prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Styrelsen anser det viktigt att nämndamyndigheter har tillgång till medicinsk expertis. En samverkan med denlandstingskommunala primärvården ter sig därvid naturlig. Erfarenheterfrån den nu gällande lagstiftningen ger vid handen att framförallt utredning avmag- och tarmburna infektioner men även av sådana sjukdomar som ornitosgenomgående skötts bra av kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder.Möjligheter att vidta relevanta åtgärder i miljön finns härvidlag ocksä. Sådanasaknas dock i allmänhet när det gäller andra infektioner, exempelvisinokulationsgulsot. Eftersom smittspridningsvägarna för dessa infektioner inteerfordrat objektinriktade åtgärder har de därmed hamnat utanför miljö- ochhälsoskyddsnämndernas vanliga arbetsuppgifter. Socialstyrelsenvill i detta sammanhang erinra om de ytterligare problem i samarbetet som kanuppstå vid sådana tillfällen då olika lagstiftningar kan tillämpas, exempelvislivsmedelslagen och.smittskyddslagen. Det är därför lämpligt att samarbetemellan smittskyddsläkaren och andra myndigheter etableras redan innan enepidemi inträffar. En gemensam planering som syftar till en samordning av detperson- och objektinriktade smittskyddet på regional nivå är därför nödvändigtsom en beredskapsåtgärd. Denna samordnande planering av , miljö- ochhälsoskyddsnämnderna och bör komma till uttryck i lagtexten. Iförslaget till ny smittskyddslag skiljer man pä ansvaret för person- och önagd i objektinriktade åtgärder, så att smittskyddsarbetet fördelas på tvåolika myndigheter. SjvS anser att man bör utreda om inte en annan instans skallha det övergripande ansvaret för smittskyddsarbetet. Liksomnär det gäller andra hälsopolitiska åtgärder, bör också smittskyddslagen byggapå en helhetssyn, såväl när det gäller den smittade individen som samhälletsåtgärder. De individinriktade, kurativa åtgärderna bör ses i sammanhang medsamhällets allmänna förebyggande åtgärder. Somnärmare utvecklas i det följande är det risk för att ett genomförande ' avföreliggande förslag till ny smittskyddslag kan leda till en överbetoning avpersoninriktade åtgärder och en splittring av samhällets ansvar och resurser,så att åtgärderna fördröjs och inte blir tillräckligt kraftfulla. Utredningeninnehåller många förslag till väsentliga förbättringar medanpassning till samhällsutveckling och ny kunskap. Engrundläggande svaghet i förslaget till ny smittskyddslag är att lageninskränkts till att gälla enbart personinriktade åtgärder (enl. § 2 och 3).Smittskyddsarbetet omfattar emellertid åtgärder som är riktade så'väl motperson och föremål som verksamheter. Det är i många fall inte möjligt att i detpraktiska arbetet inrikta sig enbart mot ett led i ett samspel mellan människa,djur eller livsmedel, miljö, tekniska installationer och olika slag avaktiviteter. Attdefiniera smittskydd som enbart avseende personinriktade åtgärder (§ 3) ärdärför konstgjort och torde inte ha sin motsvarighet i något annat land.Svårigheten att överföra synsättet till verkligheten framgår bl a av det tredjekriteriet för allmänfarlighet i § 2. Enligt förslaget avses som allmänfariigasådana smittsamma sjukdomar "som genom lämpliga personinriktade åtgärderkan hindras att sprida sig". Således skulle smittsamma sjukdomar med storutbredning och hög dödlighet inte betraktas som allmänfarliga, om andra änpersoninriktade åtgärder erfordras för att hindra smittans spridning. För attett effektivt smittskyddsarbete skall kunna bedrivas i erfordras enbättre samordning .mellan de lagar och föreskrifter som rör olika grenar avsmittskyddsarbetet. Ansvaret är, och blir genom förslaget än mer, splittrat päolika instanser, kommuner, landsting och olika centrala myndigheter fördeladepå flera departement. Det är oroväckande att inget samhällsorgan kommer att hadet övergripande ansvaret för det totala smittskyddsarbetet. Smittskyddslagenbör ge uttryck för en verklighetsförankrad helhetssyn och utgöra grunden förde snabba, kraftfulla och samlade åtgärder som erfordras i akuta epidemilägen.Därför föreslås att inskränkningen till personinriktade åtgärder utgår ur § 2och 3 och att § 4 omarbetas så att det slutliga ansvaret lägges på en instans. Hälsoskydds- ochsmittskyddslagen bör samordnas så att det är möjligt att bedriva smittskyddsarbete vad gäller objekt och verksamheter utan att töja innebörden av begreppet "sanitär olägenhet" i hälsoskyddslagen. Exempel på sjukdomar som iförslaget skall vara "allmänfariiga" och Prop. 1988/89:5 där detär välkänt att objekt- eller verksamhetsinriktade (t. ex. livsmedels- Bilaga 3 hantering) åtgärder kan erfordras för att hindra spridning är:Dysenteri, hepatit A och B, kolera, mjältbrand, paratyfoid, pest, salmonella,tuberkulos (t. ex. via mjölk) och tyfoidfeber. Enligtdet nu lagda förslaget kommer det att bli en uppdelning av ansvarsområdetmellan kommun och landsting. Detta kan medföra svårigheter för detillsynsmyndigheter som har att övervaka livsmedelslagstiftningens bestämmelsernär det gäller hälsokontroll av viss livsmedelspersonal. måste ingripa mot någon inom livsmedelshanteringen som harsjukdom eller smitta som ej omfatts av den föreslagna smittskyddslagen blir detfortfarande miljö- och hälsoskyddsnämnden som i egenskap av myndighet har attagera. Om däremot vederbörande drabbas av sjukdom som omfattas avsmittskyddslagen så blir det som genom sin smittskyddsläkareövertar ansvaret när det gäller de personinriktade åtgärderna.Smittskyddsläkaren blir då, enligt 6 § i förslaget den enda som kan meddelabindande förhållningsregler. Varje läkare som behandlar en smittad person skallvisserligen ge råd om vilka åtgärder denne bör vidta för att hindrasmittspridning, men någon förpliktelse för den smittade att följa råden finnsinte. Uttrycketatt landstingens förutsättningar "gäller självfallet främst" antyderatt dessa skulle ha förutsättningar även på annat plan. anserdet rimligt att det objektinriktade bekämpandet inom t ex sjukvårdsinrättningarav olika slag ligger inom landstingens kompetensområde med undantag för t exlivsmedelslokal, livsmedelsproduktion och livsmedelsdistribution.Smittutredning inom de senare områdena ligger inom livsmedelslagstiftningen ochingripanden bör göras av miljö- och hälsoskyddsnämnden. Även beträffandesmittreningen av lokaler inom sjukvårdsinrättning bör en liknande uppdelning avansvaret vara logisk. Det är möjligt att detta ansetts vara en självklarhet,men för tolkningen av smittskyddslagens bestämmelser bör de olikaansvarsområdena vara fullständigt beskrivna. Tillägg bör då sannolikt görastill § 10 smittskyddslagen. Länsstyrelsensom överordnad myndighet kommer vid mer omfattande livsmedelsburna epidemier att vara den fillsynsmyndighet, som skall ha en övergripande roll dels över objektinriktat smittskydd och över personinrik tat smittskydd för smittsamma inte allmänfarliga sjukdomar. Länsstyrel sen kan dessutom ha en roll i beslutsfattande av ekonomisk natur. Detta gäller i de fall sådant beslut inte lämpligen kan fattas av enskild kommun eller bör överföras till berört ämbetsverk. nuvarande upp gifter förutsätter självfallet att den har tillgång fill medicinsk ochveterinär medicinsk sakkunskap för rådgivning. Det synes otillfredsställande att lagen om smittskydd inte beaktar nuvarande uppgifter. Vi dare bör uppmärksammas de gränsdragningsproblem som kan uppkomma för allmänfarliga, anmälningspliktiga eller inte anmälningspliktiga sjuk- 214 Somexempel kan nämnas att ett bekämpande av ett utbrott föror- Prop. 1988/89:5sakat av misstänkt grundat på livsmedelslagen Bilaga3 innebär problem innan slutlig diagnos ställts och information på något sättdelgivits ansvarig myndighet. Beslut om objektinriktade åtgärder kvarligger generellt påden tillsynsmyndighet, som enligt livsmedelslagstiftningen hartillsynsansvaret, i normalfallet miljö- och hälsoskyddsnämnden. och smittskyddsläkaren har olika uppfattningar i vad gällerde personinriktade åtgärderna, som bör vidtas i anslutning till objektinriktadeåtgärder, är smittskyddsläkaren således inte bunden av nämndens beslut eller anvisningari övrigt. Denna splittring av myndighetsutövandet kan vålla praktiskasvårigheter. När sådana beslut måste fattas med stöd av livsmedelslagstiftningenkan i vissa fall divergerande beslut meddelas av smittskyddsläkaren respektivemiljö- och hälsoskyddsnämnden. Verket förutsätter därför att överenskommelserträffas mellan smittskyddsläkaren och miljö-och hälsoskyddsnämnden om klararutiner när det gäller exempelvis avstängning av livsmedelspersonal,avstängningsperiodens längd, läkarundersökning beordras av livsmedelsmyndighetetc. Verket anser att den föreslagna uppdelningen avansvarsområdena mellan olika lagstiftningar och myndigheter i smittskyddsfrågorär riktig. Förslaget att landstingen övertar ansvaret för det personinriktadesmittskyddet från länsstyrelserna och miljö- och hälsoskyddsnämnderna stämmerbl a med den ansvarsuppdelning som redan,påbörjats bl a genom att länsläkarorganisationenavskaffats. Uppdelningen tydliggör också gränsområden som kan skapa ansvarstvistermed åtföljande risker för dubbelarbete och förseningar. Behoven av att agerasnabbt och koncist är mycket stora på smittskyddsområdet. Det kräver en klaroch entydig ansvarsfördelning. , lånsstyrelserna och miljö- ochhälsoskyddsnämnderna kan med den föreslagna ansvarsfördelningen koncentrerasina åtgärder mot det objektinriktade smittskyddet. Som kommittén framhållerfinns heller inte fillräcklig medicinsk kompetens på lånsstyrelserna. Deras resurssituationär ändå hårt ansträngd, varför en formell ansvarsbefrielse är nödvändig. Miljö- och hälsoskyddsförvaltningarna har varieranderesurser och kompetens på smittskyddsområdet. Verket anser att det är ett bratillfälle att avlasta verksamheten till förmån för insatser på andra miljö- ochhälsoskyddsområden samt begränsa det till det objektinriktade smittskyddet.Där har kommunerna fått ökat ansvar och behöver förstärka sina insatser.Utvecklingen speglas i de senaste årens förändringar enligt bl a hälsoskyddslagen,miljöskyddslagen och lagen om kemiska produkter och i de förväntadeförändringarna enligt plan- och naturresurslagstiftningarna. Det är bra att de personinriktade åtgärderna renodlas ochatt ansvaret för smittskyddslagen läggs på en myndighet, smittskyddsläkaren,med social- 215 styrelsen som centralmyndighet och statens bakteriologiska laboratorium Prop. 1988/89:5 som enren expertfunktion. Det är också bra att kravet på samverkan med Bilaga 3andra myndigheter slås fast. Genom den klara ansvarsfördelningen borde det intebehöva bli några problem beträffande de olika myndigheternas agerande.Samordning och information är viktig öch även här har smittskyddsläkaren etthuvudansvar. SVAinstämmer i utredarens förslag att ansvaret för smittskyddet bör flyttas frånlänsstyrelserna till landstingen och smittskyddsläkare med myndighetsstatus fåransvar för det direkta smittskyddsarbetet. Innan detta förslag realiseras tordedet dock vara nödvändigt att analysera möjlighetema att med stöd av annanlagstiftning kunna vidta s k objektinriktade åtgärder. Exempelvis finns ingetlagrum i Salmonellalagen rörande åtgärder mot spridning av Salmonella yiasällskapsdjur. Denföreslagna smittskyddslagen föreslås begränsad till personinriktadeskyddsåtgärder. Länsrätten ifrågasätter om inte samhället har behov av enövergripande heltäckande smittskyddslag och saknar i vart fall en analys avfrågan. Länsrätten saknar i betänkandet en samordning mellan smittskyddslagenoch övrig smittskyddslagstiftning. Länsrätten saknar också en samordning medvårdlagarna. Hovrättenvill inledningsvis framhålla att förslaget har betydande förtjänster i sakligthänseende, bl a gäller detta smittskyddets organisation. föreslagna ordningen förefaller kunna medföra svårig heter att genomföra smittrening . Följande exempel belyser svårighe terna. För att tvångsvis kunna genomföra smittrening av en bostadslägen het torde man, om förslaget följs, vara hänvisad till bestämmelserna i hälsoskyddslagen om åtgärder mot sanitära olägenheter. Enligt denna kan inte hithörande åtgärder - såsom enligt gällande smittskyddslag - vidtas på kommunens bekostnad. Den åtgärd som i brådskande fall kan komma i fråga enligt hälsoskyddslagen är förordnande om rättelse på den försumli ges bekostnad utan föregående föreläggande. Beslut om en sådan åtgärd får emellertid inte delegeras, utan miljö- och hälsoskyddsnämnden måste sammanträda för att beslut härom skall kunna fattas. Detta hinner man knappast i brådskande fall, särskilt . Länsrätten delar utredarens principiella uppfattning attsmittskyddslagen kan förenklas och att smittskyddsorganisationen bör läggasunder landstingen med som tillsynsmyndighet. I. fråga omsådana objektinriktade åtgärder krävs det, som utredaren har framhållit, enomfattande och smidig samverkan mellan berörda myndigheter. Enligt länsrättensmening har utredaren inte ägnat tillräcklig uppmärksamhet åt det behov avsnabba och effektiva åtgärder som kan uppkomma utanför området förpersoninriktade åtgärder och inte heller tillräckligt belyst vilka möjligheterdet finns att genomföra sådana inom ramen för andra lagar än smittskyddslagen.I ett akut läge kan det vara svårt att effektivt samordna sådana åtgärder. Detbör därför enligt länsrättens mening övervägas att i lagen ge möjlighet förregeringen att i ett allvarligt krisläge upprätta en kommission med sådanabefogenheter som epidemikommissionen enligt dansk smittskyddslagstiftning har.En sådan kommission kan tänkas behöva inrättas för hela riket eller för ettlandstingsområde. När det gäller den medicinska kompetensen hoslänsstyrelserna kan konstateras att länsläkarorganisationen vidlänsstyrelserna avskaffades år 1981.1 har man fillfälligt löstfrågan om medicinsk kompetens vid genom att landstingetssmittskyddsläkare är förordnad som föredragande i ismittskyddsärenden. medverkan i smittskyddsärenden har ihuvudsak inskränkt sig till att utfärda förelägganden enligt 14 § gällandesmittskyddslag för den som lider av venerisk sjukdom att undergåläkarundersökning och behandling. Några reella möjligheter för länsstyrelsenatt medverka när det gäller medicinska åtgärder gentemot personer viduppkommande epidemier etc föreligger inte utan uppgift får ansesvara av mer formellt slag. tillstyrker därför utredningens förslag omatt landstingen i princip skall ha det övergripande ansvaret förpersoninriktade åtgärder inom smittskyddet. Sedan 1981 förlorade stödet avlänsläkarorganisationen har fömtsättningarna för verksamhet inomsmittskyddet i stora delar saknats. Den föreslagna förändringen iansvarsfördelningen som innebär att skall ha huvudansvaret försmittskyddet är därför välmotiverad. finner i likhet med utredaren att denmedicinska kompetens som måste finnas hos huvudmannen för smittskyddet numerasaknas hos 217 Vid sådantförhållande synes det lämpligt att, på sätt som Prop. 1988/89:5 föreslagits, landstingen blir huvudmän för smittskyddet. Länsstyrelseni Göteborgs- och län Enligthälso- och sjukvårdslagen (1982:763) svarar landstingen för hälso-ochsjukvården inom landsfingsområdet. Landstingen är bl a skyldiga att vidtagaåtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar.Kommitténs förslag att landstingen även skall svara för smittskyddet, dvs depersoninriktade åtgärderna är, enligt bedömning, välgrundat. Smittskyddetär ett av många områden där primärkommunala och landstingskommunalaverksamheter etablerat samverkan. Utredningens kartläggning av erfarenheternavisar bl a på olika problem med denna samverkan. Ätt nu söka klarare avgränsarespektive huvudmans ansvar för det objektinriktade respektive detpersoninriktade smittskyddet förbättrar sannolikt i vissa avseendenförutsättningarna för samverkan. Å andra sidan kvarstår och tillkommersannolikt samarbetsproblem även vid den nya administrativa gränslinjen. Ur denenskildes och befolkningens perspektiv ses insatserna för att motverkasmittspridning naturligen i ett sammanhang. Detta förutsätter samordning överansvarsgränserna av exempelvis beslut om åtgärder, information tillallmänheten, utbildning och planering. Utredningens lagförslag åläggerlandstingen en samordningsskyldighet men berör mycket översiktligtförutsättningarna för en sådan samverkan. De lagar som reglerar objektinriktadeinsatser måste enligt styrelsen vara avstämda mot och samordnas medsmittskyddslagen för att säkerställa effektiva åtgärder i etthelhetsperspektiv. En sådan översyn av övrig lagstiftning med anknytning fillsmittskyddsömrådet har inte gjorts av utredningen. Enligt styrelsens uppfattningmåste en sådan genomgång göras inom ramen för det fortsatta beredningsarbetet.Det alltmer ökande arbetet hos kommuner och landsting för att förhindraspridning av HTLV-III-smitta har också aktualiserat stora samverkansbehovmellan hälso- och sjukvården och den primärkommunala som inteuppmärksammats av utredningen. Styrelsenavvisar den föreslagna uppdelningen, och anser att smittskydds lagen bör omfatta både personinriktade och objektinriktade åtgärder. Sty relsen ifrågasätter om utredningen fillräckligt studerat om de nämnda speciallagarna kan tolkas och tillämpas på det sätt som åsyftas i förslaget. Styrelsen ställer sig tveksam till utredarens tolkning att smittämnen utgör en sanitär olägenhet och att smittrening och omhändertagande av kläder och bohag skall kunna ske med stöd av hälsoskyddslagen. kan ochsamarbetsformer smittskyddsläkare - miljö- och hälsoskydds- Prop. 1988/89:5nämnd är oklara varför risk för kompetenskonflikter lätt kan uppkomma. Enligt hälsoskyddslagen skall varje kommun svara förhälsoskyddet inom kommunen. I begreppet "hälsoskydd" inläggerförbundet uppgiften att skydda kommunens innevånare mot smittsamma sjukdomar. Styrelsen motsätter sig inte att smittskyddsläkaren harett övergripande ansvar för smittskyddet inom landstingsområdet, men miljö- ochhälsoskyddsnämnden med sin lokalkännedom bör vara den myndighet som har handom smittskyddet på fältet. Det är viktigt att rådande lagstiftning återspeglar sinfids kunskap och samhällsförhållanden. I förslaget fill ny smittskyddslag harman försökt att åstadkomma harmoni med hälso- och sjukvårdslagen både i synenpå den enskilda människan och i synen på vilka uppgifter som landstingen åläggsatt svara för. Detta anser utskottet vara bra. Enligt § 3 avses med smittskydd i detta lagförslag endastpersoninriktade åtgärder. Detta innebär att smittskyddsläkarens arbete endastskall vara personinriktat, dvs begränsat till arbete med patienterna.Epidemiologiska utredningar förutsätts således endast begränsas tillpersoninriktade undersökningar och kan inte fullföljas om smittan överförs av tex vatten, livsmedel eller djur då detta regleras av annan lagstiftning. Uppdelningen av smittskyddet i personinriktade ochobjektinriktade åtgärder är enligt utskottet olyckligt. Av denna formuleringfår man lätt uppfattningen att diagnostiken och epidemiologiska undersökningarskall delas mellan personinriktade och objekfinriktad verksamhet. Detta kanenligt utskottet inte vara lagens mening utan denna uppdelning gäller endaståtgärder som skall vidtagas efter att man fått kunskap om smittämnet, dessutbredning och smittvägar. Genom att huvudansvaret för smittskyddet föres över pålandstingen har samordningsskyldigheten enligt lagförslaget ålagts landstingen.Utskottet anser att de lagar som reglerar objektinriktade insatser måstestämmas av mot och samordnas med smittskyddslagen för att skapa förutsättningarför bästa möjliga samverkan mellan landsting och primärkommuner. ansluter sig till uppfattningen attsmittskyddsarbetet ansvars- mässigt skall tillkomma och att myndighetsfunktionen gent emot enskilda personer bör utövas av en inom anställd smitt skyddsläkare. Den säruppdelning mellan individ- och objektinriktade åt gärder som utredningen utmynnar i finner mindre lämplig trots de förslag till samordning mellan olika myndigheters åtgärder, som utred ningen föreslår. I utredningsförslaget finns varken på länsnivå eller riks nivå något övergripande samordnande och beslutande organ med ansvar för det totala smittskyddsarbetet oavsett vem som utöver detta. Eftersom allt smittskyddsarbete innebär ett stort mått av både objekt- och person- 219 koppladeepidemiologiska utredningar med effektåtgärder baserade på Prop. 1988/89:5framför allt medicinsk sakkunskap, finner , trots vissaprincipi- Bilaga 3 ella betänkligheter, det angeläget att smittskyddsläkareförses med samma , befogenheter och direktivrätt som den forne länsläkaren.Någon instans inom länet måste till slut kunna fatta beslut om vilka åtgärderav såväl personinriktad som objekfinriktad natur som skall vidtas samordnat. Sådantbeslut skall kunna överklagas i länsrätten. är positivt till betänkandet. Detbehövs en ny smittskyddslag och det förefaller rimligt att skilja påpersoninriktade och objektinriktade åtgärder. Det bör dock betonas att det ärnödvändigt med ett intimt samarbete mellan landsting och kommuner ismittskyddsfrågorna så att åtgärderna samordnas på ett rationellt och naturligtsätt. Det som saknas är en reglering av ansvarsförhållandetmellan dessa olika lagar och myndigheter. Erfarenheter från salmonellautbrotteti visar, att emellanåt kan tillämpningen bli besvärlig.I den aktuella situationen ville t.ex. miljö- och hälsoskyddsnämnden vidtagaåtgärder inom mejeriet, medan livsmedelsverket, som också är ansvarigt eftersommejeriet levererar till flera kommuner, hade en annan åsikt om vilka åtgärdersom borde vidtagas. Smittskyddsläkren hade också synpunkter på handläggningen,liksom genom länsveterinären. Eftersom ingen egentligansvarsreglering finns uppstod enligt min uppfattning dels en onödigförsening,, dels också att en del sannolikt onödiga åtgärder företogs. Detborde alltså stadgas någon sorts rangordning mellan de i en sådan affärinblandade myndigheter. Det framlagda förslaget till ny smittskyddslag kan varaett ändamålsenligt alternativ till nu gällande smittskyddslag. En förutsättningär emellertid att samordningen mellan förslaget till smittskyddslag,livsmedelslag och hälsoskyddslag belyses ytterligare. Negativt är att gränsdragningen mellan olikalagstiftningar som t.ex. livs medelslagen och smittskyddslagen inte gjorts klarare. Vem har det övergri pande ansvaret för beslut som bör fattas med utgångspunkt i båda lagstift ningarna och som t. ex. har stora ekonomiska konsekvenser för ett livsme delsföretag? Positivt är att ansvaret för smittskyddet förs till . Östergötlandsläns landsting Prop. Förslaget till ny smittskyddslag innebär en klarförbättring jämfört med . ""aga, i gällande lagstiftning. Detövergripande ansvaret för smittskyddet tillförs nu landstingen. Detta innebären förenkling av ansvarsfrågorna. Inget samhällsorgan kan ha det övergripande ansvaret fördet totala smittskyddsarbetet. Ansvaret för smittskyddet åvilar enligtgällande smittskyddslag främst kommunerna. Detta har varit ändamålsenligt i demycket stora kommunerna, som har haft speciell personal för detta ändamål.Majoriteten av landets små kommuner har haft svårigheter att hålla dennakompetens. Epidemiska utbrott respekterar inte heller kommungränser, varföruppdelning i alltför små geografiska enheter försvårar ingripanden i enepidemisituation. ställer sig bakom en uppdelning efterkompetensprincipen, där hälso- och sjukvården får ansvaret för detpersoninriktade smittskyddsarbetet, medan miljö- och hälsoskyddsnämnderna ochandra organ har ansvaret för de objektinriktade insatserna. Smittskyddsarbetetinom landstingen kommer att kunna ingå som en naturlig del i den förebyggandeverksamhet, som är under uppbyggnad. 1 smittskyddsarbetet bör också ingålandstingets policy för vaccinationer. Den senare situationen inträffar i ett landstingsområdedessbättre mycket sällan, men ställer å andra sidan större krav på planering,snabbt och effektivt arbete och samverkan mellan olika ansvariga myndigheter. En huvuduppgift för landstingen måste vara att beredavägen för tillkomsten av en slagkraftig och effektiv organisation förbekämpande av allmänfarliga sjukdomar.