prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Genom rapporteringen gessmittskyddsläkaren möjlighet att överpröva vårdläkarnas förhållningsregler. Smittskyddsläkarenbör ha till uppgift att fullgöra de utredande och 230 smittuppspårandeuppgifterna beträffande sådana som vårdläkarna inte Prop. 1988/89:5 kan få tillsig för frivillig vård utan smittskyddsläkarens medverkan. Smitt- Bilaga 3skyddsläkaren bör ha den samlade överblicken över smittskyddssituationen. Hanbör utöva tillsyn över vårdläkarnas fullgörande av sina smittskyddsuppgifter.Han bör vara den som på regional nivå har det samlade ledningsansvaret isamband med epidemier och liknande. Smittskyddsläkaren bör vara den som fördet allmännas talan inför domstol. Han bör också kunna tillerkännas vissatvångsbefogenheter. Länsrätten återkommer till detta i påföljande avsnitt. Eftersomden enskildes skyldigheter utgör inskränkningar i dennes fri-och rättigheterbör åtminstone alla grundläggande föreskrifter beslutas av i lag. Ispecialmotiveringen till 4 § (s. 152 m) gör kommittén vissa uttalanden omsmittskyddsläkaren. Länsrätten ifrågasätter om inte behörighetsvillkor böranges i lagtexten, särskilt om denne skall ha de långtgående befogenheter somkommittén föreslagit. Vad nu sagts gäller också i fråga om ersättare fillsmittskyddsläkaren. menat (s. 156 m) att vårdläkarna skall vara skyldiga att utförakompletterande undersökningar på begäran av smittskyddsläkaren hade dettaförsiktigtvis bort anges i lagtexten. Ävutredningsförslaget framgår inte klart om det är möjligt att bibehålla delar avden nuvarande organisationen av smittskyddet och om smittskyddsläkaren harmöjlighet att delegera en del av sina uppgifter till andra läkare. Ätt bindandeförhållningsregler endast får ges av smittskyddsläkaren framgår dock avtexten. I vissa fall kan denna koncentration av myndighetsuppgifter fill enperson innebära en fördröjning av angelägna beslut. Som det framgår avmotiveringen, anser utredaren att flera smittskyddsläkare kan utses i enlandstingskommun. Detta är en lämplig konstmktion och lagtexten bör enligtsocialstyrelsens uppfattning anpassas till detta synsätt. Likaledes bÖr därfastslås, att en av dessa smittskyddsläkare skall ha det övergripande ansvaretför det individinriktade smittskyddsarbetet och den epidemiologiskabevakningen inom . anser även att i lagtexten skallanges att varje smittskyddsläkare skall ha två namngivna ersättare. Utövervad som ovan anförts rörande smittskyddets organisation tas nedan upp vissadetaljinriktade synpunkter. I förslaget finns inteangivet hur en läkare skall handla, då denne anser att en smittbärare bör avstå från arbete, där smittbäraren utgör en risk för vidare smittspridning och detta inte regleras i annan lagstiftning. upptäcks en smittbärare utan symtom ofta i samband med att en utredning görs på grund av ett inträffat fall i omgivningen. Smittskydds utredningen har då utförts av den distriktsläkare som utsetts att ha uppgif ter enligt smittskyddslagen i samarbete med miljö-och hälsoskyddsnämn den. Dessa tar i samband därmed ställning till eventuell avstängning från arbetet. Möjlighet finns därvid att genast utfärda intyg om smittbärarskap. Smittbärare med symtomutgör mera sällan problem, eftersom en sjuk- Prop. 1988/89:5 skrivning, somvaije läkare kan göra då ofta också innebär att lämpliga Bilaga 3 åtgärdervidtas ur smittskyddssynpunkt. Omutredarens förslag genomförs, uppstår problem om smittskyddsläkaren inte delarbehandlande läkares uppfattning av avstängning från arbetet är behövlig. Ensymtomfri smittbärare kan då bli utan ersättning fram till dess attsmittskyddsläkaren fattat beslut. För att sådana problem skall undvikas måstedet klart framgå av lagtexten, att den behandlande läkaren skallkontakt smittskyddsläkaren, när han anser att en avstängning bör göras. Medtanke på de betydelsefulla arbetsuppgifter och betydande ansvar som utredningenlägger på smittskyddsläkarna är det förvånande att inte särskildakompetenskrav föreslås. Enligt SÖ bör krav ställas på specialistkompetens inomnågon av specialiteterna infektionssjukdomar, klinisk bakteriologi ellerklinisk virologi. Utöver detta bör krav även ställas på epidemiologisk ochadministrativ utbildning och erfarenhet, t ex examen i Public Health . Såvittkammarrätten kan finna föreligger en bristande överensstämmelse mellanlagtexten och motivuttalandena. Enligtlagtexten skall varje läkare uppmärksamma förekomsten av allmänfarligasjukdomar och utföra de undersökningar som behövs för att fastställa om ensådan sjukdom föreligger. I motiven talas däremot endast om att varje läkareskall vara uppmärksam på förekomsten av allmänfarliga sjukdomar och antingensjälv försöka fastställa sjukdomens art genom undersökningar och provtagningareller remittera ifrågavarande pafient fill sjukhus med erforderliga resurserhärför. Kammarrätten vill ifrågasätta om inte lagtexten innebär alltför storakrav på den enskilde läkaren. Vidarebör skyldigheten att uppmärksamma förekomsten av sjukdom omfatta även andraanmälningsplikfiga sjukdomar än de allmänfarliga (se 8 §). En förutsättning föratt anmälningsinstitutet skall fungera är ju att vederbörande läkare iförekommande fall ser till att det utreds huruvida det föreligger enanmälningspliktig sjukdom. Länsrättenvill också ifrågasätta om det inte bör skapas möjligheter att ge ett offentligt organ vida befogenheter att ge andra myndigheter direktiv i fråga om smittskyddet mot HTLV-III- infektion. Smittskyddsläkaren, som är underställd hälso- och sjukvårdsnämnden, har-på gmnd av den myndig hetsfunktion som han har tillagts en central uppgift inom sitt verksamhets- 232 Hanskompetensområde är emellertid begränsat till hälso- och Prop. 1988/89:5sjukvårdsnämndens ansvarsområde. Han har bara beslutanderätt beträf- Bilaga3 fande personinriktade åtgärder. Om det behöver vidtagas andra åtgärder, skallhan enligt utredningsförslaget anmäla behovet till vederbörande myndigheter. Utredningenhar sålunda föreslagit att det inom varje landsfingsområde skall finnas ensmittskyddsläkare som utses av . Utredningen påstår att deallmänfarliga sjukdomarna inte är särskilt vanliga och visar med vissa siffrorvad som kan förekomma i ett normalstort landstingsområde i landet. Dessauppgifter är inte på något sätt representativa för länslandstingsområde som har en femtedel av landets befolkning med ettförhållandevis stort inslag av inresande från utlandet. Enbart i en kommun ilänet är förekomsten av allmänfarliga sjukdomar lika frekvent somi utredningens exempel med ett normallän. Detsäger sig därför självt att uppgifterna för smittskyddsläkaren i Stockholmslän jämfört med övriga län skulle bli mycket betungande. Smittskyddsläkarenföreslås också tilläggas vissa myndighetsuppgifter nämligen att besluta omvissa rättigheter och skyldigheter för den enskilde. Detta är en nyhet ochskälet härtill är enligt utredningen att man vill uppnå en likformighet ibedömningen och en tillräckligt stor erfarenhet hos den person som skall fattadessa juridiskt bindande beslut. Denna princip är naturligtvis i och för sigriktig men kan inte vara praktiskt genomförbar i ett stort område somStockholms län utgör. Omman i skulle svara upp mot det ansvar och de uppgifter somtillagts smittskyddsläkaren krävs därför en omfattande organisafion som detinte kan vara försvarligt att bygga upp enbart för att ha en beredskap videpidemisituationer. föreslår i stället att man skall ta till varaden kompetens och den erfarenhet som finns hos de läkare inom primärvården somhandhar smittskyddsfrågor i kommunerna och att dessa skall ha rättighet attdirekt ge förhållningsregler till den smittade. Distriktsläkarens befogenheteri detta avseende kan behöva ges ett tydligare författningsenligt stöd. Det ärenligt mening tveksamt om rättssäkerheten tillräckligt kantillgodoses genom att läkarens beslut om inskränkningar för den enskildesmittade skall kunna överklagas. ifrågasätter därför om man intedessutom bör införa en ordning där läkarens beslut om åtgärder mot den enskildeinom viss tidsrymd skall fastställas av . Såväl läkares somlänsstyrelses beslut skall givetvis i vanlig ordning kunna överklagas ilänsrätten. Inget skall dock få hindra verkställigheten av läkares åtgärder iavvaktan på beslut. Detär naturligtvis viktigt att det inom varje landstingsområde finns en funktion som har överblick över hela området och som kan leda och samordna smittskyddsarbetet under hälso- och sjukvårds nämnd. Smittskyddsläkarens uppgifter bör därför kunna begränsas till i huvudsak de tidigare angivna punkterna 1 och 2 i 9 § förslaget fill ny 233 smittskyddslag även om en del uppgifter enligt punkterna 3och 4 naturligt Prop. 1988/89:5 också kommer att åvila smittskyddsläkaren. Omman gör den begränsning- Bilaga 3 en torde inte krävas en fullt ut så kraftigutbyggnad av smitt-skyddsläkarfunktion som förslaget till nysmittskyddslag anger. Resursfrågan måste dock bedömas med hänsyn till denframtida utbredningen av HTLV-III infektionen. Arbetsvolymen avseende dennasjukdom tenderar nu att öka så kraftigt att hittillsvarande resurser inte räckttill. Det kan ifrågasättas om inte också annan läkare än smittskyddsläkarenbör kunna besluta interimistiskt att en person skall inställa sig för undersökningoch i förekommande fall begära handräckning av polisen. Därigenom försäkrar mansig om att en person som misstänks vara smittad i brådskande fall kan bliundersökt även under icke kontorstid också om han själv inte vill medverka tilldet. smittskyddsläkare kommer därmed att i höggrad bli en enmansmyndighet med betydande inslag av myndighetsutövning blandsina arbetsuppgifter. Eventuella kommande skärpningar av lagstiftningen medutgångspunkt i exempelvis epidemilägets krav kommer att ytterligare accentueradenna myndighetsroll. Enligt Landstingsförbundets mening har utredningen på ettotillräckligt sätt behandlat de särskilda, krav och problem som dettaaktualiserar. Förbundet anser det som helt nödvändigt att ytterligareuppmärksamhet ägnas åt den myndighetsroll som landstingens smittskyddsläkareföreslås få så att de formella kraven och förutsättningarna blir avpassade påbästa sätt. Detta kan bl a gälla den särskilda register-föringen beträffandesmittade. Styrelsen motsätter sig inte att smittskyddsläkaren harett övergripande ansvar för smittskyddet inom landstingsområdet, men miljö- ochhälsoskyddsnämnden med sin lokalkännedom bör vara den myndighet som har handom smittskyddet på fältet. Utredaren föreslår att smittskyddsläkaren skall varamyndighetsperson och få långtgående befogenheter att besluta om åtgärder ochingripanden mot smittade personer eller misstänkta smittbärare. Styrelsen inservikten av att snabba beslut fattas för att hindra smittspridning men anser detinte förenligt med kravet på rättssäkerhet att smittskyddsläkaren ensam fårfatta beslut som inskränker den personliga friheten och ingriper i enskildasoch familjers privatliv och ekonomi. För att öka rättssäkerheten bör beslutenanmälas till och om så begärs underställas miljö- och hälsoskyddsnämnden förprövning. Härigenom uppnås en lokal politisk förankring av smittskyddet. Organisationen av smittskyddet bör vara så utformad att iett landsting 234 avStockholms läns landstings storlek, smittskyddsöverläkaren kan få stöd Prop. 1988/89:5 av lokala smittskyddsläkare med lagfästa skyldigheter ochbefogenheter. Förutsättningarnaför ett effektivt och avbyräkratiserat smittskyddsarbete är att man i framtidenkan ha en decentraliserad beslutsfunktion. Det har skett en utbyggnad avprimärvården, där man har,fler och fler tjänster besatta med välutbildadedistriktsläkare. Det är vidare viktigt att beslut, råd och information kanlämnas så nära patienten som möjligt, med kännedom om hans miljö ochförhållanden. En garanti för enhetlig bedömning skulle kunna åstadkommas genomatt utse en smittskyddsläkare och ge honom det primära ansvaret föromhändertagande av enskilda patienter och små utbrott och ge länetssmittskyddsläkare det övergripande ansvaret och tillsynsuppgift. Ettövertagande av smittskyddet kommer att ställa krav på förstärkning av denorganisation som finns inom landstingen. Smittskyddet har variten bisyssla till andra arbetsuppgifter, men måste nu få en fastare förankring ilandstingens organisation. Smittskyddsläkaren får enligt utredarens förslagvidgade befogenheter och tilläggs myndighetsuppgifter för att kunna besluta omolika rättigheter och skyldigheter för enskilda patienter. Dessa beslut fattasidag av olika befattningshavare, rhen kommer i förslaget till ny smittskyddslagatt centraliseras till smittskyddsläkaren. ställer sig bakom dennaändring, vilket kommer att ge en större likformighet i detta beslutsfattandeoch även få detta gmndat på en större sammanhållen erfarenhetsbas. flesta län är klinikchefen eller någon annan överläkare vid länetsinfektionsklinik tillika smittskyddsläkare. Detta medför komplikationer av tvåslag. Det första gäller det fall då tvångsingripande sker. Det kan då av denenskilde upplevas som ett hot mot hans rättssäkerhet att samma person ingriper mothonom som myndighet, eventuellt med polishandräckning, och uppträdersom hans vårdgivare på infektionskliniken. Det andra fallet gäller vid störreepidemiutbrott då det finns behov av att sjukhusvårda ett större antal av desmittade. Infektionskliniken kommer då att ställas inför en mycket starkbelastning och hela deras reservkapacitet kommer att behöva tas i anspråk bådepersonellt och lokalmässigt. kräver epidemiutredningen ochepidemibekämpandet en maximal arbetsinsats av den som är ansvarig för detta.För sådana situationer skulle det därför ha varit bättre om funktionerna somansvarig för infektionssjukvården och smittskyddsläkaren med ansvar förepidemibekämpningen skiljs åt. Arbetsbelastningenpå smittskyddsläkaren kommer i det nya lagförslaget att bli så stort, att detsannolikt kommer att behövas en heltidsanställd smittskyddsläkare. Tjänsten börha en fristående ställning från vårdande kliniker och i denna uppgift ingå ilandstingens miljömedicinska enheter. Länelssmittskyddsläkäre får en central roll inom smittskyddet. Det nuva rande kravet på en lokal smittskyddsläkare i varje kommun försvinner. delav den lokala smittskyddsläkarens uppgifter kan sägas bli överflyttade Prop. 1988/89:5till länets smittskyddsläkare medan den andra delen fördelas på de enskil-Bilaga 3 da distriktsläkarna i kommunen. Detta innebär flera fördelar. Såledesförenklas organisationen genom att ett led försvinner. Myndighetsutövningenkoncentreras till en person som ges förutsättningar att skaffa sig tillräckligerfarenhet och annan kompetens. Vidare engageras alla distriktsläkare ismittskyddet på lika villkor, vilket givetvis ej hindrar att den enskildeläkaren ägnar sig mer eller mindre åt smittskyddsfrågor allt efter intresse ochkompetens. Detbör också framhållas att lagförslaget icke utgör något hinder för att en läkareutses till lokal smittskyddsläkare om så anses behövligt, dock utanmyndighetsbefogenheter. Iförslaget föreslås att smittskyddslåkaren personligen skall ansvara förbindande föreskrifter till personer med allmänfarlig sjukdom. Detta ärpraktiskt mycket tungrott och kan innebär att det dröjer från detatt infektionen konstaterats till dess föreskrifterna överlämnats. I värstafall kan det inträffa att de aldrig överiämnas. Därmed kan möjligheten atttillgripa nödvändiga tvångsåtgärder omintetgöras. Detta personliga anvar förpatientinformation tillsammans med smittskyddsläkarens nya myndighetsfunktioninnebär att varje ärende måste dokumenteras i journalform beträffande deåtgärder smittskyddsläkaren vidtagit och motiven för dessa. Det personligaansvaret för förhållningsreglerna kan dessutom betyda att smittskyddsläkarenibland måste ha direkt patientkontakt eventuellt på annan ort. Detta innebärett betydande merarbete jämfört med hittillsvarande förhållanden. Dennya smittskyddslagen måste därför ge möjlighet åt smittskyddsläkaren attdelegera utdelande av bindande förhållningsregler vid allmänfarlig sjukdom tillannan läkare, främst i primärvården, då så är lämpligt bl a videpidemisituationer. Detta kan t ex åstadkommas genom att smittskyddsläkarenförser behandlande läkare med skriftliga föreskrifter för de olikaallmänfarliga sjukdomarna, som patienten får läsa igenom och läkarenförtydligar och kompletterar. Om patienten därefter med sin underskrift på ettexemplar bekräftar att han/hon mottagit förekrifterna och detta exemplarinsändes till smittskyddsläkaren tillsammans med anmälan om sjukdomen bordeförslagets syfte, en enhetlig handläggning, kunna anses uppfyllt. Hitintillshar såväl den personinriktade som den objektinriktade utredningen vidallmänfarlig sjukdom skötts av kommunernas hälso- och miljöskyddskontor.Ansvaret för den personinriktade utredningen läggs i förslaget på landstinget.Hittills har sjukvärdens erfarenheter av epidemiologiskt arbete vidallmänfarliga sjukdomar, med visst undantag för könssjukdomar och tuberkulos,varit begränsat eller obefintligt framförallt inom primärvården. Detär därför önskvärt att den nya smittskyddslagen om inte smitt skyddskungörelsen föreskriver att behandlande läkare, oftast i öppna vår- 236 den, ärskyldig att genomföra utredning av smittkälla och smittvägar och Prop.1988/89:5 omgående, , rapportera resultatet av sin utredningtill Bilaga 3 smittskyddsläkaren. Om en sådan rapportering inte skulle komma till ståndinnebär detta att smittskyddsarbetet skulle skötas sämre än . Ensådan skyldighet skulle också motivera och underlätta den omprioritering avverksamheten i primärvården som är nödvändig i samband med allmänfarligasjukdomar. Den skulle också understryka vikten och fördelarna av snabbt insattasmittskyddsåtgärder. Även med dessa kompletteringar och förändringar kommersmittskyddsläkarens arbete att bli betydligt mera omfångsrikt än tidigare ochden personalstyrka utredningen anser behövs i ett normallandsting, nämligen ensmittskyddsläkare på halvtid och kanslist på heltid, måste därför betecknassom ett minimum. tillstyrker förslaget om att det ivarje landstingskommun skall finnas en smittskyddsläkare, som underförvaltningsutskottet (fillika hälso- och sjukvårdsnämnd) skall planera,organisera och leda smittskyddsarbetet. En smittskyddsorganisation inomBohuslandsfinget måste ge de två infektionskliniker, som har Bohuslandstingetsom upptagningsområde en nyckelroll i kampen mot de smittsamma sjukdomarna.Det är därvid väsentligt att smittskyddet får en sådan organisation att det kanfungera även under jourtid. Enligt förslaget åläggs varje läkare att uppmärksanimaförekomsten av allmänfariiga sjukdomar, genomföra nödvändiga utredningar och geinformation om sjukdomens art och smittsamhet. Detta förutsätter ökade kunskaperhos alla läkare. Primärvården bör även fortsättningsvis ha en nyckelroll ikommunen och i varje primärvårdsområde bör det därför finnas minst en läkarejämte ersättare som har särskilda kunskaper om smittskydd. En ökad utbildningav läkare, övrig sjukvårdspersonal och allmänheten bör vara en högtprioriterad arbetsuppgift. Vi stödjer också det riktiga påpekandet att organiserasmittskyddet beroende på geografiska förhållanden, speciella personellaresurser och primärvårdens organisation. Män måste ha klart för sig att storskaliglivsmedelsindustri har medfört sämre utbildning hos anställd personal i hygienoch biologiskt kunnande. Även arbetsplatsledningen består till stor del av teknikersom behärskar den maskinella sidan framförallt. Detta ställer högre krav påveterinär och hälsoskyddspersonal som skall kontrollera och besiktigaindustrin. Det är en fördel att får det övergripandeansvaret men bör det också finnas någon person med ett samlat ansvar för länets smittskydd, kanske lämpligast en läkare eller veterinär på landsting ets hälso- och sjukvårdsavdelning eller ev på den miljömedicinska enhe- 237 Det vore en fördel om smittskyddsläkaren, som heltriktigt bör sköta Prop. 1988/89:5 den personinriktade delen hade enövergripande samordnande instans Bilaga 3 (person) med juridiskt ansvar attsamarbeta med. Smittskyddsläkaren () skulle då kunna avgränsa uppgifternaoch agera som medicinskt sakkunnig och gentemot den enskilde individen kunnabygga upp ett förtroendefullt förhållande vilket i de flesta fall torde gebästa resultat vid uppspårande och behandling av kontakter för att hindrafortsatt smittspridning. Då det i undantagsfall måste tillgripas tvång ochpolisiära åtgärder både mot individ, omgivning och arbetsplatser bör dettaligga på den tidigare nämnda instansen, som då också-svarar för samordningenoch ansvaret. Det vore olyckligt om smittskyddslåkaren betraktades som en slagshälsopolis. Detta innebär när det gäller lagförslaget att smittskyddsläkarentillsammans med sjukvårdsavdeiningen svarar för punkt 1-4 enl § 9 utan att hadet juridiska ansvaret och då ger samordningen enl § 10 sig automatiskt när detgäller de objektinriktade åtgärderna. Liknande blir det då enl § 11, 12, 13 och14 där den juridiska delen ej skall ankomma på smittskyddsläkaren. Av många skäl är det svårt att lägga hela ansvaret försmittskyddet i ett län på en person. Därför vill poängteranödvändigheten av delegering. En huvuduppgift för lagstiftningen måste vara att beredavägen för tillkomst av en slagkraftig och effektiv organisation för bekämpandeav allmänfariiga sjukdomar. Man kan då först fästslå, bland annat med stöd avWHO:s Diarrhoeal desease programme, att tarmsjukdomarna fortfarande dominerarstarkt i både i-världen och u-världen inom den grupp av sjukdomar därepidemiologiska utredningar och bekämpningsåtgärder är aktuella. Det syneslämpligt att i diskussionen om en lämplig smittskyddsorganisation skiljamellan å ena sidan den kvantitativt helt dominerande gruppen av ärenden, dären enstaka person utan att ha haft symtom eller efter lätt sjukdom, för smittaav allmänfarlig sjukdom, å andra sidan större eller mindre epidemiska utbrottav allmänfarlig sjukdom. Den senare situationen inträffar i ett landstingsområdedessbättre mycket sällan, men ställer å andra sidan oerhört mycket större kravpå förplanering, snabbt och effektivt arbete och förberedd effektiv samverkanmellan de olika ansvariga. I båda situationerna bör en huvudprincip vara att bådeskyldigheten att utreda ansvaret för åtgärder ligger så nära de berördapersonerna som möjligt. Ansvaret för att utreda och fatta beslut i dessa frågordelas i den nuvarande lagstiftningen mellan distriktsläkare och hälsoskyddsnämnd. samarbetar med och har skyldighet att biträda dis triktsveterinären. På det kommunala planet har man alltså goda möjlighe ter att formellt eller informellt skapa en grupp som innehåller medi- cinsk-hygienisk, teknisk-hygienisk och livsmedelshygienisk kompetens. Man har i utredningenbefarat att bedömningarna skulle bli oenhetliga om Prop. 1988/89:5 ansvar och beslut ligger kvar på den kommunala nivån. Utredningenhar dock ej beaktat den förändring och kvalitetshöjning som skett framför alltinom distriktsläkarvården . Den tidigare situationen, dåtillfälliga vikarier med bristfällig utbildning avlöste varandra pådistriktsläkarmottagriingarna har ersatts av en situation där man har fleroch fler tjänster permanent besatta av välutbildade distriktsläkare, somsatsat på detta yrke och som har ett stort intresse att arbeta epidemiologisktoch förebyggande och i kontakt med andra personalgrupper inom kommunen.Fömtsättningarna torde därför aldrig ha varit så goda som att få envälfungerande organisation för smittskyddsarbetet. Enviss garanti för enhetlighet i bedömningarna skulle kunna åstadkommas om de distriktsläkare som fungerar som kommunala smittskyddsläkare detprimära ansvaret för smittskyddsfrågorna och ger länets smittskyddsläkare entillsynsuppgift över smittskyddsverksamheten som också innefattar endirektivrätt. Utredningen har förutsatt en medverkan från distriktsvården ochhälsoskyddsnämnderna i smittskyddsarbetet. Dels skulle det emellertid inteförvåna om man prioriterar arbetsuppgifter lågt som man inte längre bedömskompetent att ta ansvar för.