till49:8. Med hänsyn till att parterna avtalat om att inte överklaga tingsrättensdom kan något överklagande enligt denna paragraf inte ske. Någon särskild fullföljdsbestämmelseerfordras således inte beträffande de aktueUa besluten. Förslagenom fullföljdsförbud med ventil Ifråga om vissa slag av mål där det inte går att överklaga hovrättensavgörande till HD införs enligt förslaget en ventil, enligt vilken hovrätten kanmedge rätt att överklaga, om det föreligger särskilda skäl för att låta HD taställning till frågan om målet är av prejudikatintresse. Förslaget tar sikte pågällande fullföljdsförbud för lönegarantimål (5.4), mål om felparkeringsavgifier(5.7) och mål om bötesförvandling (5.8). Motsvarande ventil införs för vissa gmpperav mål där del inte finns något fullföljdsförbud men där ett principielltfullföljdsförbud nu föreslås bli infört, nämligen mål om underhåll till barn(5.3) och lill make (5.2) samt mål om ersäUning till biträde enligträttshjälpslagen (5.6) och till offenflig försvarare (54:2 a). Fördelarnamed ett fullföljdsförbud i hovrätt är alt man kan avlasta HD arbete meddispensprövningar. Nackdelarna är att prejudikatbildningen kommer att ligga på ellstort antal hovrättsavdelningar med risk för bristande enhetlighet irättsutvecklingen som följd, vilket i sin tur kan leda till onödiga processer.Förslagen om fullföljdsförbud med ventil syftar till en överföring i störstamöjliga utsträckning av den kvalificerade rättsbildningen lill HD samtidigtsom HD inte belastas med andra mål än sådana som är intressanta frånprejudikatsynpunkt. Lagrådet instämmer helt i dessa syften. Mot lagreglemasutformning på området har lagrådet intet att erinra. Lagrådethar heller ingen erinran mot det gjorda urvalet av mållyper. Som anförs iremissprotokollet torde det vara ändamålsenligt att överväga fullföljdsvenlileri samband med all respektive materiella områden ses över. Underavsnittet 5.3 om underhållsbidrag till barn framhålls att hovrät tens beslut att tillåta överklagande skall meddelas i samband med att målet 99 Följaktligen skalli dom eller beslut ges till känna, om part äger rätt Prop. 1988/89: 78 allöverklaga eller ej (se 17:7, 12 och 13 RB). I klarhetens intressen villlagrådet påpeka, att vad som sagts om underhållsbidrag till barn gäller ävenövriga här berörda måltyper. VNärmare om särskilda bestämmelser i Förslagetatt vad som är plenimål skall få prövas av tolv ledamöter möter ingenerinran från lagrådets sida. Med all sannolikhet blir det ytterst sällsynt atten femmansavdelning kommer att ställas inför behov av att välja mellan plenisammansältningochtolvmannasammansältning. I praktiken torde i så fall valfrågan föregås av enallmän sondering inom domstolen om vad som från organisatoriska synpunkter ärlämpligast. Den administrativa frågan om urvalet av de tolv torde kunna lösasgenom föreskrift i HD:s arbetsordning. Paragrafen,som innehåller regler om HD:s sammansättning, föreslås ändrad i flerahänseenden. a. föreslås att bestämmelserna om att avdelningen i vissafall, om prövningen är av enkel beskaffenhet, är domför med tre ledamöter,skall omfatta också HD:s prövning av besvär över sådana hovrätts avvisningsbeslutsom avses i 54:16. Förslaget har motiverats utförligt i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.7.5). Lagrådet har ingenting att erinra häremot.Förslaget har väsentligen motiverats med att en prövning med fem ledamöterinnebär en onödigt kvalificerad sammansättning med hänsyn lill frågansbeskaffenhet. Samma skäl kan enligt lagrådets mening anföras också beträffandeandra frågor som HD med gällande regler måste pröva på fullsutten avdelning. Lagrådetsyftar då i första hand på sådana frågor om avvisning av revisionstalan eller besvärslalansom HD har att pröva enligt 55:6 och 7 respektive 56:6 och 7. Av samma skäl somen överprövning av hovrätts avvisningsbeslut bör kunna äga rum med tre ledamöterom den är av enkel beskaffenhet, bör enligt lagrådets mening HD:s beslut attavvisa en revisionstalan eller besvärstalan i enkla fall kunna fattas av treledamöter. Enannan sådan fråga är HD:s förordnande enligt den införda bestämmelsen i14:7 a (jfr prop. 1986/87:89) om alt mål som handläggs vid två eller fleratingsrätter skall förenas i en rättegång vid en av domstolarna. Frågor avdetta slag är oftast mycket enkla att avgöra. Att prövningen har lagts på HDtorde främst bero på praktiska hänsyn, eftersom HD är en instans som äröverordnad tingsrätter inom olika hovrättsområden. Enligt lagrådets mening voredet en fördel om dessa frågor skulle kunna handläggas av tre ledamöter. Härutöverförekommer för prövning'av fem ledamöter frågor om avvi sande av ofullständiga stämningsansökningar eller avvisande på grund av rättegångshinder ävensom anmälning av vissa skrifter med obestämt inne- 100 Dessa frågor är oftaav enklare beskaffenhet och skulle också de med Prop. 1988/89:78 fördelkunna avgöras av tre ledamöter. Lagrådet finner emellertid att de aktuellaförhållandena är svåra att precisera i lämplig lagtext. Med hänsyn härtill ochdå dessa frågor är av förhållandevis ringa omfattning låter lagrådet bero viddetta omnämnande. Pågrund av det anförda föreslår lagrådet att den föreslagna lydelsen av 3:6 2 stkompletteras med ytteriigare två punkter, att viss ändring sker iordningsföljden och att andra stycket får följande lydelse: "Omprövningen är av enkel beskaffenhet, är avdelningen domför med tre ledamötervid prövning av 1. frågorom förening av mål enligt 14 kap. 7 a §, 2. besvär över hovrätts avvisningsbeslutsom avses i 54 kap. 16 §, 3. frågor om avvisning avrevisionstalan enligt 55 kap. 6 och 7 §§ eller besvärstalan enligt 56 kap. 6och 7 §§, 4. frågor om häktning ochreseförbud som avses i 55 kap. 8 § andra stycket tredje meningen, eller 5. ansökningar om resning elleråterställande av försutten tid eller besvär över domvilla." 42kap., 17 a § Denföreslagna bestämmelsen innefaftar i och för sig bara en upplysning om attvissa bestämmelser i 56 kap. behandlar vad som gäller om hänvisningsproceduren.Något störande är dock att förevarande paragraf förmedlar intrycket att delredan i tingsrätten skulle kunna vara fastslaget att en prejudikatfråga voreför handen. För att undvika detta kan paragrafen ges följande lydelse: "I56 kap. 15-17 §§ finns bestämmelser om att tingsrätten till prövning av högstadomstolen får hänskjuta en fråga, som tingsrätten uppfattar såsom enprejudikatfråga." Ilagrådsremissen föreslås att avtal om att inte överklaga tingsrättens domskall, om saken är sådan att förlikning därom är tillåten, kunna ingås även innantvist har uppstått mellan parterna. Förslaget innebär en utvidgning avbestämmelsen i 49:1 3 st som medger att avtal får träffas endast sedan tvistuppkommit. Lagrådet har i och för sig ingen erinran mot förslaget. EftersomRB gäller i arbetstvister i allt, varom inte är stadgat i lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister, så är bestämmelsen i 49:1 3 st tillämplig i mål enligt arbetstvistlagen. Den föreslagna, utvidgade bestäm melsen kan för arbetsrättens del möjligen inge betänkligheter med tanke på att en arbetsgivare skulle kunna tänkas förmå en icke organiserad arbetsta gare att vid anställningens ingående sluta ett avtal med angivet innehåll utan att arbetstagaren är fullt medveten om avtalets konsekven ser. Häremot kan dock anföras, att redan den nuvarande bestämmelsen i 49:1 3 st gäller i arbetstvister och att det enligt arbetstvistlagen är möjligt att hänskjuta arbetstvist till avgörande av skiljemän. Det bör också påpe- 101 kasatt, om avtalsvillkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll och Prop.1988/89:78 omständigheterna vid avtalets tillkomst, villkoret kan jämkas enligt36 § avtalslagen. Mot denna bakgmnd godtar lagrådet förslaget även i nu berört hänseende. Detär främst första stycket i remissförslaget som tilldrar sig intresse. En närmastlogisk fråga är om deldispensen eller prejudikatfrågedispensen skall nämnasförst. Enligt lagrådets mening är det naturliga att ta deldispensen förstsåsom tifl sin typ mer omfattande; i sådant fall slår ju dessutom alla dispensgmndertill. Lagrådet förordar därför och med hänvisning till vad lagrådet har anförti avsnitt II punkt 3, att första stycket ges följande lydelse: "Prövningstillståndfår begränsas att gälla en viss del av det överklagade avgörandet eller en vissi målet föreliggande fråga, vars prövning är av vikt för ledning avrättstillämpningen (prejudikatfråga). /Här sätts ev in en andra mening av denlydelse lagrådet angivit i avsnitt II punkt 3/." Detstår för lagrådet klart att en inplacering av den nya andra meningen i just54:11 I st ingalunda är odiskutabel. Goda skäl kan tvärtom anföras för att54:11 skall även fortsättningsvis få som tema endast prövningstillståndetsräckvidd och ej reglera något om de materiella normerna för den fortsattahandläggningen. Dennu anförda synpunkten kan väl motivera att den avsedda tilläggsregeln istället placeras i ny paragraf, lämpligen benämnd 54:11 b. Att den i så fallfår sin placering efter den tilltänkta 54:11 a (avseende de s k RÅ-fallen) ärförsvarligt med tanke på att ifrågakommen tilläggsreglering skall gälla ävenför 11 a-paragrafens fall. Remissförslageti denna paragraf är uppbyggt efter följande modell. I första stycket angessåsom en principiell gmndsats, att HD i här aktuella mål vari talan förs av RÅ,JK eller JO får besluta att begränsa prövningen till en viss prejudikatfråga. Iandra stycket anges - som vore det en fakultativ möjlighet - att beslut enligtförsta stycket får meddelas interimistiskt, varvid målet i övrigt förklarasvilande. Tredje stycket ger en föreskrift som anknyter andra styckets fall tilldé regler som handlägg-ningsmässigt gäUer för prövningstillstånd. Avremissprotokollet och kompletterande upplysningar vid föredragningen framgår,att första stycket inte är avsett att i något fall tillämpas separat. Det äralltså inte fömtsätt att HD i slutskedet av ett måls handläggning skulle, utanatt interimistiskt beslut föregått, kunna göra en prövningsbegränsning ochavvisa revisionstalan i ointressanta delar. Detmåste anses vara till klar fördel om paragrafens uppbyggnad får återspegla det kronologiska förloppet med avstamp i det undantagslöst tänkta fallet, att ett preliminärt beslut blir inledningen, när prövningsbe- 102 gränsning enligtparagrafen överhuvudtaget skall komma i fråga. I enlighet Prop. 1988/89:78härmed föreslår lagrådet att paragrafen ges följande lydelse: "Vidtalan som avses i 9 § andra stycket får högsta domstolen, om målet väckts vidtingsrätt, såsom inledande åtgärd besluta, att prövningen av målet tills vidarebegränsas till en viss prejudikatfråga och att målet i övrigt skall varavilande. I fråga om beslut enligt detta stycke tillämpas de regler som gällerför beslut om prövningstillstånd. mån högsta domstolens bedömning av prejudikatfrågan ger anledning därtillskall högsta domstolen häva begränsningsbeslutet och pröva även återståendefrågor eller, om så är lämpligt, återförvisa målet till lägre rätt. Därvidtillkännages prejudikatfrågans bedömning. 1 annat fall skall medtillkännagivande av prejudikatfrågans bedömning förklaras, att målet såvittangår de återstående frågoma lämnas utan prövning och att hovrättens avgörandei de av högsta domstolen icke prövade frågor skall stå fast." Denavslutande passusen om förklaring att hovrättens avgörande skall slå fast iicke prövade frågor, har tillkommit för att det behövs en motsvarighet till54:11 3 st som gäUer för prövningstillståndsfallen. Processrättsligtsett är ett slutligt avgörande om prövningsbegränsning i paragrafens fall inteannat än ett avvisningsbeslut. I regel kommer ett sådant beslut knappast attbli en överraskning för revisionskäranden (RÅ m. ), eftersom det är fömtsättatt denne ofta själv tar initiativ till prövningsbegränsningen. Det böravslutningsvis betonas att den föreslagna särskilda rättsfiguren för talan avRÅ, JK och JO har avseende enbart på fall som är av den typ att för parter iallmänhet prejudikatfrågedispens är möjlig. Spörsmål om partiell dispens iavseende på viss del av det överklagade avgörandet kommer här inte in ibilden. Detta förhållande är naturligt eftersom RÅ m fl själv kan begränsasitt överklagande till viss del av hovrättsavgörandet. I vice-versamål tordetillämpning av paragrafen knappast bli aktuell annat än när motpartenbeviljats partieUt prövningstillstånd. Isådana handläggningsspörsmål som paragrafen ej behandlar blir de allmännabestämmelserna tillämpliga, t. ex. 55:12 och 12 a. Ianledning av den ändrade styckeindelningen i 54 kap. 11 § behövs en följdändringså att hänvisningen i 13 § till 11 § andra stycket ändras till att avse 11 §tredje stycket. Remissförslagetlanserar under denna paragraf en utvidgning av HD:s möjligheter att pröva målpå handlingarna, något som lagrådet ser såsom positivt. Beträffandeförslagets första stycke punkt I skall generellt gälla att preju dikatfråga får prövas på handlingama. Lagrådet har redan fömt uttryckt som sin mening att detta är ett bra förslag. Sedan är det en sak för sig att HD, oberoende av lagtexten, kan finna det önskvärt att även i en prejudi- 103 katfrågahålla huvudförhandling för att få rillfälle att höra muntliga pläde- Prop.1988/89:78 ringar (se avsnitt IIpunkt 9). Härom behövs ingenföreskrift. Beträffanderemissförslagets första stycket punkt 2 har lagrådet redan i avsnitt II punkt6 anfört de synpunkter som enligt lagrådets mening bör vara vägledande. Medundvikande av remissförslagets rekvisit att HD "helt grundar avgörandet iövrigt på hovrättens bedömning" bör sålunda punkten ge uttryck för att detär själva tilläggsdelens problemställning och beskaffenhet i övrigt som skallbli avgörande för om handläggningen i HD skall få ske på handlingarna. Ställningstagandeti det avseendett bör läggas i HD:s hand utifrån ett prövningstema som ivardagsspråk kan beskrivas sålunda: kan en huvudförhandling i just detta mållänkas tillföra målet något av värde? Lagrådet har i sin nedan redovisadelagtext försökt ge uttryck åt denna tankegång. Lagrådet har därjämte lagt sigvinn om att till skillnad från remissförslaget i punkt 2 av paragrafensförsta stycket inbegripa även restdelarna i de fall där redan enligt gällanderätt partiell dispens får förekomma. Med en tillkommande språklig jämkning ipunkt 4 vill lagrådet tills vidare, med anförda synpunkter somunderlag, presentera följande från remissförslaget delvis avvikande lagtext: "Högstadomstolen får utan huvudförhandling avgöra 1. en prejudikalfråga, 2. frågor i eller delar av ettmål, vilka kommer under prövning efter att ha omfattats av vilandeförklaringenligt 54 kap. 11 § andra stycket eller 11 a § första stycket, dock frånsett faflvari någon för målels utgång avgörande omständighet är av beskaffenhet attböra prövas efter huvudförhandling, 3. ett mål som har tagits uppomedelbart av hovrätten, eller 4. sådant mål eller sådan fråga iett mål som skall avgöras av högsta domstolen i dess helhet eller med tolvledamöter." ;:Lagrådet har emellertid funnit anledning att inte begränsa sitt perspektiv tilldet genom remissförslaget väckta problemet hur man skall hantera tilläggsdeleneller tilläggsfrågan, sedan partiell dispens förekommit och föranlett ettsådant ställningstagande i den utkristalliserade kämfrågan att vilandeförklaradedelar eller frågor måste väckas till liv genom tilläggsdispens. Manbör frigöra sig från de skygglappar som naturligen lätt appliceras, när man begmndarett förslag som går ut på den specifika frågeställningen, alt ett mål bliruppdelat i dels en prejudikatfålla och dels en typiskt sett ointressanttilläggsfålla, vilken när prövningsprocederet föranleder därtill måste kommaunder HD:s prövning: Man ställs då inför frågan varför HD inte efter ensedvanlig generell dispens skulle få göra samma bedömning om behovet avhuvudförhandling som anvisas i lagrådets redovisade lagtext under punkt2. Även med beaktande av artikel 6 i den : europeiska konventionen den 4november 1950 angående skydd för de mänskliga rättighetema och de gmndläggandefriheterna kan lagrådet för sin del inte uppleta något riktigt sakskäl för attde sedvanliga dispensfallen skulle följa andra bedömningsnormer än de som avsesför sådana tilläggs- dispenseradefrågor som genom remissförslaget kommit att stå i focus för Prop.1988/89:78 HD:s uppföljande handläggning beträffande "målet iövrigt". Lagrådetvill därför framföra förslaget, att man radikalt slopar det kineseri som ärinbyggt i 55:12 när det gäller att preciserat fånga in särskilda måltyper somskall få prövas på handlingama. M.a.o. synes det för lagrådet vara dags attskrota framvuxet system att söka sinnrikt utkristallisera specifika processituationerdär avgörande på handlingama får förekomma: man har inför sigremissförslagets fyrapunktsmässiga utformning och därtill som komplement 55:122 st:s hänvisning till 50:21 och 51:21, vilka lagmm i sin tur är ganska mångfasetterade. Lagrådetser inte någon som helst anledning till att man skulle vidbli vad som nyssbenämndes kineseri. Lagrådet vill därför framföra tanken, att vad lagrådetförut angivit som rekvisit för 55:12 1 st punkt 2, upphöjs till att bli engenerell princip för 55:12:s hela tillämpningsområde. Paragrafen i sin helhetskulle i så fall kunna ges följande lydelse: "Högstadomstolen får utan huvudförhandling avgöra mål, del av mål eller särskild frågai mål, om inte någon för sakens utgång avgörande omständighet är avbeskaffenhet att böra prövas efter huvudförhandling. Vid bestämmande avhandläggningsformen skall högsta domstolen särskilt beakta om part begärthuvudförhandling. Oavsettförsta stycket gäller att högsta domstolen alltid utan huvudförhandling fåravgöra fråga som skall prövas av högsta domstolen i dess helhet eller med tolvledamöter." nu väcker frågan om att på sist angivet sätt kasta loss från nugällande formalreglering beträffande fömtsättningama för HD att pröva mål påhandlingarna, finns det anledning att göra en kort rättshistorisk återblick.När bestämmelserna om ett ganska restriktivt hållet utrymme för prövning påhandlingarna tillkom 1942 med ikraftträdande gällde det attfå muntlighetsprincipen att slå igenom radikalt och bryta med det gamla iväsentliga delar protokollariska systemet; respektlöst uttryckt varlagstiftarens syftemål att lära gamla hundar att sitta. ,senare, kan konstateras att hela den aktiva domargenerationen är fostradi RB:s anda med insikt om och uppskattning av muntlighets-principens värdeinbyggd i ryggmärgen. För HD-ledamöternas vidkommande torde det mot angiven bakgmndvara alldeles överflödigt att upp-stäUa detaljerade, urskiljande kriterier somskall vara utslagsgivande beträffande fall som skall få avgöras påhandlingarna. Det måste anses fullt tillräckligt att det, för valet meUanhandläggning på handlingama eller huvudförhandlingsformen, får gäUa en allmänthållen bedömningsnorm av den art lagrådet skisserat; den kommer med allsäkerhet inte att vara en sämre slagmta än vad som enligt nuvarande rättgäller. (En tilläggsanmärkning: .nuvarande reglering har i praktiken medförtatt då och då i HD behövt ske huvudförhandhng när sådan varit väsentligenmeningslös). Iförevarande sammanhang är värt att erinra om att enligt förvaltningsprocesslagen(1971:291) fastslagits en gmndsats av i stort sett den typ lagrådet förordat idet föregående (se nämnda lag 9 § andra stycket). 12 a § Prop. Lagrådethar i avsnitt II punkterna 7 och 8 anfört sina mer väsentliga synpunkterpå denna paragraf Mot bakgmnd av vad som där anförts förordar lagrådet attparagrafen ges följande lydelse: "Omhögsta domstolen med tillämpning av bestämmelserna i 54 kap. 11 eller 11 a §prövat en prejudikatfråga, får domstolen, om ytterligare prövning krävs, helteller delvis grunda sitt avgörande av målet i övrigt på hovrättens bedömning.Kan avgörandet i sistnämnt avseende ej ske med avgörandet avprejudikatfrågan, skall särskilt avgörande i prejudikatfrågan meddelas. 1 falldå enligt första meningen krävs prövning av annat än prejudikatfrågan fårhögsta domstolen, med undanröjande av lägre rätts avgörande, återförvisa målet tilllägre rätt för fortsatt handläggning.