prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — Förstbör konstateras att det i och för sig skulle kunna hävdas att det mot bakgmndav att RÅ, JK och JO inte behöver prövningstillstånd för att få ett mål prövatav HD vore konsekvent att låta dessa organ själva begränsa ett överklagande prejudikatfråga. Att låta HD göra begränsningen skulle kunna ses som att ettslags dispensprövning införs bakvägen. Det bör emellertid inte komma i frågaatt ge RÅ, JK och JO rätt att själva begränsa överklagandet tillprejudikatfrågan. Den del av målet som frågan hör till måste nämligen ocksåfullföljas för att HD:s handlingsfrihet skall vara obeskuren efterprejudikatfrågans bedömning; målet i icke fullföljda delar vinner ju laga kraftenligt 54 kap. 11 § tredje stycket RB. MedRU:s förslag skall prejudikatfrågan i de nu diskuterade målen avgöras separat.Detta innebär att målet i övrigt alltjämt är anhängigt i HD. Frågan om vad somskall hända med återstoden av målet, om HD efter att ha prövat prejudikatfråganfinner att prövningen från HD:s synpunkt skulle kunna stanna därvid, har inteberörts av RU och har heller inte kommenterats under remissbehandlingen. Enligtmin mening är det inte tillfredställande att skapa en ordning som fömtsätter enåterkallelse från part för att HD skall kunna avgöra målet slutligt. Till sakenhör även alt jag som jag strax återkommer till inte vill föreslå någon ny beteckningför HD:s avgöranden av prejudikatfrågor utan anser att dessa avgöranden bör skei form av dom. En ordning enligt vilken HD skulle avgöra prejudikatfrågansärskilt och därefter invänta en återkallelse från RÅ, JK eller JO skullehindra en sådan lösning. Detär prejudikatfrågans bedömning som styr i vilken omfattning HD behöver prövamålet i övrigt. Den mest ändamålsenliga ordningen förefaller därför vara attHD bestämmer omfattningen av prövningen i HD. Med en sådan lösning får manenhetliga regler. En ordning enligt vilken HD begränsar prövningen till enprejudikatfråga i ett av RÅ, JK eller JO fullföljt mål har likheter med denbegränsning som HD beslutar om för övriga mål genom att bevilja partielldispens för en prejudikatfråga. Inte minst lagtekniska skäl talar således fördenna ordning. Man bör kunna utgå från att RÅ, JK och JO i allmänhet delar HD:sbedömning av vad som bör prövas. Enligtmin mening bör det mot denna bakgmnd ankomma på HD att ta såväl preliminär som slutlig ställning till en begränsning av prövningen i HD också i dessa mål. Jag förordar således att HD får möjlighet att begränsa prövningen till prejudikatfrågan på i princip samma sätt som 25 föreslåsi fråga om övriga mål. Någon sådan konstmktion som RU föreslå- Prop.1988/89:78 git - att HD skall pröva prejudikatfrågan särskilt - behövs då inte.Jag förordar att reglema förs in i en ny paragraf, 11 a §, i 54 kap. RB. Jagåterkommer till den närmare innebörden av mitt förslag i specialmotiveringentill 54 kap. 11 a § RB. HDkan enligt 54 kap. 11 § RB, om partiell dispens meddelas, vilandeförklaraannan del av målet till dess att den dispenserade delen av målet prövats. Enutvidgning av möjlighetema till partieU dispens, så att sådan får meddelasockså beträffande en prejudikatfråga, bör medföra att frågan om prövningstiUståndför den del av målet till vilken prejudikatfrågan hör vilar till dess attprejudikatfrågan prövats. Dämtöver bör naturligtvis, liksom enligt gällanderegler om partiell dispens, också frågan om prövningstillstånd i annan del avmålet kunna vilandeförklaras till dess att prejudikatfrågan avgjorts. Reglema i54 kap. 11 § bör anpassas i enlighet med det nu sagda. Förde mål som fullföljts till HD av RÅ, JK eller JO bör liknande regler gälla ochfogas tifl den nya 54 kap. 11 a § RB; målet i övrigt måste vila i avvaktan påden särskilda prövningen av prejudikatfrågan. Reformensnärmare innebörd och konsekvenser för handläggningen OmHD enligt den nu föreslagna ordningen begränsar prövningen till att avse enprejudikatfråga, kommer sakfrågorna i målet i de allra flesta fall att blislutligt avgjorda genom hovrättsprövningen. Utgången i målet avgörs avhovrättens prövning av sakfrågoma och av HD:s bedömning av rättsfrågorna. Detär heller inte rimligt, vare sig av resurs- eller rättviseskäl, att sakfrågornai målet omprövas uteslutande av det skälet att rättsfrågan är värd enomprövning. Reformeninnebär att HD inte behöver belastas med de bedömningar avskuldfrågan som man med nuvarande regler i många fall måste göra för att kunnauttala sig om t. ex. rättsliga mbriceringar (se bl. NJA 1984 s. 512). Detblir vidare klart att HD kan begränsa sin prövning tiU att uteslutande avsepåföljdsfrågan. Denna möjlighet skulle visserligen finnas enligtförarbetena till bestämmelsema om partiell dispens (prop. 1971:45 s. 96 f),men den har sällan utnyttjats av HD (se l.ex. NJA 1984 s. 415 och 447, men jfräven s. 520). En uttrycklig reglering av frågan kan därför få betydelse även idessa fall. Särskilt betydelsefull blir reformen för de mål som fullföljts tillHD av RÅ. I dessa fall kan någon begränsning av prövningen tillpåföljdsfrågan inte ske. Enbegränsning av HD:s prövningsskyldighet i enlighet med förslaget kommer att få sin allra största betydelse när HD vid sin prövning av prejudikatfrågan kommer fram till att hovrätten bedömt denna riktigt. HD:s prövning kan då stanna vid detta, och något ytterligare prövningstill stånd i målet blir alltså inte aktuellt. Detta torde bli fallet i ett stortantal mål som överprövas av HD efter beslut om prövningstillstånd. För de mål som fullföljs till HD av RÅ, JK eller JO innebär de nya reglema att HD i dessa fall kan bekräfta sitt preliminärt fattade beslut om att begränsa prövningen till prejudikatfrågan i målet. HD kommer alltså att kunna 26 skapa prejudikat på ettförhållandevis enkelt sätt. Jag återkommer strax till Prop. 1988/89:78frågan om rubriceringen av sådana avgöranden. OmHD däremot har en annan uppfattning än hovrätten såvitt avser prejudikalfrågansbedömning måste HD tillämpa denna sin bedömning på sakförhållandena. HD måstedå utvidga prövningstillståndet för att kunna meddela en dom med annan utgångän hovrättens. Den nu föreslagna reformen skulle delvis vara förfelad om HDinte också i detta läge - när det är lämpligt med hänsyn till förhållandena imålet skulle kunna grunda sitt avgörande på hovrättens bedömning och, trotsdet meddelade prövningstillståndet, avstå från en egen bedömning avsakförhållandena. Motsvarande gäller för de mål som fullföljs till HD av RÅ, JKeller JO om HD utvidgar sin prövning till att omfatta hela det överklagademålet. RUhar föreslagit särskilda bestämmelser i detta hänseende, vilka inte föranlettnågra särskilda kommentarer under remissbehandlingen. Jag är ense med RU ombehovet av en reglering och föreslår att frågan regleras i en ny paragraf i RB,55 kap. 12 a §. Reglerna bör innefatta en möjlighet för HD att, när domstolenbedömer prejudikalfrågan annorlunda än hovrätten, helt eller delvis gmnda sittavgörande av målet i övrigt på hovrättens bedömning och alltså utan att göranågon egen prövning. Iandra fall är det inte möjligt eller lämpligt att HD avgör målet på det föreliggandeunderlaget. Särskilt i tvistemål kan det finnas alternativa grunder för ettyrkande i målet som hovrätten inte haft anledning att ta ställning till. Delkan också vara så att den prejudikatfråga som HD prövar ingår som en länk i enkedja av sak- och rättsfrågor och att prövningen i målet med HD:s uppfattning iprejudikatfrågan måste gå vidare. Ett vanligt exempel på delta finns ibrottmål när HD anser att en åtalad gärning skall hänföras till annat lagrum ändet hovrätten lagt till grund för sitt avgörande. I dessa fall kan HD iallmänhet inte helt bygga på hovrättens bedömning. Detsammagäller de fall när prejudikatfrågan hänför sig till bevisningen och HD gör enannan bedömning än hovrätten. Inte så få HD-avgöranden avser frågor om vilkabeviskrav som skall gälla eller vilken part som har bevisbördan i fråga om enviss omständighet (se l.ex. NJA 1984 s. 501 I och II). I endel av dessa fall är det enligt min mening värdefullt om HD genom en konkretprövning åskådliggör hur de principer för bevisningen som HD lägger fast börtillämpas i praktiken. Detta fömtsätter att HD gör uttalanden om sakfrågorna imålet. Iandra situationer är det onödigt att HD belastas med den bevisvärde ring som krävs för att målet skall kunna avgöras i sak sedan HD uttalat sig i prejudikatfrågan. Det är resurskrävande för HD att ta ställning till frågor som inte har bedömts av hovrätt. Fördelarna med återförvisning är uppenbara, om man enbart ser till HD:s resurser och till intresset av att skapa utrymme för prejudikatbildning. Det är dessutom mer förenligt med instansordningens princip att dessa frågor först bedöms av hovrätten. Återförvisning kan å andra sidan ofta medföra nackdelar genom att det slutliga avgörandet kan fördröjas, genom att ökade kostnader för parterna och statsverket kan uppkomma och, inte minst, genom att de redan nu arbetstyngda hovrättema får en ökad arbetsbörda. HD kan redan med nugällande regler undanröja det överklagade avgö- Prop. 1988/89:78 randel ochåterförvisa målet till lägre rätt för fortsatt prövning. Detta gäller i förstahand när grovt rättegångsfel förekommit vid den lägre rätten (50 kap. 26 §, 51kap. 26 § och 55 kap. 15 § RB). Återförvisning kan ske också när annat felförekommit i rättegången (50 kap. 28 § och 51 kap. 28 §). Enligt förarbetenatill RB (SOU 1938:44 s. 527 och 569) följer också av en högre domstolsskyldighet att sörja för att ett mål blir tillfredsställande utrett att HD kanåterförvisa målet även när rättegångsfel inte har förekommit. Denna ståndpunkthar bekräftats i praxis. Det kan mot denna bakgrund ifrågasättas om det ärnödvändigt med en lagändring för att HD i de nu diskuterade fallen skall kunnaöverlämna de återstående frågorna till lägre rätt. Liksom RU anser jagemellertid att en lagreglering av återförvisningsmöjligheten är lämplig, inteminst i klarhetens intresse. Jag återkommer strax till detta. Närdet gäller remissinstansemas synpunkter på återförvisningsfrågan kan följandenoteras. Enligt RÄ är det en nackdel med RU:s förslag att ålerförvisningsfallensannolikt kommer att öka men att denna bieffekt måste accepteras med hänsyntill förslagets stora fördelar i övrigt. understryker i sittremissvar att återförvisning tiU hovrätten bör ske endast när betydandetidsvinster kan förväntas för HD, eftersom återförvisning i allmänhet innebären väsentlig tidsförskjutning och fördyring av målet. Liknande synpunkter försfram också av andra. JO å andra sidan ser särskilt positivt på möjligheten tillåterförvisning av mål. Prövningen i HD blir härigenom mer likt ett kassationsförfarandevilket enligt JO har åtskilliga fördelar. Enligtmin mening är det följdriktigt att HD, om domstolen gör en annan bedömning änhovrätten i prejudikatfrågan, skall kunna återförvisa målet till lägre rätt förprövning av de nya frågor som aktualiseras genom HD:s uttalanden iprejudikatfrågan. Jag anser inte att en reglering av återförvisningsmöjlighetenmåste ske i form av endera en huvudregel eller en undantagsregel. Att återförvisningsmöjlighetemabör utnyttjas med måtta ligger enligt min mening i sakens natur. Av vad jagredan sagt framgår att den gmpp mål vi talar om här inte kan vara särskiltstor. Prövningen bör i flertalet av dessa mål kunna stanna vid en prövning av prejudikatfrågan.Om prövningen måste gå vidare och denna är relativt enkel - särskilt när därdet inte krävs någon muntlig bevisning - bör HD också ofta kunna avgöra måletslutligt. De mål som HD med nuvarande regler kan avgöra på handlingarna börnormalt heller inte komma i fråga för återförvisning. Inte heller för övrigamåltyper bör återförvisning äga rum med automatik. Instansordningens principkan exempelvis inte drivas så långt att enbart den omständigheten att det i HDaktualiseras en fråga som hovrätten inte har tagit ställning till skallföranleda återförvisning. HD får ta ställning till frågor som inte harprövats av hovrätt och jag är inte beredd att i detta sammanhang förorda enfullständig nyordning på detta område; renodlingen av HD-processen får intedrivas in absurdum. Enligtmin mening bör HD alltså ha fria händer att med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet avgöra om återförvisning till lägre 28 domstolär den lämpligaste åtgärden och därvid väga in de nackdelar med Prop.1988/89:78 en återförvisning som jag har nämnt. Bestämmelserav denna innebörd bör kunna tas in i den nya 55 kap. 12 a § RB. Bestämmelsernabör begränsas till att avse de fall då HD har gjort en annan bedömning i enprejudikatfråga än hovrätten. Jag vill alltså i fråga om ålerförvisningsfallen liksom i fråga om HD:s rätt att grunda sitt avgörande på hovrättens bedömning uttryckligen knyta an till prejudikatfrågebegreppet. Jag ser inte något behovav att nu uttryckligen reglera frågan om HD:s rätt att återförvisa mål av andraskäl än de nu aktuella. En mer generell reglering skulle för övrigt bli lagteknisktkomplicerad. Delfinns inga lagregler eller direkta motivuttalanden om den lägre rättensbundenhet av den högre rättens ställningstaganden efter återförvisning. EnligtRU har detta såvitt känt inte vållat några större praktiska problem. RUkonstaterar att den lägre rätten även utan särskilda bestämmelser måste ansesvara bunden av HD:s uttalanden i prejudikatfrågan. Några remissinstanser hardock efterlyst ett klargörande på denna punkt. Redanenligt allmänna principer har den lägre rätten att följa HD:s uttalanden iprejudikatfrågan i de återförvisningsfall vi talar om här. Prejudikalfrågan harredan prövats i sista instans och bör därmed vara undandragen den lägre rättensvidare prövning. Det är för prövning av målet i övrigt som HD återförvisar dettill den lägre rätten. Avsaknaden av lagregler på detta område har inte vållatnågra problem . Den återförvisningsmöjlighet som föreslås blireglerad i 55 kap. 12 a § RB är visserligen av ett något annorlunda slag än dehittillsvarande. Likväl talar enligt min uppfattning övervägande skäl för attdet inte behövs några särskilda regler om detta. Manskulle kunna ifrågasätta att införa regler om fullföljdsförbud mot det nyaavgörande som meddelas efter en återförvisning. Möjligheterna för en part attefter det nya avgörandet av målet i lägre rätt på nytt få målet upptaget av HDmåste bedömas som utomordentligt små. Liksom RU anser jag emellertid inte attdet finns någon anledning att föreskriva ett sådant fullföljdsförbud. Det är jul.ex. inte uteslutet alt det skulle kunna finnas skäl att bevilja extraordinärdispens. Hurskall HD:s avgörande av prejudikatfrågan betecknas? RUhar föreslagit att sådana avgöranden av HD som bara avser prejudi katfrågan skall kallas rättsförklaring. Enligt RU kommer avgörandena att delvis ha en annan karaktär än avgöranden enligt nu gällande regler och inte alltid passa in under beteckningarna dom eller beslut. Genom uttalan dena i själva prejudikalfrågan blir det enligt RU inte ett direkt avgörande av själva saken; avgörandet rörande prejudikatfrågan bygger på ett hypote tiskt antagande rörande riktigheten av hovrättens bedömning av sakför hållandena. Eftersom avgörandena i vissa hänseenden måste följa särskil da regler och eftersom praktiska skäl talar för det föreslår RU därför en särskild beteckning för dessa avgöranden. HD:s ledatnöter ifrågasätter om dessa avgöranden i sådan grad skiljer sig 29 från de avgöranden som kanförekomma vid partiell dispens att de kräver Prop. 1988/89:78 en särskildterminologi. Att avgörandet i och för sig inte kan anses ha rättskraft anser deinte vara skäl för att ge avgörandet en speciell ställning i RB:s system.Enligt HD:s ledamöter är det svårt att se varför förklaringen inte skulle kunnabehandlas som ett beslut som i vissa fall är slutligt och i andra fall meddelasunder rättegången. En sådan ordning stämmer enligt ledamöterna bäst med detsmidiga system som förslaget i övrigt siktar till. Termen rältsförklaring kandärmed förbehållas sådana fristående prövningar av abstrakta prejudikatfrågorsom RU behandlar i den senare delen av betänkandet. ochSvea hovrätt anser att avgörandet bör kunna ske genom dom eller beslut. Godaskäl kan enligt min mening i och för sig anföras för båda de nu redovisadeuppfattningarna. En viktig faktor vid bedömningen är, som jag strax återkommer till,att HD:s avgöranden i prejudikatfrågefallen inte kommer att bli så alldelesväsensskilda från andra typer av avgöranden som HD meddelar och särskilt inteom man beaktar de avgöranden som HD meddelar efter ett begränsatprövningstillstånd. Jag är heller inte övertygad om att man som RU avsettundviker alla praktiska problem genom att föra in en ny beteckning. Det liggerockså en del i att man bör förbehålla termen rättsförklaring sådana friståendeprövningar av prejudikatfrågor utan samband med en domstolsprocess som RUförordar (avsniu 2.8.3). Jagär följer därför rekommendationen att inte införa en ny terminologi. Närman införde partiell dispens gjordes inga ändringar i 17 kap. 1 § och 30 kap. I§ RB. Om HD beviljar partiell dispens för en så begränsad fråga sompreskription eller begränsar prövningstillståndet till påföljdsfrågan (jfr prop.1971:45 s. 97) sker HD:s avgörande genom dom. Det är svårt att se någonavgörande skillnad mellan dessa avgöranden och de nu aktuella avgörandena. HD:savgörande av en prejudikatfråga skulle dock inte anses som ett avgörande av"saken" enligt RB:s terminologi, varför ett sådant avgörande fårformen av ett slutligt beslut om inga lagändringar vidtas. Utan lagändringarskulle avgörandet bli ett slutligt beslut, om HD delar hovrättens bedömning iprejudikatfrågan, medan avgörandet sker genom dom om HD har en annanuppfattning i prejudikatfrågan och därefter avgör också de återstående kanskemycket enkla frågorna i målet. Denna skillnad i avgörandenas beteckning ärenligt min mening mindre lyckad. HD tar ju faktiskt ställning i sak, även om HDdärmed formellt sett inte avgjort saken enligt RB:s terminologi. Om HD omprövarhovrätts dom i denna del, är det enligt min mening mest naturligt attavgörandet får samma beteckning som det omprövade avgörandet. Jagföreslår därför att om hur olika avgöranden skall beteck nas kompletteras med bestämmelser som medför att HD kan avgöra prejudikatfrågor genom dom. Eftersom sådana bestämmelser uteslutande skall tillämpas av HD är det enligt min mening en fördel om de kan fogas lill 55 kap. och inte till 17 kap. och 30 kap. som ju tillämpas också av tingsrätt och hovrätt. En naturlig placering är enligt min mening i den nya 12 a §. Därigenom kommer alla regler om hur HD skall hanlera målet sedan man prövat prejudikalfrågan att samlas i en paragraf 30 Om ingen ytterligareprövning erfordras i HD, kan HD avgöra prejudi- Prop. 1988/89: 78 kalfrågangenom dom som man fattar erforderliga beslut med avseende på de delarav målet som vilar. Om prövningen skall gå vidare, kan HD välja mellan allsjälv slutligt pröva målet och därvid helt eller delvis eller inte alls grunda sitt avgörande av målet i övrigt på hovrättens bedömning eller attåterförvisa målet i övrigt till lägre rätt. I det förstnämnda fallet framgår HD:savgörande av prejudikatfrågan av domen. I det sistnämnda fallet däremot utgör HD:savgörande av prejudikatfrågan en del av det slutliga beslut varigenom måletåterförvisas. I detta fall skall målet omprövas av lägre rätt, varvid HD:sbedömning av prejudikatfrågan flyter in i den lägre rättens avgörande. Möjlighetenför HD att begränsa prövningen till prejudikatfrågan i målet enligt denföreslagna lydelsen av 54 kap. 11 § RB kommer formellt att omfatta ocksåbesvärsmål. Även om det i praktiken torde bli sällsynt med en sådan begränsningi besvärsmål bör, såsom HD:s ledamöter påpekat i sitt remissvar, en motsvarandeordning som här föreslagits i 55 kap. 12 a § RB gälla även i besvärsmål. Jagföreslår därför att 56 kap. 12 § RB kompletteras med en hänvisning till 55 kap.12a§, utom såvitt avser regeln att prejudikatfrågan får avgöras genom dom. Revisionsmålskall som regel avgöras efter huvudförhandling (55 kap. 15 § RB). 12 § tredje stycket RB får dock HD genom hänvisningen till 50 kap. 21 §och 51 kap. 21 § avgöra mål utan huvudförhandling under samma förutsättningarsom gäller för hovrätterna. Dessutom får avgörande ske på handlingarna i HD, ommålet tagits upp av hovrätten eller om målet, eller en viss frågasom uppkommmil i målet, skall avgöras i plenum. Detär närmast en självklarhet att HD när nu HD ges möjligheter att begränsa sin prövning till prejudikatfrågan i målet i dessa fall skall kunna pröva målet på handlingarna. I enlighet med RU:s förslag som godtagits av remissinstanserna föreslår jag därför att 55 kap. 12 § RB kompletteras med bestämmelser härom. Om HD finner att prövningen av målet bör gå vidare med hänsyn till hur HD bedömt prejudikatfrågan och HD därvid enligt de nya bestämmelserna i 55 kap. 12 a § helt gmndar avgörandet på hovrättens bedömning av målet i övrigt, bör HD kunna avgöra också målet i dess helhet på handlingarna. Visserligen torde redan tillämpningen av bestämmelserna i 50 kap. 21 § och 51 kap. 21 § om huvudförhandling är uppenbart obehövlig får en sådan underlåtas med föra att målet i allmänhet kan avgöras på handlingama. I klarhetens intresse bör dock detta framgå direkt av 55 kap. 12 §. Jag föreslår därför att paragrafen kompletteras också i detta hänseende. Sammanfattningsvisinnebär mitt förslag ändringar i 54 kap. 11 §, 55 kap. 12 § och 56 kap. 12 § RBsamt två nya paragrafer i balken, 54 kap. 11 a § och 55 kap. 12 a § enligtföljande: 54 kap. 11 §: HD får meddela partiell dispens för en prejudikatfråga,54 kap. 11 a §: HD får begränsa prövningen till en prejudikatfråga också i målom allmänt åtal som fullföljs av RÅ, JK och JO, 55 kap. 12 §: HD får avgöra enprejudikatfråga, liksom mål vari HD helt gmndar avgörandet av målet i övrigt påhovrättens bedömning, utan huvudförhandling, 55 kap. 12a§: prejudikatfrågor fåravgöras genom dom; HD får vid prövningen av målet i övrigt helt eller delvis gmndaavgörandet på hovrättens bedömning eller återförvisa målet till lägre rätt, 56kap. 12 §: hänvisning till den nya 55 kap. 12 a § för besvärsmål. RU:s förslag om ändringari 17 kap. 1 § och 30 kap. 1 § RB genomförs således inte enligt mitt förslag.Mitt förslag i 55 kap. 12 a § motsvaras närmast av 55 kap. 14 a § i RU:sförslag. Mitt förslag till ändring i 56 kap. 12 § har ingen motsvarighet i RU:sförslag. Mittförslag: För vissa fall där det nu inte går att överklaga hovrättens avgörandetill HD införs en ventil, enligt vilken hovrätten kan medge rätt att överklaga,om det föreligger särskilda skäl för att låta HD ta ställning till frågan om enprejudikatdispensprövning. Detta förslag tar sikte på nu gällande fullföljdsförbudför lönegarantimål, mål om felparkeringsavgifier och mål om bötesförvandling.Nya regler om fullföljdsförbud med en motsvarande ventil föreslås i fråga ommål om underhåll till barn och mål om underhåll till make och för överklagadebeslut om ersättning till biträde enligt rättshjälpslagen och till offentligförsvarare. Utredningensförslag överensstämmer i huvudsak med mitt förslag. Hovrättens prövning avfrågan om fullföljd skall tillåtas eller inte har en något annorlundautformning. De författningar som berörs av RU:s förslag överensstämmer intehelt med mitt förslag. Remissinstanserna: RU:sförslag om att införa en ventil i fullföljdsförbu-det har fått ett någotblandat men övervägande positivt mottagande av remissinstanserna. Till dem somtillstyrker förslaget hör bl. HD:s ledamöter, advokatsamfundoch . Till de remissinstanser som avstyrker hör bl.a. JO,några domstolar och LO. Invändningarna är i allmänhet av principiell natur. Manvänder sig således mot det för svensk rätt nya att den instans som dömt i måletockså skall avgöra om domen skall få överklagas. Skälen för mitt förslag: Prop. Införandeav en ventil i befintliga fullföljdsförbudsregler Deneffektivaste metoden när det gäller att stoppa flödet av mål till HD ärnaturligtvis ett fullföljdsförbud beträffande vissa hovrättsavgöranden. Redannu finns förbud mot fullföljd beträffande bl.