prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Länsrätten ifrågasätter om det ens i samband med sekretesslagenstillkomst har gjorts någon avvägning mellan sekretess och motstående intressenfrån smittskyddssynpunkt. I vart fall har det inte redovisats några sådanaavvägningar i det remitterade betänkandet. Fören effekfiv smittbekämpning är det nödvändigt att inblandade organ inte bara äroförhindrade av innehållet i sekretesslagen att lämna erforderlig informationtill varandra utan även att de är direkt ålagda att samverka ismittskyddsarbetet. Länsrätten återkommer till dessa frågor i det avslutandeavsnittet i yttrandet. Denidag rådande ordningen där vårdläkare med åberopande av sekretesshinder vägraratt ens till smittskyddsläkaren lämna erforderligt beslutsunderlag framstårsom rent löjeväckande. Ijämförelse med regleringen pä andra områden framstår sekretessregle ringen på smittskyddsområdet som närmast rabiat restriktiv. Uppgifter som läkarna t.ex. är skyldiga att lämna i ett LVM-mål anser de sig förhindrade att lämna i ett smittskyddsmål där allmänintressena är vida större. Konsekvenseni sekretessregleringen är heller inte särskilt påfallande. 1988/89:5Om inte annat för att kringgå sekretessen i ett smittskyddsmål är det fullt Bilaga 3 möjligt att initiera ett LVM-mål, att skaffa fram erforderligtbeslutsunderlag i LVM-målet och att låta smittskyddsläkaren den vägen få delav uppgifter som han inte kan få direkt från eller vårdläkare. Socialtjänstpersonal och läkare kan höras som vittnen iett smittskydds-mål och därigenom bli skyldiga att lämna uppgifter i störreutsträckning än t.ex. till smittskyddsläkaren som har ett förstahandsansvar päsmittskyddsområdet och som har att föra det allmännas talan i processen.Uppgiften att någon lider av venerisk sjukdom har ett närmast obegränsatsekretesskydd i ett smittskyddsförfarande. Samma uppgifter kan emellertid tasin i en dom i ett LVM-mål och blir därmed offentliga och tillgängliga förenvar. Uppgiftsskyldighet till polisen i handräckningsärenden Polisen har som nämnts att biträda en smittskyddsläkare,en länsstyrelse eller en överläkare med handräckning för att föra en persontill undersökning eller behandling eller till sjukhus. Ett handräckningsärende anhängiggörs givetvis i regelgenom att smittskyddsläkaren, eller överläkaren tillpolismyndigheten ger in en skriftlig begäran om handräckning. Denna begäran omhandräckning måste givetvis innehålla de uppgifter som polisen behöver för attkunna utföra uppdraget, t. ex. namn och om möjligt adress till den som handräckningenavser. Ätt sådana uppgifter kan lämnas till polisen följer redan av 1 kap 5 §sekretesslagen (1980:100). I detta lagrum stadgas att sekretess inte utgörhinder mot att uppgift lämnas ut, om det är nödvändigt för att utlämnandemyndighet skall kunna fullgöra sin verksamhet. Olika meningar har i praktiken yppats angående frågan omhandräckningsbegäran bör innehålla uppgift att den som avses medhandräckningen är eller misstänks vara bärare av HTLV-III-virus. Uppgiften äronekligen ytterst integritetskänslig. För polisen är uppgiften emellertid avstort värde, ja rentav nödvändig, och detta av två skäl. Det enaskälet har att göra med den grad av tvång eller våld, som polisen har befogenhet att använda för att genomföra handräckningsuppdraget. Vid all utövning av polisiär tvångsmakt gäller de s. k. behovs- och propor tionalitetsprinciperna. Dessa har kommit till uttryck bl.a. i 8 § polislagen (1984:387). Där stadgas att polisingripandet skall ske på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas skall detta ske endast i den form och i den utsträck ning som behövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Den sistnämn da regeln - proportionalitetsprincipen - kan även uttryckas så att arten och varaktigheten av ingripandet skall stå i rimlig proportion till det mål man avseratt uppnå (prop 1983/84: 111, s 73). Även i 10 § polislagen, som behandlar polisens användning av våld, erinras om behovs- och proportio nalitetsprincipen. 1 detta lagrum stadgas bl. a. att våld får tillgripas föratt 267 genomföra en tjänsteåtgärdi den mån andra medel är otillräckliga och det Prop. 1988/89:5 med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. Detanförda innebär att polisens användning av våld eller annat tvång alltid måstesättas i relation till tjänsteåtgärdens vikt: När det gäller handräckning somavser en person som är eller misstänks vara bärare av HTLV-III-virus torde det,med hänsyn till smittans livshotande karaktär, ofta finnas skäl att tillmätatjänsteåtgärden en stor vikt. Särskilt torde det gälla fall där enperson vid test visat sig vara smittbärare men ändå genom sin livsföringfortsätter att föra smittan vidare. För att rätt kunna bedöma tjänsteåtgärdensvikt är det uppenbarligen nödvändigt att polisen får kännedom om vilkensjukdom som den som avses med handräckningen bär på. Ompolisen bedriver förundersökning angående t. ex. ett brottsligt spridande avsmittsam sjukdom kan dessa sekretessregler vara att tillämpa. Däremot har deinte avseende på polisens handräckningsärenden enligt smittskyddslagen. I7 kap 19 § sekretesslagen finns en sekretessregel för vissa angivna slag avhandräckningsärenden hos polismyndighet. De ärenden som upptas i lagrummetavser handräckning enligt lagstiftningen öm viss psykiatrisk vård, vård avmissbrukare utan samtycke inom , omsorger om psykisktutvecklingsstörda samt värd av unga utan samtycke inom . Ävenärenden enligt 21 kap omfattas av lagrummet. Däremot nämns inteärenden som handräckning enligt smittskyddslagen. Lagrummet avser ocksåverksamhet som enbart innefattar hjälp eller annat bistånd åt enskild. Därmedavses emellertid verksamhet som har ren hjälp- eller biståndskaraktär (,s 203), således ej åtgärder av tvångskaraktär såsom handräckning. Inteheller i övrigt förefaller sekretesslagen innehålla någon bestämmelse som kange sekretesskydd åt uppgifter om enskilds personliga förhållanden ipolismyndighetsärenden om handräckning enligt smittskyddslagen. Detta får ansessom en brist med hänsyn till uppgifternas integritetskänsliga karaktär.Bristen framstår som särskilt olycklig mot bakgmnd av att uppgifter av dettaslag har ansetts förtjäna ett mycket starkt sekretesskydd sä länge de finns hosmyndigheter inom hälso- och sjukvärden. Medhänsyn till det anförda förefaller det att finnas starka skäl att införa ettsekretesskydd som omfattar uppgifterofn enskilds personliga förhållanden ipolismyndighetsärenden om handräckning enligt smittskyddslagen. En regel omdetta skulle kunna tas in i-1 kap 19 § sekretesslagen: Slutligenkan påpekas att ärenden enligt smittskyddslagen handläggs även hoslänsstyrelse. Möjligen omfattas dessa ärenden av sekretess enligt 7 kap 1 §sekretesslagen (jfr , s 145). Om så inte skulle vara fallet bör detfinnas skäl att införa en tillämplig sekretessregel. Uppgiftslämnandefrån polisen till läkare HTLV-III-vimssprids bl.a. vid sexuella kontakter mellan prostituerade och deras kunder. Dä polisen är verksam i t. ex. miljöer där prostituerade finns torde man kunna räkna med att polisen Snappar upp olika uppgifter 268 ommisstänkta smittbärare och annat som kan vara av intresse för sjukvår- Prop.1988/89:5 den. Det kunde t.ex. tänkas vara av värde för behandlande läkare attfå Bilaga 3 information om patienter som underlåter att följa föreskrifter omlivsföring enligt 12 § smittskyddslagen. Det kunde kanske ocksä vara avintresse för en smittskyddsläkare att få information om smittbärare somunderlåter att följa anmaning enligt 13 §. I sammanhanget kan erinras om att departementschefeni förarbetena till smittskyddslagen har förutsatt en viss medverkan frånpolisen med att efterforska smittkällor (prop 1968:36, s 72). Deuppgifter om smittbärare som polisen snappar upp i sin brottsekäm-pandeverksamhet torde ofta omfattas av sekretess enligt 5 kap 1 § och 9 kap 17 §sekretesslagen. Uppgifterna torde ofta kunna lämnas ut tillsjukvårdsmyndigheter med stöd av den s. k. generalklausulen i 14 kap 3 §sekretesslagen. Enligt generalklausulen får sekretessbelagd uppgift lämnas fillmyndighet, om det åi- uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas harföreträde framför det intresse som sekretessen skall skydda. Detandra skälet varför polisen bör få kännedorii om vilken sjukdom som avses äratt denna kunskap är nödvändig för att de polismän, som utför uppdraget, skallkunna skydda sig själva mot smitta. Enligt vad läkarvetenskapen funnit smittarHTLV-III-virus visserligen inte vid vanliga sociala kontakter. Däremot finnsrisk för smitta vid blodöverföring. Om handge-mäng med blodvite uppstår viduppdragets genomförande torde polismännen därför löpa en viss risk att självasmittas av viruset. De måste då ha möjligheter att skydda sig, t. ex. genom attanvända skyddsutrustning. Det kan också bli nödvändigt för polismännen attanvända nödvärn i enlighet med bestämmelserna i 24 kap I § . Ompolismännen saknar kännedom om vilken sjukdom den som avses med handräckningenbär på kan finnas risk att de inte vidtar behövliga skyddsåtgärder, med följdatt smittan kan komma att överföras till dem själva. Kanskekan det sägas ligga i sakens natur att den som begär handräckning är skyldigatt lämna uppgift om sjukdomen, så att polisen kan utföra uppdraget på ettadekvat sätt. Uppgiften skulle då kunna lämnas ut med stöd av den tidigarenämnda bestämmelsen i 1 kap 5 § sekretesslagen. Saken är emellertid intesjälvklar. Med hänsyn till sakens vikt kan det finnas skäl att överväga om enuttrycklig uppgiftsskyldighet bör införas. Detta skulle lämpligen kunna skegenom en särskild bestämmelse i smittskyddskungörelsen. Det kan diskuteras ombestämmelsen bör innefatta en generell skyldighet att ange vilken slags sjukdomsom avses i ärende om handräckning enligt smittskyddslagen. Med hänsyn till attHTLV-III-virus nu är mest aktuell för åtgärder enligt smittskyddslagen tordeman dock kunna nöja sig med en uppgiftsskyldighet som avserendast detta vims. Meden sådan bestämmelse om uppgiftsskyldighet skulle uppgift om sjukdomen kunnalämnas ut med stöd av 14 kap 1 § sekretesslagen, vari stadgas bl.a. attsekretess inte hindrar att uppgift lämnas till annan myndighet omuppgiftsskyldigheten följer av lag eller förordning. Sekretess hospolismyndighet i handräckningsärenden Prop. Iett handräckningsärende hos polisen enligt smittskyddslagen kan finnasuppgifter som är mycket integritetskänsliga för den enskilde. Inte minst gällerdet om dessa ärenden, i enlighet med vad som förordats i föregående avsnitt,innehåller uppgift om att den som avses med handräckningen är eller misstänksvara bärare av HTLV-III-virus. Frågan är då om sekretesslagen innehåller någonregel om sekretess för sådana uppgifter. Inomhälso- och sjukvården gäller sekretess enligt 7 kap I § sekretesslagen. Meduttrycket hälso- och sjukvård förstås såväl den öppna som den slutnasjukvården. Hit hör även t.ex. företagshälsovård samt hälso- och sjukvård somutgör inslag i annan förvaltning, såsom skolhålsovård (m.fl.Sekretesslagen, 1985, s 144 ff). Under denna sekretessregel faller uppenbariigenärenden enligt smittskyddslagen hos en smittskyddsläkare. Däremot tordelagrummet inte täcka uppgifter hos polisen, eftersom en polismyndighet inte ären myndighet inom hälso- och sjukvården. Förpolisens verksamhet gäller bl. a. bestämmelser i 5 kap I § och 9 kap 17 §sekretesslagen. Dessa bestämmelser avser bl. a. uppgifter som hänför sig tillförundersökning i brottmål och vissa andra angelägenheter som har samband medpolisens brottsbekämpande verksamhet. Generalklausulenavser alltså uppgifter som lämnas till en myndighet. Inom smittskyddetförekommer emellertid även behandlande läkare i enskild tjänst. Dessa kanvisserligen sägas utföra en form av myndighetsutövning då de utövar enoffentligrättslig befogenhet enligt smittskyddslagen. Kanske kan de därmedanses som myndighet i sekretesslagens mening, med följd att polisen kan lämnauppgifter med stöd av generalklausulen även till dem. Saken torde dock kunnavålla tvekan i praktiken. Ett klarläggande vore därför av värde. Omlagstiftaren skulle finna att en behandlande läkare i enskild tjänst inte kananses som myndighet i detta hänseende kunde det kanske finnas skäl att övervägaatt införa en uppgiftsskyldighet för polisen. Detta skulle kunna ske genom enbestämmelse i smittskyddskungörelsen. Uppgifterna skulle då kunna lämnas ut medstöd av den tidigare nämnda bestämmelsen i 14 kap 1 § sekretesslagen. Utredarenanser att nuvarande regler i sekretesslagen ger erforderligt skydd för denenskildes integritet i smittskyddsarbetet. delar inte den uppfattningen. RFSUanser, i likhet med många läkare på veneriska kliniker, att det är nödvändigtatt garantera patienter som lämnar prov för fastställande av HTLV-III-smittatotal anonymitet. Utredaren har över huvud taget inte berört de svårigheter somden nya patientjournal lagen innebär härvidlag. Det aren brist. Erfarenhetensedan regeringen förklarade AIDS utgöra en venerisk sjukdom är, att många av rädsla för att bli avslöjade numera avstår frän att lämna prov. Det är en mycket allvariig konsekvens av den nya lagstiftningen. Människors föreställningar om sekretesskyddet och hur 270 dessapåverkar smittskyddsarbetet är avgörande. Det gäller därför att Prop.1988/89:5 handla praktiskt om största möjliga effektivitet ska kunna uppnås. Om det är nödvändigt att göra ändringar ipatientjournallagen för att åstadkomma att de som tror sig smittade lämnarprov, måste sädana ändringar skyndsamt göras. Mot kravet på fullt anonymitetsskydd kan visserligensjukhuspersonalens arbetsmiljökrav med fog ställas. Det är självfallet avintresse att de inom sjukvärden som kommer i kontakt med HTLV-III-smittadepatienter känner till de risker de utsätts för. Mycket talar dock för att det helt övervägande flertaletmänniskor är , hänsynsfulla och omtänksamma. Om någon endast själv känner tillatt han/hon är smittbärare, kan man utgä från att han/hon upplyser sjukvårdspersonalenom detta i de fall han/hon blir föremål för undersökning eller behandling. Detgäller också hur smittade hanterar sin sexualitet! Några kommer dock inte attlämna sådana upplysningar eller inte alls uppträda försiktigt. Det voreemellertid ännu allvarligare om det funnes ett stort antal patienter som inteens själva känner till att de är smittbärare och pä grund av gällandelagstiftning underlåtit att ta reda på hur det verkligen förhåller sig. Arbetsmiljöriskerna kan ocksä med fog sägas vara merabegränsade, även om de självfallet inte ska nonchaleras. Inom sjukvården har imånga länder, särskilt i , många behandlats utan att någon haft en aning omatt det över huvud taget existerat något som HTLV-III-virus. Trots detta harsmitta inte överförts till sjukvårdare annat ån i ett mycket litet antal fall. Vid en samlad bedömning talar därför övervägande skäl förkravet på total anonymitet Utredaren betonar (sidan 101) att det är önskvärt medöppenhet i smittskyddsarbetet även om sekretesskäl i och för sig föreligger.Utredaren förmodar att den som smittats blir villigare att delta ismittskyddsarbetet om han fär kännedom om vem som smittat honom. Det synes varaett vågat antagande. Det troliga är väl att den smittade blir tvärförbannad påden som har smittat honom med en allmänfarlig sjukdom. Hur sådana situationerska hanteras kan diskuteras. I varje fall är det inte just öppenhet man förstkommer att tänka på. Vad som är allvarligare är att utredaren skriver följande(alltjämt sidan 101). "I mänga fall kan också en öppenhet om rådandesituation vara en förutsättning för att mer ingripande ätgärder skall kunna undvikas.Om en person som har smittats av en allmänfarlig sjukdom inte behöver isolerasi de fall hygieniska ätgärder vidtas, är det ofta nödvändigt att familjen,skolan, daghemmet eller arbetsgivaren får veta vilken sjukdom det gäller ochvilka hygienföreskrifter som är aktuella." Det kan uppfattas som att utredarens ståndpunkt är den attden smittade 271 ställs inför valet att"frivilligt" bryta sekretessen eller bli föremål för Prop.1988/89:5 tvångsåtgärder. Att utsätta någon för sådan utpressning är heltfrämmande Bilaga 3 för svenskt rättsväsende. I propositionen ärdet,nödvändigt att regeringen med skärpa tar avstånd från sädana tankegångar. Dennuvarande sekretesslagens 7 kap 2 § 3 föranstaltar om sekretesskydd för beslutom frihetsberövande pga. venerisk sjukdom. Utredaren påpekar att sekretesslagenmåste ändras pä denna punkt om lagstiftaren antar förslaget till nysmittskyddslag där ju begreppet venerisk sjukdom inte längre finns med. Utredarenmenar också att flera av de sjukdomar som man föreslår skall omfattas avsmittskyddslagens regler även i fortsättningen, kan överföras både sexuellt ochpå annat sätt. Detta tillsammans med att man föreslär frihetsberövande bara somen yttersta, åtgärd samt det önskvärda i att smittskyddsarbetet bedrivs i storöppenhet tar utredaren till intäkt för att det inte skulle finnas behov avsekretessregler av det här slaget. uppfattning är det viktigt att domstolsförhandlingar i allmänhet ochdär det fattas beslut om frihetsberövanden i synnerhet bör omgärdas av så litesekretessbestämmelser som det är möjligt. Det finns ett värde urrättssäkerhetssynpunkt att sädana beslut inte fattas utom räckhåll förallmänhetens insyn. Det är därför, enligt förbundets uppfattning, inte lämpligtatt låta sekretesslagen omfatta samtliga beslut om frihetsberövande enligtsmittskyddslagen. Däremotfinns det när det gäller t. ex. HTLV Ill-infektion ett intresse av att inteuppgifter om en enskild persons HTLV Ill-positivitet skall kunna komma tillallmänhetens kännedom. Visserligen tar inte utredaren ställning till om HTLVIll-infektion bör omfattas av förslaget fill ny smittskyddslag eller ej menman konstaterar att det inte i sig finns något som hindrar att så blir fallet.Redan idag finns det exempel på personer som blivit utsatta för allvarligaintegritetskränkningar på grund av misstänkt eller fastslagen HTLVIll-positivitet. Fler och fler fall har kommit till förbundets kännedom därmänniskor på orättfärdiga grunder blivit omplacerade, avskedade, utsatta förmissgynnande behandling inom hälso- och sjukvården eller utsatta för andratyper av,trakasserier. Det kan alltså finnas goda anledningar att låtasekretesslagen omfatta t.ex. länsrätts beslut om tvängsintagning pä sjukhuspga. Förbundet föreslår därför att 7 kap 2 § 3 samt 7 kap 2§ a ges följande utformning: Sekretess enligt 1 § gäller inte (--). 3.beslut enligt lagstiftningen om smittskydd, om beslutet angår (......................... ) . Regeringen eller den myndighet regeringen utser får dock förordna om att sekretess enligt I § skall gälla för beslut om frihetsberövande pä grund av viss sjukdom enligt smittskyddskungörelsen. Samordningav smittskyddslagen med LVM och LSPV vid Prop. 1988/89:5 infektion av HIV Bilaga 3 1 debatten rörande åtgärder mot AIDS-smittade missbrukarehar LVM nämnts som ett instrument. vill i den delen anföraföljande. LVM är en skyddslag bara i det fall då det föreligger allvariig faraför missbrukarens egen hälsa eller risk för allvarlig skada pä närstående.Andra personer kan inte skyddas mot missbrukarens beteende i lagens nuvarandeutformning. Om LVM skall komma till användning i dessa sammanhang måste lagen iväsentliga delar omarbetas. Härtill kommer att det råder brist på platser inomLVM-vården. Detta gäller särskilt s. k. 18 §-hem som skall vara anpassade fördem som kräver särskilt vård och tillsyn. Med nuvarande institutionsstrukturkan det bli svårt att verkställa länsrättsdomar om LVM-vård beträffandeAIDS-smittade missbrukare. Hemmen för värd eller boende saknar i allmänhetförutsättningar att ge en sä kvalificerad behandling som fordras. Detföreligger inte någon skyldighet för ett LVM-hem att ta emot den som är ibehov av vård. Det är därför stor risk att hemmen kommer att vägra att ta emotAIDS-smittade. Då man har minskat platsantalet på mentalsjukhus, som tidigarevårdade svåra missbrukare och dessutom genom omstmktureringsbidrag harstimulerat till ätt minska platsantalet pä LVM-hemmen, står vi -AIDS-smittade missbrukare förutan - inför en kris där vård inte kan meddelasden som är särskilt vårdkrävande pga. platsbrist. Det är därför nödvändigt attinitiativ tas till att vårdplatser inrättas osm svarar mot detta behov. är av naturliga skäl mest berörd avden nya smittskyddslagens tillämpning pä narkomaner med HTLV Ill-smitta. Hosde flesta narkomaner med ett aktivt missbruk saknas den självbevarelsedrift somfår andra människor att sköta sin hälsa osv. Ett heroinmissbruk innebär t. ex.i realiteten en daglig tillvaro i närheten av döden. I den subkultur som rådersaknas också i stor utsträckning normala hedersbegrepp och solidaritet. Ennarkotikamissbrukare näs inte av olika typer av information och det ärosannolikt att en person med ett aktivt missbruk skall kunna följa föreskriftersom ges av läkare, annat än undantagsvis. Förvaltningen anser det därför varaoundvikligt att samhället i vissa flai måste kunna isolera en HTLV Ill-smittadnarkotikamissbrukare. Förvaltningen vill understryka attbestämmelserna i nya smitt skyddslagen ger personal och narkomanvårdsläkarna svå righeter i behandlingsarbetet. Behandlingsbyrån (narkomanvård) exempli fierar svårigheterna för narkomanvärdens del på följande sätt: "En kon fliktsituation kan uppstå för behandlaren och den till enheten knutna narkomanvärdsläkaren. Ska dessa i första hand se till smittskyddet eller ska de med vetskap om hur viktigt relationen är för rehabiliteringen och dennas inverkan på smittskyddet, sätta in provtagningen i ett behandlande sammanhang?" Behandlingsbyrån påpekarockså att vissa sekretessproblem uppstått Prop. 1988/89:5 mellan kommunenoch . Ett klargörande av sekretessen mellan Bilaga 3 personalmed olika huvudmän vore därför önskvärt. Förvaltningenanser att isolering av smittbärare bör omprövas med bestämda tidsintervaller,förslagsvis en gång per rriänad. Nuvarande förslag om en fortgående omprövningär för vagt formulerat. Ävenom en del regler i förslaget till ny smittskyddslag innebär komplikationer försocialtjänstens arbete med att motivera narkotikamissbrukare för värd, sä ärproblemen inte nya. Redan nu arbetar narkomanvärdsperso-nal med möjligheter attanvända étt tvångsinstrument, nämligen lagen om vård av missbrukare i vissafall. De nya förhållanden som sjukdomen AIDS medför tvingar alla att diskuteraproblemen och söka sig fram till användbara samarbetsmodeller. Avslutningsvisanser förvaltningen att det för del är bättre att tvingandebestämmelser som sammanhänger med AIDS finns i smittskyddslagen och inte i LVM.lagen om värd av missbrukare i vissa fall. Denna lag kan givetvis ändå i mångafall vara tillämpbar med hänsyn till en injektionsmissbrukares dåligaallmäntillstånd. Men det är värdefullt att den isolering m. m. som kan bli endirekt följd av sjukdomen AIDS är reglerad i en sjukvårdslag och inte i en socialvårdlag. Ilikhet med nu gällande smittskyddslag är den föreslagna lagen en tvångslagstiftning.DV delar kommitténs uppfattning att tvångsåtgärder i vissa situationer ärofrånkomliga för att hindra spridning av allmänfarliga sjuk-., domar. EnligtDVs mening har adekvata kriterier ställts upp för att en sjukdom skall ansesallmänfarlig och tvånget för smittade har i möjlig mån begränsats. DV avstyrker attsmittskyddsläkarens beslut om isolering på sjukhus , skall gälla utan krav pä överprövning i domstol . I sitt remiss yttrande över betänkandet Psykiatrin, tvånget och rättssäkerheten (SOU 1984:64) hävdade DV att ett tvångsomhändertagande av den som påstås vara psykiskt störd bör ske under lika säkra former som t. ex. ett frihetsbe rövande pä grund av brott eller missbruk och att kvalificerad rättslig prövning utgör ett värn för den enskilde. Verket anser att motsvarande överväganden väl kan göras vad gäller isolering på sjukhus på grund av smittorisken vid en allmänfarlig sjukdom. DV föreslår därför att beslut om att den smittade skall isoleras på sjukhus måste underställas länsrätten.