prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — a. vissa avgöranden i mål enligtlagen (1946:808) om lagsökning och betalningsföreläggande (lagsökningslagen)och avgöranden i mål enligt lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vidkonkurs, lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och bötesverkställighetslagen(1979:189). Ennackdel med regler om fullföljdsförbud till HD är att ansvaret förprejudikatbildningen i dessa mål delas upp på ett trettiotal hovrättsavdelningar.En enda, högsta instans har en annan auktoritet och överblick och ger bättregarantier för en enhetlig rättsuppfattning. Ettexempel på de problem som är förenade med regler om fullföljdsförbud är den svårsystematiseradeflora av prejudikatbetonade hovrättsavgöranden, delvis av motstridig natur,som har uppstått på lagsökningslagens område. Att det rör sig om mål av masshanteringskaraktärgör inte prejudikatbehovet mindre framträdande, snarare tvärtom. Enbristande enhetlighet i rättstillämpningen leder till onödiga processer ochpraktiska svårigheter bl. a. i domstolsarbetet. Det är enligt min mening enoriklig föreställning att möjligheter till en HD-prövning alltid är dyrare änett fullföljdsförbud. Det kan inte uteslutas att sådana regler leder till totalthögre kostnader för samhället än om fullföljd varit tillåten och några vägledandemål tagils upp av HD. Enligt min mening motiverar därför varken kostnadshänsyneller behovet av snabbhet i rättskipningen att man avslår från att söka lösa deproblem som är förenade med alltför stela regler om fullföljdsförbud. Ingeträttsområde kan egentligen sägas vara så udda att prejudikatbildningen av detskälet borde undantas HD. Man bör här också hålla i minnet att flera avförbuden mot överklagande till HD tillkommit , då HD inte hadesamma möjligheter som att gallra bort de mål som är ointressanta urprejudikatsynpunkt. De reformer som genomförts i fråga om HD-processenliksom mina nu framlagda förslag har alla syftat till att förstärka HD:s rollsom prejudikatbildande instans. Enligt min mening vore det därför en fördel omde problem i form av en bristande enhetlighet i rättstillämpningen som hängersamman med ett undantagslöst fullföljdsförbud kan lösas inom ramen för HD-processen. RUföreslår att befintliga regler om fullföljdsförbud behålls men att de försesmed en ventil, som ger hovrätten möjlighet att oberoende av yrkande frånnågon part bestämma att överklagande får ske till HD i prejudikatfall. Enligtmin mening har RU:s förslag om att införa en ventil i gällande regler om fullföljdsförbud stora fördelar. Det förenar på ett ändamålsenligt sätt önskemålen att föra över den kvalificerade rättsbildningen till HD och all HD inte skall belastas med andra än de från prejudikatsynpunkt intressanta målen. Bestämmelser av det slag som RU föreslår har visserli- 33 3 1988/89. gen inte tidigare funnitsi svensk rätt. Därav följer emellertid enligt min Prop. meninginte nödvändigtvis all del skulle vara så främmande för svensk rätt att det inte går att inordnai systemet. De invändningar av principiell natur som har framförts underremissbehandlingen kan inte frånkän- Jag harsjälv liknande invändningar. Enligt min mening kan förslaget justeras någotutan att det av RU åsyftade resultatet går förlorat. EnligtRU måste hovrätten göra en viss förprövning av dispensfrågan och av om målet ärväl lämpat att tjäna som underlag för prejudikatbildning. Det torde enligt RUvara ofrånkomligt att fömtsätta att man från hovrättens sida gör denbedömningen all HD kommer att ta upp målet, om fullföljdsrätt ges ochöverklagande sker. Enligtmin mening är det inte lämpligt att lägga ens en preliminär dispensprövning påhovrätterna. Enligt min mening bör hovrätternas uppgift vara att gallra ut defåtal mål som hovrätten anser vara lämpade för en dispensprövning i HD. Fullföljdsrättbör således kunna meddelas därför att hovrätten anser all målet har intressefrån prejudikatsynpunkt. Därmed behöver hovrätten inte vara övertygad om all HDdelar denna uppfattning. Den överblick över de olika rättsområdena som HDbesitter behövs inte bara för att bedöma själva prejudikatfrågan som sådan.Överblicken är minst lika viktig för att avgöra om det överhuvudtaget finnsnågot från prejudikalsynpunkt intressant eller inte i det fullföljda målet. HDmåste ha helt fria händer att avgöra om målet passar som underlag för prejudikatbildning.Reformens syfte är att främja prejudikatbildningen och HD:s dispensprövning äravsedd att fungera som ett gallringsinstmment. Meddenna lösning riskerar man att något fler mål förs till HD än med RU:s förslag.Det sagda utesluter dock inte alt skälen för fullföljdsrätt måste varautomordentligt starka i det enskilda fallet. Annars riskerar man att detprincipiella fullföljdsförbudet sätts ur spel. förslag valda formuleringen att rätt att överklaga skall kunna medges,om hovrätten "på grund av behovet av en enhetlig rättstillämpning ellereljest finner synnerliga skäl föreligga" kan missuppfattas och speglarheller inte riktigt vad som torde vara avsett. RU avser att möjligheten att gefullföljdsrätt inte skall vara begränsad till de fall då hovrättspraxis ärsplittrad ulan överhuvudtaget kunna användas då den fråga målet gäller är avdel slaget att den för sin bedömning kräver den överblick över rättssystemetsom HD:s ställning ger. Det är med andra ord inte bara behovet av en enhetligrättstillämpning som bör vara avgörande, utan målets eller ärendets betydelse iallmänhet ur prejudikatbildningssynpunkt. Denna mer öppna möjlighet att medgerätt till överklagande har inte väckt någon gensaga under remissbehandlingenannat än av en remissinstans som föredrar en snävare fullföljdsrätt, begränsad tillde faU då praxis är splittrad. Det valda uttrycket "eller eljest finnersynnerliga skäl föreligga" torde vara avsett att täcka det sagda menkan också läsas som att andra synnerliga skäl än prejudikatskäl skulle kunnaberättiga till fullföljd. En sådan formulering skulle kunna vilseleda parternaatt argumentera för och hoppas på fullföljdsrätt utan grund och skulle ocksåvid en nekad fullföljdsrätt kunna leda till ett ifrågasättande av hovrättensobjektivitet. För all återspegla det nusagda kan man enligt min mening med fördel i Prop. 1988/89:78 lagtexten knytaan till den dispensprövning som skall äga rum i HD och föreskriva att hovrättenfår medge fullföljd, om det föreligger särskilda skäl för en tillståndsprövningenligt 54 kap. 10 § första stycket första punkten RB. En fördel med en sådanformulering blir också att det av lagtexten framgår alt ett tillstånd attfullfölja talan inte automatiskt medför all målet kommer att prövas av HD. Jagser också gärna att fullföljds-rätten tydligare framställs som enundantagsregel än enligt RU:s förslag. Motden av mig nu skisserade ordningen finns det enligt min mening ingen anledningatt hysa några betänkligheter av principiell natur. Den företer heller intenågra sådana likheter med ett tvåinstansjäv som påtalats underremissbehandlingen. Bestämmelsema i 4 kap. 13 § sjunde punkten RB rör densituationen att domaren har tagit befattning med den sak som ärföremål för prövning. Den nu föreslagna ordningen skiljer sig enligt min meningpå avgörande punkter från en sådan jävssituation. Det är heller inte fråga omatt på hovrätterna lägga det avgörande ansvaret för frågan om fullföljd skallfå ske eller inte. Det ansvaret tar lagstiftaren genom att för vissa målkategorierföreskriva ett generellt fullföljdsförbud. Om hovrätten därför genom atttillämpa denna huvudregel föreskriver att talan inte får föras mot hovrättensdom eller beslut, har jag svårt att se någon risk för att den föriorande partenskulle misstänka hovrätten för att ta ovidkommande hänsyn. Atten hovrätt konstaterar att ett mål är intressant från prejudikatsynpunkt stårenligt min mening heller inte som någon remissinstans hävdat i konflikt medhovrättens stäUningstagande i saken. Att målet eller ärendet enligt hovrättensmening av prejudikatskäl borde kunna underställas HD:s granskning innebär inteatt hovrätten därmed uttalar att rättsfrågan "är tveksam". Fullföljdsrältenär inte avsedd att vara begränsad till de fall då prejudikalfrågan ärsvårbedömbar eller komplicerad. Fullföljdsrätt kan komma i fråga när det heltsaknas vägledande uttalanden eller om det förekommer motstridiga uttalanden iden juridiska doktrinen. Framför allt bör det emellertid föreligga skäl förhovrätten att medge fullföljdsrätt om hovrättspraxis är splittrad. Ventileninnebär alt det endast är mål som kan föranleda prejudikatdispens som tillåtsgå vidare medan mål för vilka det skulle kunna meddelas extraordinär dispensinte ges någon motsvarande möjlighet. Jag ser inga särskilda problem med dennaordning. Någraremissinstanser, däribland ett par som i övrigt är positiva till RU:s förslag, har påpekat att reformen kan medföra merarbete för hovrät terna. De justeringar i RU:s förslag som jag förordar är ägnade att minska det merarbete som eventuellt kan följa. Jag är dessutom övertygad om att det endast kommer att röra sig om rent marginella skillnader jämfört med dagens situation. Med den uppläggning av reformen som förordats bör nämligen inte några ytterligare efterforskningar i fråga om förarbeten, rättspraxis, doktrin m. m. bli nödvändiga utöver vad som redan erfordras för att avgöra målet i sak. Det ytterligare ställningstagande som krävs i frågan om målet skall kunna överklagas eller inte torde därmed inte bli särskilt betungande. Den presumtion hovrätterna har att utgå från är att 35 fullföljd inte skall fåske och för de mål där det föreligger så speciella Prop. 1988/89:78omständigheter att fullföljd bör komma i fråga lär hovrätten ha blivit medvetendärom redan under målets handläggning. Jaganser således att del i vissa mål där det enligt särskild lagstiftning gällerett förbud mot överklagande till HD skall öppnas en möjlighet för hovrätternaatt medge rätt till överklagande av prejudikalskäl. Regeln bör formuleras såatt rätt lill överklagande får medges, om det föreligger särskilda skäl för entillståndsprövning i HD enligt 54 kap. 10 § första stycket första punkten RB.Sådana regler bör införas i de befintliga full-följdsförbudsreglerna i 9§ lagen(1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs, i 10a§ lagen (1976:206) om felparkeringsavgiftoch i 23 § bötesverkställighetslagen (1979:169). Jag har samrått i fråga omändringen i lönegarantilagen med chefen för och ifråga om ändringen i lagen om felparkeringsavgift med chefen för kommunikationsdepartementet.Jag kan i sammanhanget nämna att föredragande statsrådet i propositionen omändrade bestämmelser om felparkeringsavgifier m.m. uttalat att han anser delvara av värde att mål om felparkeringsavgifier undantagsvis med de strängaförutsättningar som gäller för prövningstillstånd i HD kan prövas även ihögsta instans (prop. 1988/89:6 s. 12). har i sitt remissyttrande påpekat att behovet av ett fullföljdsförbudmed ventil är särskilt stort i fråga om mål enligt lagsökningslagen. Eftersomden summariska processen är föremål för överväganden inom justitiedepartementetpå grundval av departementspromemorian (Ds 1988:71) Ny summarisk processlägger jag emellertid inte nu fram några förslag såvitt gällerlagsökningslagen. Nyabestämmelser om fullföljdsförbud med ventil EnligtRU bör man inte stanna vid en reform som endast berör befintliga regler om fullföljdsförbud.Fördelarna med ett fullföljdsförbud är att man kan avlasta HD arbete meddispensprövningar. Den föreslagna ventilen medför attprejudikatbehovet likväl kan tillgodoses. RUhar föreslagit att nya regler om fullföljdsförbud med ventil införs för de målsom uteslutande handlar om underhållsbidrag till barn. Enligt RU är de flestaunderhållsmålen i HD s. k. rena underhållsmål, vilket innebär att de förs utansamband med en primär faderskaps- eller vårdnadsfråga. RU förklarar sig däremotinte vara beredd att föreslå någon sådan reform för bötesmålen. Slutligenförordar RU att reformbehovet för vissa andra målgrupper beaktas i samband medatt ändringar görs i den materiella lagstiftningen. Som exempel på mål som kanbli aktuella för en reform nämner RU mål enligt namnlagen(1982:670) och rättshjälpslagstiftningen och då främst beslut om ersättningtill offentlig försvarare och till rällshjälpsbilräde för processen i förstainstans. Ingenremissinstans har motsatt sig RU:s förslag i fråga om mål om underhållsbidrag till barn. Enligt skulle dock antalet rena mål om underhållsbidrag numera inte vara särskilt stort vare sig i hovrätt eller HD, varför några nämnvärda resurser inte skulle frigöras genom en 36 Vissaremissinstanser förordar att fullföljdsförbud med ventil Prop. 1988/89:78 införsför ylleriigare målgrupper, t. ex. mål om underhåll lill make. Enligt HD:sledamöter framträder för dessa mål liknande synpunkter som i fråga om mål omunderhåll lill barn; del skulle således inte möta några betänkligheter medtanke på de möjligheter lill omprövning av underhållsbidragen som föreliggerenligt gällande rätt. De anser också i likhet med ett par andra remissinstanserall rältshjälpslagstiftningen bör uppmärksammas när det gäller frågan om allinföra ytterligare fullföljdsförbud. Närdel gäller brottmål anser RÅ att ett generellt fullföljdsförbud inte bör kommai fråga utan all behovet i stället får beaktas i samband med framtida ändringari den materiella lagstiftningen på olika områden. Enligt hovrätten över Skåneoch torde dock en regel som innebär att en part avskärs frånmöjligheten att få sin talan prövad i HD inte medföra några allvarligaolägenheter från rättssäkerhetssynpunkt när del gäller bagatellartade saker somt. ex. brottmål vari annan påföljd än penningböter inte kan ådömas. borde, åtminstone försöksvis, fullföljdsförbud gälla bötesmåleftersom de till övervägande del har ringa prejudikatinlresse och delvis har masshanteringskaraktär. Riksskatteverketföreslår ell fullföljdsförbud med ventil i mål angående utmätning av s. k.överskjutande skatt, dvs. fordran på skatt eller ränta som skall återbetalasenligt 68 § 6 mom. uppbördslagen (1953:272), och i mål enligt lagen (1985:146)om avräkning vid återbetalning av skatter och avgifter. Jagdelar RU:s och remissinstansernas uppfattning att en reform på della områdeinte bör stanna vid de befintliga fullföljdsförbuden. Mankunde i och för sig tänka sig att utforma ventilen på ett annat sätt, om maninför fullföljdsförbud för nya måltyper i fråga om vilka det inte rådernågot fullföljdsförbud. Man startar ju då så att säga från ett annat håll. Ettalternativ kunde därvid vara att göra ventilen ytterligare något större genomatt låta hovrätterna föreskriva ett fullföljdsförbud om det uppenbarligenskulle sakna betydelse för rättstillämpningen att HD prövar målet. Jag äremellertid, som jag redan sagt, av den uppfattningen att det bör ankomma pålagstiftaren och inte på hovrätterna att ta det avgörande ansvaret för fråganom fullföljdsförbud skall råda eller inte. Om måltypen är av ett sådant slagalt ett principiellt fullföljdsförbud inte är lämpligt, då bör heller inte dennu föreslagna varianten fullföljdsförbud med ventil komma i fråga. Detär uppenbart att man måste inskränka en reform som innebär att man i principinför ett förbud mot att överklaga till HD lill ganska klart avgränsbara delarav det juridiska området. Vidare bör krävas att målen är relativt sett mindrebetydelsefulla. Det är inte nödvändigt att de är av masshanteringskaraktär mendet har stora fördelar om de är rutinbetona-de. En omständighet av betydelsebör vidare vara om antalet överklaganden till HD är stort för ifrågavarandemålgrupp, som antalet beviljade dispenser är litet. Prejudikatbehovetfår med andra ord inte vara för stort. Med den inriktning på reformen jagförordat är det också av avgörande betydelse att målen är av sådant slag atthovrätterna har förut- sättningar för att enkeltla ställning till frågan om att fullföljd, trots allt, Prop. 1988/89:78skall få ske med hänsyn till prejudikalintresset. Jagär inledningvis ense med RU om att de föreslagna reglerna om fullföljdsförbudmed ventil bör kunna tillämpas på mål om underhållsbidrag till barn. RU:sförslag om att införa fullföljdsförbud för underhållsmål gäller endast s. k.rena underhållsmål. En fråga om underhållsbidrag som hovrätten har avgjortsamtidigt med en fråga om faderskap, vårdnad eller underhåll till make eller fömtvarandemake omfattas således inte av RU:s förslag. Dessa begränsningar motiveras avatt HD bör kunna ompröva underhållsfrågan om hovrättens avgörande i l.ex.vårdnadsfrågan skulle ändras av HD. Denna begränsning omfattar också, avtekniska skäl, det fallet att det faktiskt endast är underhållsdelen somfullföljs till HD. Jagföredrar en annan lagteknisk lösning. Enligt min mening bör det nämligen saknabetydelse om hovrätten med underhållsfrågan avgör andra frågor, exempelvisen vårdnadsfråga. Det väsentliga bör vara att rena underhållsmål inte förs tillHD annat än om det finns prejudikatskäl härför. Jag föreslår därför atthovrättens avgörande i fråga om underhållsbidrag inte får överklagas men attdetta förbud inte skall gälla om annan del av domen överklagas . Såvälde mål som i hovrätten endast gäller underhållsbidrag som de faU då hovrättavgjort också andra frågor men där parten endast är missnöjd med domen iunderhållsdelen omfattas därmed av fullföljdsförbudet. Ett sådant fullföljdsförbudomfattar också beslut angående rättegångskostnader och liknande beslut. Jagåterkommer ytterligare till dessa frågor i specialmotiveringen till 20 kap. 12§ . Visserligentorde antalet s.k. rena mål om underhåll till make eller förutvarande make somöverklagas till HD inte bara tillnärmelsevis lika stort som antalet rena mål omunderhåll till barn. Likväl förordar jag mot bakgrund av vad som framkommitunder remissbehandlingen och i enhetlighetens intresse att en motsvarandelagändring görs för mål om underhåll enligt 6 kap. . RUhar särskilt motiverat sitt förslag i fråga om mål om underhåll till barn medatt det finns möjligheter till en ny prövning av sådana mål i första instans,om än endast under vissa fömtsättningar (betänkandet s. 104). Samma skälåberopar HD:s ledamöter när man tillstyrker förslaget och förordar enmotsvarande ordning för mål om underhållsbidrag till make. Detta skäl är dockinte avgörande för mitt ställningstagande. Ett fullföljdsförbud med ventil börnämligen inte - med den något utvidgade ventil som jag förordar - innebäranågon egentlig förändring av parternas möjligheter att efter överklagande fåmålet omprövat i HD. Ett fullföljdsförbud med ventil är inte avsett attbegränsa parts möjligheter att få prejudikatdispens; de mål där en sådan kankomma i fråga skall släppas upp till HD av hovrätten. Det är endast i fråga omden extraordinära dispensen som förslaget skulle kunna innebära minskade möjlighetertill en prövning i HD. Ifråga om bötesmålen är jag ense med RU. Bötesmålen utgör visserligen ett problem såtillvida att de är många men sällan har något prejudikatin- 38 tresse.De kan emellertid inrymma liknande rättsfrågor som mål i vilka Prop. 1988/89:78andra påföljder kan utdömas. Det finns också én hel del prejudikatfrågor sombara aktualiseras i bötesmål. Brottmål är dessutom särskilt berörda av möjlighetentill extraordinär dispens. Av dessa skäl är jag inte beredd att för närvarandeinföra några mer generellt verkande regler om fullföljdsförbud för bötesmålen. Enligtmin mening finns det anledning att redan nu införa ett fullföljdsförbud medventil på rättshjälpens område. Någon generell regel som omfattar samtligarättshjälpsfrågor har jag emellertid inte underlag för i dettalagstiftningsärende. När det däremot gäller beslut som avser ersättning tilloffentlig försvarare och till biträde enligt rättshjälpslagen för processen itingsrätt kan jag inte se annat än fördelar med den nya ordningen; det börnormalt räcka med en prövning i två instanser. Jag föreslår därför att ett fullföljdsförbudmed ventil skall införas också för dessa beslut. Iövrigt är jag ense med RU om att den mest ändamålsenliga ordningen är att mantar ställning tiU frågan om att införa ett fullföljdsförbud med ventil isamband med framtida översyn på respektive materiella område. För ett sådantställningstagande krävs som jag redan nämnt bl.a. en ingående kunskap om målensart liksom om prejudikatbehovet. Särskilt betydelsefullt är att målen överhuvud taget är sådana att det är lämpligt och möjligt att lägga uppgiften att gaUraut prejudikatvärda mål på hovrätterna. Dei detta avsnitt framlagda förslagen torde i och för sig inte få några särskiltgenomgripande konsekvenser. Det betydelsefulla med mitt förslag är alt vi fårett nytt fullföljdsinstmment som förhoppningsvis kan tjäna som förebild vidframtida lagändringar på olika områden. Dämtöver har förslaget en positivsidoeffekt på så sätt att det, liksom flera av mina övriga nu framlagdaförslag, åskådliggör den verkliga innebörden av HD- processen. Sammanfattningav de författningsändringar som föreslås ifråga om fullföljdsförbud med ventil Sammanfattningsvisinnebär mina förslag i detta avsnitt att en ventil införs i befintliga reglerom fullföljdsförbud i 9§ lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs,10 a § lagen (1976:206) om felparkeringsavgift och i 23 § bötesverkställighetslagen(1979:189) och att regler om fullföljdsförbud med ventil införs i 20 kap. 12 §föräldrabalken, underhållsbidrag till barn, 18 kap. 4§ ,underhållsbidrag tiU make, 54 kap. 2 a § RB, ersättning lill offentligförsvarare för tingsrättsprocessen och i 49 och 49 c §§ rättshjälpslagen(1972:429), ersättning till biträde enligt rättshjälpslagen förtingsrättsprocessen. Mitt förslag: Ettavtal varigenom parterna har förbundit sig att inte överklaga tingsrätts ellerhovrätts dom skall vara giltigt även om det ingåtts före tvistens uppkomst.Detta förslag avser dock inte mål som rör mindre värden. Utredningensförslag överensstämmer med mitt förslag. RU föreslår dock inget undantag förmål om mindre värden. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks i allmänhet. Vissa remissinstanser anser dock attkonsumenttvister bör undantas från tillämpningsområdet eller att den svagarepartens intressen bör tillgodoses på annat sätt. Ett par remissinstanser harsynpunkter på lagtextens utformning. Skälenför mitt förslag: Enligt 49 kap. 1 § och 54 kap. 1 § RB kan parterna i en tvistunder vissa fömtsättningar träffa ett bindande avtal om att domstols domrörande tvisten inte skall få överklagas. Bestämmelsema tillkom i ett sentskede av arbetet med den nya . I det förslag som remitteradestill lagrådet fanns det inga sådana bestämmelser. I sill yttrande överförslaget anmärkte lagrådet att lagen borde innehålla bestämmelser om den processuellaverkan av en utfästelse att inte fullfölja talan mot dom i dispositivatvistemål. Med hänsyn till risken för att en sådan utfästelse tillkom avoförstånd borde giltighet dock endast tillerkännas en utfästelse som skettsedan tvist uppkommit och parten kunnat bedöma utfästelsens räckvidd. borde vidare en utfästelse som gjordes före domen vara ömsesidig (NJA II 1943s. 611 O-RB utformades i enlighet med lagrådets uttalanden. RUföreslår att reglerna i 49 kap. 1 § och 54 kap. 1 § ändras så att också partsavialsom har ingåtts före tvistens uppkomst godtas. Remissutfalletär i huvudsak positivt. De invändningar som framförts rör i stort sett en endafråga, konsumentskyddsaspekten. Jag återkommer till denna fråga. hovrättoch anser att förslaget, särskilt i kombination med ett prorogationsavtal,kan minska benägenheten att ingå skiljeavtal. , som interäknar med att antalet skiljeförfaranden påverkas nämnvärt, ser i ställetförslaget som ett angeläget tillskott för att på ett smidigt sätt lösa viktigarättsliga frågor. Föreningen påpekar särskilt att kostnadsansvaret ochtidsåtgången blir mer fömtsägbar. EnligtRU visar erfarenheterna att de gäUande möjlighetema till partsavtal om fuUföljdsförbudknappast alls utnyttjas. Detta förhållande kan ha flera orsaker. En troligförklaring är att en process inte utgör det bästa klimatet förpartsöverenskommelser över huvud taget. Möjligheten till en överrätlsprocess ärett verksamt hot under processen i tingsrätt.