prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Detär vidare att märka, atf inte heller en privat verksam läkare som är ansluten till sjukförsäkringen är garanterad att alltid fä ersättning för sitt arbete och sina kostnader i samband med fullgörandet av undersöknings- och behandlingsskyldigheten enligt 10 § andra stycket. Grafisförmånerna för patienterna gäller nämligen enligt 64 § sista stycket inte den som inte är inskriven i försäkringskassa. Även om läkaren mera sällan får att göra med en sådan patient, bör han dock av principiella skäl tillförsäkras ersättning >!, förarbete och kostnader för undersökning och behandling i sådana fall. Enligt vad som upplysts isamband med föredragningen av lagrädsremis- Prop. 1988/89:5 sen är det inteavsett aft undersöknings- och behandlingsskyldigheten skall hindra en läkareatt ta semester eller annan ledighet pä planerad tid. Skyldigheten bör alltsåinte gälla om läkaren är förhindrad att fullgöra den. Det bör i tydlighetensintresse sägas ut i paiagrafen. Paragrafenskulle ocksä vinna i tydlighet om den redigerades om till ett enda stycke. Denkunde dä förslagsvis fä följande lydelse: "Varjeläkare skall i sin hälso- och sjukvårdande verksamhet vara uppmärksam päförekomsten av samhällsfariiga och andra anmälningspliktiga sjukdomar ochvidta de åtgärder som skäligen kan krävas. Om läkaren har kompefens föruppgiften och infe är förhindrad att utföra dén, är läkaren skyldig atfundersöka den som har anledning anta att han har smitfats av en samhällsfarligsjukdom samt att behandla den söm för smitta av en sådan sjukdom.Undersöknings- och behandlingsskyldigheten gäller dock infe en privat verksamläkare som inte är ansluten till sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) omallmän försäkring." 13,15, 26, 36 och 37 §§ Enligtordalagen i 13 § är det den egna uppfattningen hos den berörda personen som äravgörande för skyldigheten aft söka läkare och låta denne göra deundersökningar och fa de prov som behövs. Enligt motiven kan emellertid ävenandra omständigheter än den egna uppfattningen vara av betydelse för bedömningenav om en sådan skyldighet föreligger. Sålunda uttalas att ett trovärdigtpåstående av någon som för smitta av en sexuellt överförbar sjukdom, att haneller hon haft samlag med en viss person bör liksom ge möjlighettill tvångsundersökning, även om den utpekade förnekar den påstådda händelsen.Uttalandet tyder på att en ' bedömning ibland får göras mot bakgrund avsamtliga omständigheter i fallet. Denföreslagna 13 § har sin förebild i 12 § i den nuvarande smittskyddslagen.Enligt den paragrafen är den som har anledning antaga att han lider av venerisksjukdom skyldig att söka läkare och underkasta sig den undersökning ochbehandling som behövs. 12 § kompletteras emellerfid av en bestämmelse i 15 §samma lag av innebörd att, om en veneriskt sjuk person uppgivit sig ha varit iförbindelse med annan person på sådant sätt att smitta kunnat överföras,läkaren skall anmana personen ifråga att genomgå läkarundersökning. För aft fåbättre överensstämmelse mellan lagtexten i förslagets 13 § och motiven filldenna bör paragrafen kompletteras med ett andra stycke motsvarande 15 § inuvarande lag. Det nya stycket bör avse inte endast sexuellt överförbarasjukdomar utan alla samhällsfariiga sjukdomar. Lagrådet föreslär att andrastycket fär följande lydelse. "Bestämmelserna i första stycket fillämpasocksä om en person som smitfats av en samhällsfariig sjukdom uppger att hanvarit i kontakt med annan person på sådant sätt att smitta kunnatöverföras." Kompletteringenbör leda till att 15, 26, 36 och 37 §§ ändras på följande sätt. 15 § Paragrafen bör gälla undersökning som avses i 13 §. 26 § Den behandlande läkarens underrättelseskyldighet böravse den person som läkaren finner anledning anta ha smittats av samhällsfarligsjukdom och inte låter sig undersökas av läkare. 36 § Smittskyddsläkarens beslut omtvångsundersökning bör avse per son som enligt 13 § är skyldig att söka läkare och infe utan dröjsmål gör 37 § Smittskyddsläkarens beslut om tillfälligtomhändertagande bör avse den person som kan antas ha blivit smittad av sjukdom som anges i 1.1 och 1.2 bilagan fill lagen. Härigenom kommer paragrafen att närmare ansluta fill gällande rätt. Vid 53 § berör lagrådet frågan om en smittskyddsläkaresbeslut om förhållningsregler skall kunna överklagas. Av paragrafen bör klarare framgå att smittskyddsläkarensskyldighet att underrätta socialnämnd, polismyndighet och skyddskonsulent integäller beträffande sådana patienter som dessa myndigheter inte bedöms ha ellerfä någon kontakt med. Sista meningen kan förslagsvis ges följande lydelse:"Underrättelse skall inte lämnas om smittskyddsläkaren bedömer att densaknar betydelse för smittskyddet". Även första meningen i paragrafen kanförtydligas genom att orden "berörd socialnämnd, polismyndighet ochskyddskonsulent" byts ut mot "socialnämnden, polismyndigheten ochskyddskonsulenten". (4041 och 51 §§ och rubriken närmast före 51 §) I detta avsnitt finns bestämmelser om hur länge entvångsisolering kan pågå. Huvudregeln är att tvångsisoleringen får pågå . Det finns dock möjlighet att genom särskilda beslut av länsrättenförlänga tvångsisoleringen med högst åt gången. Begärs infe någonföriängning av fiden, upphör beslutet om tvångsisolering automatiskt att gällavid utgången av maximitiden. Ett sådant beslut kan emellertid upphöra att gälla genomaft smitt- i skyddsläkaren med stöd av 51 § i förslaget beslutar, afttvångsisoleringen skall upphöra. Förslaget skulle vinna i överskådlighet, om 51§ flyttas fill avsnittet om tvångsisoleringens varaktighet och där sätts innärmast efter 41 §. (I så fall bör rubriken närmast före 51 § slopas. )Avsnittet kommer då 23 1988/89. attinnehålla en uttömmande reglering av de olika situafioner i vilka beslut Prop. 1988/89:5 om tvångsisolering upphör atf gälla (härvid bortses då från detsärskilda fallet att högre rätt upphäver ett av länsrätten fattat beslut om tvångsisolering). Förslaget innebär att länsrätten fattar beslutet omtvångsisolering på ansökan av smiffskyddsläkaren under det att det ärsmittskyddsläkarens sak att bestämma när beslutet skall upphöra aft gälla. Motden bakgrunden synes lämpligt att det i lagtexten i förslagets 51 § sårskiltanges att smittskyddsläkaren är skyldig att pröva frågan om tvångsisoleringensupphörande om den tvångsisolerade begär det. Lagrådet föreslär att förslagets51 § tillförs ett andra stycke med följande lydelse: "Om den tvångsisoleradebegär att tvångsisoleringen skall upphöra, är smittskyddsläkaren skyldig atfofördröjligen besluta i frågan." Med den omdisposition lagrådet nyssföreslog kommer den föreslagna bestämmelsen att ingå som ett andra stycke i 42§. Förslagefs 42-49 §§ får då beteckningen 43-50 §§. Vidare föranlederomdispositionen jämkning av vissa paragrafhänvisningar i lagförslaget. Paragrafen, som i första hand riktar sig fillsjukvårdshuvudmannen, ställer krav på denne atf ställa resurser fill förfogandesä att den som är tvångsisolerad kan fä det stöd och den hjälp som hanbehöver. Men paragrafen får ocksä anses innefatta åligganden för personalen.Underlåter någon att följa vad som föreskrivs i paragrafen kan detta leda tillaft disciplinansvar kan utkrävas enligt lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m. fl. Det är uppenbart, atf en tvångsisolerad mäste kunnaunderkastas även andra tvångsåtgärder än att han hindras lämna sjukhusetsområde eller den del av sjukhuset där han skall visfas. I 44 § ges befogenhetatt omhänderta egendom som kan skada honom eller vara till men för ordningen påsjukhuset. Men även andra ätgärder för atf skydda honom själv eller andra motkroppsskada eller för att genomföra isoleringen kan vara nödvändiga aft vidtamed tvång. I viss utsträckning finns legalt stöd härför i 24 kap. 4 §brottsbalken. Det är dock inte tillfredsställande atf personalen som har attverkställa ett beslut om tvångsisolering inte kan finna stöd för nödvändigatvångsåtgärder i den lag som reglerar tvångsisoleringen. Efter mönster av 34 § i den antagna lagen om vårdav missbrukare i vissa fall förordar lagrådet atf förslagefs 43 § får följandelydelse: "Den som är tvångsisolerad fär hindras aft lämna sjukhusefsområde eller den del av sjukhuset där han skall vistas och fär i övrigtunderkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för atfgenomföra tvångsisoleringen. Hans rörelsefrihet fär ocksä inskränkas när detbehövs av hänsyn fill hans egen eller andras säkerhet." 44 § Prop. Alla slag av narkotika är inte berusningsmedel. Punkten 1bör därför kompletteras sä att den lyder: "1. narkotika, alkoholhaltiga drycker eller andraberusningsmedel." Till följd av vad lagrådet föreslagit vid 43 § bör punkten4 ges lydelsen: "4. annan egendom som kan skada honom själv ellerannan eller vara fill men för ordningen på sjukhuset." Som en konsekvensändring bör även ordet narkotika anges iremissförslagets 47 §. Bestämmelserna i 44 § är skrivna med motsvarandebestämmelser i den antagna lagen om värd av missbrukare i vissa fallsom förebild (se prop. 1987/88:147). Den som är tvångsisolerad behöveremellerfid inte vara missbrukare. Det saknas anledning att förbjuda en sådantvångsisolerad att inneha exempelvis en flaska lättöl eller ett sömnmedel somär klassat säsom narkotika, allt under förutsättning atf ordningen på sjukhusettillåter innehavet. Samfidigt måste dock lagen innehålla befogenheter att omhändertasädana medel och föremål och annan egendom som anges i 44 §, när det ärnödvändigt av de skäl som angivits i den av lagrådet föreslagna lydelsen avförslagets 43 §. Jag förordar därför, att paragrafen ändras på följandesätt. De inledande orden "Den som är tvångsisolerad fårinfe inneha" ersätts med orden "Frän den som är tvångsisolerad färomhändertas". Eftersom alla slag av narkotika inte är berusningsmedelbör vidare punkten 1 kompletteras sä att den lyder: "1. narkofika,alkoholhalfiga drycker eller andra berusningsmedel." Ytterligare bör punkten 4 ges lydelsen "4. annanegendom som kan skada honom själv eller annan eller vara fill men för ordningenpå sjukhuset." Slutligen bör andra stycket utgä. Med mitt förslag fär sjukhusefs personal alla debefogenheter som behövs, men tvingas inte behandla alla tvångsisolerade sommissbrukare. Enligt paragrafens andra stycke får ett tillstånd attvistas utanför sjukhuset upphöra som tiden för tvångsisoleringenlöper ut. Bestämmelsen har tillkommit för att underlätta för dentvångsisolerade att anpassa sig fill livet utanför sjukhuset. Vad som åsyftas med bestämmelsen kan enligt lagrådetsmening åstad kommas inom ramen för första stycket, som säger att den som är tvångs isolerad får ges tillstånd att under viss fid vistas utanför sjukhusets områ de. Mot bestämmelsen i andra stycket kan den kritiken riktas att bestäm melsen ger den felaktiga föreställningen att smittskyddsläkaren i vissa fall 335 skullekunna underlåta atf besluta att tvångsisoleringen skall upphöra trots Prop.1988/89:5 atf det inte längre finns skäl för tvångsisolering. Vidare år andrastycket behäftat med den felaktigheten aft tillståndet får avse återstoden avden bestämda tiden. Visseriigen kan länsrätten enligt 41 § meddela en bestämdfid när det gäller frågan om att isoleringen skall fortsätta, men det grundläggandebeslutet enligt 40 § avser tvångsisolering , dvs. underen icke bestämd tid. Pä grund av det nu anförda förordar lagrådet att andrastycket utgår Lagförslagetinnebär atf den som tvängsisoleras inte kan ges vård under isoleringen, om hanmotsätter sig det. Förevarande paragraf far sikte på en ' situation då enHIV-smittad narkotikamissbmkare, som tvångsisolerats, visat sig beredd atfunderkasta sig vård. Paragrafen öppnar möjlighet att med den tvångsisoleradessamtycke överföra honom till en institufion för vård av narkotikamissbmkare. 1dessa situationer kan förhållandena vara sädana att man inte längre haranledning att hålla den smittade tvångsisolerad, eftersom det finns fog för atttro att den smittade ändrat inställning och är beredd att frivilligt medverkafill de åtgärder som behövs för aft hindra smittspridning. I så fall skallsmittskyddsläkaren fatta beslut om att tvångsisoleringen skall upphöra (51 §lagförslaget). Det kan mycket väl vara så att det inte heller finns grund föratt besluta om tvångsvård enligt den antagna lagen om vård avmissbrukare i vissa fall (prop. 1987/88:147). Vad som inträffar i ett sådantläge är därför att den smittade tas in på en vård avnarkotikamissbrukare där den smittade får frivillig vård under sammaförutsättningar som alla andra som vårdas på den institutionen. Detkan säkert förekomma, aft man har anledning att ställa sig tveksam till enuppgift från en tvångsisolerad narkofikamissbmkare, att han är beredd atfunderkasta sig vård för sitt missbruk. Då kan det vara befogat att föra överhonom till en under det atttvångsisoleringen består. Detta föreslås också i remissen. Förslagefs50 § innebär atf i ett sådant läge beslutet om tvångsisolering formellt bestårmen utan några av de tvångsinslag som är det karaktäristiska för entvångsisolering. Man kan sålunda inte hindra missbrukaren från aft lämnainsfifufionen, personalen kan inte ingripa om missbrukaren har sådan egendomsom avses i 44 § etc. Lagrådetanser att det är ägnat att undergräva respekten för lagstiftning en att pä det sättet låta ett beslut om tvångsisolering bestå i formell mening trots att den tillämpande myndigheten saknar varje möjlighet att begränsa den intagnes rörelsefrihet. Då är det nämligen i realiteten inte fråga om någon tvångsisolering. Lagrådet avstyrker därför den föreslagna bestäm melsen. Om den utgår måste också bestämmelsen i 63 § punkten 4 slopas. Vidare får förslagefs 52 - 71 §§ betecknas 51 - 70 §§. Lagrådethar varit inne pä tanken att förslagets 50 § skulle arbetas om så att den skulle ge möjlighet att med den tvångsisolerade narkofikamissbm- karenssamtycke överföra honom fill ett LVM-hem för särskilt noggrann Prop.1988/89:5 tillsyn.Missbmkaren skulle då finnas pä en insfitution vars personal är van vid attvärda narkotikamissbrukare som tvängsingripanden mot de intagnakan bli nödvändiga. Mot det kan emellertid invändas att dessa LVM-hem äravsedda endast för personer som befinner sig i en fas då de motsättersig vård i alla former. Lagrådet har mot den bakgrunden inte velatföreslå en lösning efter nu antydda riktlinjer. Vad som i sä fall återstår i de fall dä en definitivavslutning av tvångsisoleringen inte kommer i fråga är att efter dentvångsisolerades samtycke ge honom tillstånd atf vistas utanför sjukhuset(förslagets 48 §) och förse tillståndet med det villkoret atf han skall tas inpå en institution där han kan beredas lämplig vård och behandling för sittmissbmk. Självklart fömtsätter det att den som föresfär institutionen ärberedd att ta emot hiissbmka-ren. Skulle missbrukaren inte'fullfölja vården,kan tillståndet återkallas och missbmkaren återföras till sjukhuset (63 §punkten 3). I specialrnofiveringen sägs att beslut som får överklagasenligt paragrafen är de beslut som miljö- och hälsoskyddsnämnden har meddelatmed stöd av 33 eller 34 §. Nämnden kan emellertid meddela beslut också enligt35 § om att utnyttja den rätt till tillträde som paragrafen ger. Även ettsådant beslut bör kunna överklagas enligt 52 §. Det remitterade förslaget innebär att det infe finns någonmöjlighet atf föra talan mot smiftskyddsläkarens beslut enligt 17 § omförhållningsregler. Sädana regler kan vara mycket ingripande för den enskildeoch innebära t. ex. aft han inte får några prakfiska möjligheter att utöva sittyrke. Om i ett sådant fall den enskilde anser atf förhållningsreglerna äralltför ingripande, har han enligt förslaget att välja mellan att trots dettaacceptera smittskyddsläkarens beslut eller sätta sig över det i förhoppningenaft länsrätten vid en eventuell prövning enligt 38 § skall göra den bedömningenatt förhållningsreglerna är alltför långtgående. Enligt lagrådets mening ingerdet starka betänkligheter att på det sättet försätta enskilda personer i envalsituation där de kan riskera atf ett beslut om tvångsisolering blir följdenför den händelse rätfen finner att ett fidigare meddelat icke över-klagbartbeslut om förhållningsregler var välgmndat. Frän rättssäkerhetssynpunkt ärtveklöst att föredra aft den berörde enskilde ges möjlighet att hos länsrättenöverklaga smiftskyddsläkarens beslut om förhållningsregler. Härtill kommer aft det måhända kan ifrågasättas om denföreslagna ordningen är förenlig med om mänskligarättigheter och grundläggande friheter, närmare bestämt artikel 6 ikonventionen. Den europeiska domstolens tolkning av begreppet civilarättigheter i arfikeln har varitsådan (se prop. 1987/88:69 bil. 5) att man inte kan utesluta aft Prop.1988/89:5 domstolen skulle anse att konventionen ger rätt fill domstolsprövningifall ett beslut om förhållningsregler i praktiken förhindrar en person attutöva sitt yrke. Lagrådet föreslär att som en första punkt i 53 § förstastycket upptas följande: "1. förhållningsregler enligt 17 §," Som en följd härav får efterföljande punkter i stycketnumreras om. Lagförslaget innehåller infe någon uttrycklig regel omvilken smittskyddsläkare som skall fatta de beslut som enligt 53 § kanöverklagas till länsrätten. Det finns inte heller någon regel om vilkensmittskyddsläkare som är behörig att ansöka om tvångsisolering. Av de allmänna bestämmelserna om ansvar och åligganden,sårskilt 7 §, får anses följa atf en smittskyddsläkare är behörig att ingripamot var och en som vistas inom landsfingskommunen och som antas vara smittad aven samhällsfarlig sjukdom. En smittskyddsläkare kan sålunda besluta t. ex. omtillfälligt omhändertagande av en person som tillfälligt vistas i landstingskommunen.Av 56 § i förslaget följer att beslutet blir avgörande för vilken länsrätt somskall överpröva ett sådant beslut. Den föreslagna paragrafen ansluter ganska nära till vadsom föreskrivs i 39 § i den antagna lagen om vård av missbrukare ivissa fall. Vissa skillnader finns emellertid. Enligt lagrådets mening saknas anledning att göra någotavsteg från vad som föreskrivs i sistnämnda lagmm där det anges bl. a. attlänsrätten och kammarrätten skall hälla muntlig förhandling i mål om beredandeav tvångsvärd, om detta inte är uppenbart obehövligt. Den nyssnämnda situationenmotsvarar närmast det fallet att smittskyddsläkaren ansöker om tvångsisoleringeller om fortsatt tvångsisolering. Den nya lagen om värd av missbmkare i vissa fall innebäratt underställningsmål i anledning av ett omhändertagande inteomfattas av den ovan angivna regeln om skyldighet att hålla munfiig förhandling(prop. 1987/88:147 s. 109 jämförd med prop. 1981/82:8 s. 99). I överensstämmelsemed vad lagrådet anförde bör motsvarande gälla vid tillämpningen av den nuaktuella lagen. Lagrådet föreslär att lagförslagefs 58 § får följandelydelse: "I mål om tvångsisolering, som väckts vid länsrättengenom ansökan av smittskyddsläkaren, skall länsrätten och kammarrätten hällamuntlig förhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. I andra mål enligtdenna lag prövar rätten om det finns skäl att hålla muntlig förhandling. Om någon part begär muntlig förhandling, skall sådanhällas. Parterna skall upplysas om sin rätt till muntlig förhandling. Om en enskild part som harkallats vid vite att inställa sig personligen till Prop. 1988/89:5 enförhandling uteblir, får rätfen förordna att han skall hämtas till rätten antingenomedelbart eller till en senare dag." Närdet gäller mål som rör tvångsisolering synes det väl motiverat att nämndemändeltar vid målets prövning i kammarrätten. Däremot är sådan medverkan knappasterforderlig när målet gäller beslut, som fattats av en miljö- ochhälsoskyddsnämnd, eller beslut rörande tillfälligt omhändertagande. Lagrådetföreslår att lagförslagets 59 § ges följande lydelse: "Vid handläggning ikammarrätt av andra mål enligt denna lag än som avser 33-35 eller 37 § skall nämndemäningå i rätten." Somframhållits vid 50 § bör punkten 4 slopas. Det föranleder en omnum-rering avefterföljande punkter. Ispecialmotiveringen sågs aft avsikten är att se över och anpassa karantänsförordningentill den nya smittskyddslagén. Lagrådet finner i anslutning härfill anledningatt påpeka, atf förevarande paragraf självfallet inte innebär bemyndigande förregeringen atf meddela sådana föreskrifter som enligt 2 kap. regeringsformenendast får meddelas genom lag. Lagenom undersökning beträffande HIV-smitta i brottmål Förslagetinnehåller inte några regler om straff eller annan brottspåföljd. Förslaget kannärmast ses som ett slags processuell lagstiftning. På processrättens områdegäller som en allmän regel atf ny processlag tillämpas på varje processuellföreteelse som inträffar efter lagens ikraftträdande. Mot bakgmnd häravföreslår lagrådet att man slopar den särskilda över-gängsbestämmelsen om attlagen inte skall gälla i fråga om brott som begåtts före ikraftträdandet. Lagenom ändring i sekretesslagen (1980:100) Lagrådetlämnar förslaget utan erinran. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden ,, , , , , R. , ,, , G. , , Proposition med förslag om ny smittskyddslag m. m. 1 Anmälan av lagråds yttrande Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till 1. smittskyddslag, 2. lag om undersökning beträffandeHIV-smitta i brottmål, 3. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Närdet gäller förslaget till smittskyddslag konstaterar jag att lagrådet inte haranfört några invändningar mot lagförslagets grunder eller allmänna uppläggning.Med avseende på den närmare utformningen av förslaget har lagrådet i någraavseenden, som jag tar upp i det följande, funnit anledning fill synpunktersamt förslag till jämkningar, förtydliganden och redaktionella ändringar. Beträffandelagrådefs yttrande i anledning av 4 § lagförslaget vill jag framhålla följande. Lagförslaget innehåller bestämmelser som gör det möj- , ligt atf under vissa förutsättningar tvångsvis läkarundersöka och tillfälligt omhänderta enskilda på sjukhus. Som ett yttersta medel för att förhindra smittspridning ges möjlighet att på sjukhus tvångsisolera den som för smitta. Dessa tvångsåtgärder föresläs dock vara begränsade till de smitt samma sjukdomar som benämns samhällsfariiga. De sjukdomar som skall betraktas som samhällsfariiga anges i en bilaga till smittskyddslagen. Om den situationen skulle uppkomma att en "ny" smittsam sjukdom uppträ der eller kan uppträda här i landet och ett riksdagsbeslut beträf fande lagens tillämplighet på sjukdomen inte kan avvaktas, öppnas i 4 § första stycket en möjlighet för regeringen att föreskriva atf bestämmelser na om samhällsfariiga sjukdomar skall tillämpas på sjukdomen. En sädan föreskrift av regeringen får beslutas endast om sjukdomen bedöms dels ha 340 hög smittsamhet ellerkunna fä explosiv utbredning, dels medföra hög Prop. 1988/89:5 dödlighet eller bestående skador bland de smittade. Med dessa kriterier på . sjukdomarna blir enligt min mening en föreskrift av regeringen aft bestäm melserna om de samhällsfariiga sjukdomarna skall fillämpas på en sjukdom som inte upptagits bland de samhällsfariiga i bilagan atf betrakta som en verkställighetsföreskrift. Den sjukdom som avses med en sådan föreskrift bör dock föras upp på förteckningen i bilagan till lagen sä snart det är möjligt. I specialmotiveringen till bestämmelsen framhåller jag där- ,i- föratt det kan vara "lämpligt att smittskyddslagens tillämpning på sjukdomenblir föremål för prövning. Detta kan ske genom att regeringenförelägger en proposifion med förslag fill ändring i smittskyddslagen,genom vilken den aktuella sjukdomen förs upp pä förteckningen översamhällsfariiga sjukdomar i bilagan till lagen." Lagrådethar inte uttalat någon kritik mot den föreslagna rätten för regeringen attunder angivna förutsättningar föreskriva att bestämmelserna om desamhällsfariiga sjukdomarna skall tillämpas pä en "ny" allvarligsmittsam sjukdom som dyker upp.