prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — spridningeller misstänkt smittspridning vidta åtgärder mot djur och vissa Prop.1988/89:5 smittkällor i den fysiska miljön. Nämndens ingripanden kan avseverksamheter, anläggningar och objekt av varierande slag, såsom restauranger,varuhus, mejerier, vattenverk, avloppsanläggningar, djuraffärer och enskildahem. För att klargöra nämndens befogenheter vid smittskyddsingripanden finns idetta stycke bestämmelser om att nämnden får meddela de förelägganden ochförbud som i det enskilda fallet behövs för att hindra smittspridning. Ettföreläggande kan avse skyldighet att vidta smittrening,-ändra eller kompletteraen konstruktion som innebär risk för smittspridning eller att ändraanvändningssättet för en viss anläggning. Ett förbud kan avse försäljning avsmittförande levande fåglar eller kräldjur, användning av en avloppsanläggningeller tillverkning av livsmedel i en förorenad produktionsanläggning. Detfår betraktas som en självklarhet att miljö- och hälsoskyddsnämn dens rätt att meddela förelägganden och förbud är begränsad till nämndens allmänna kompetensområde enligt 9 §. Närmarebestämmelser om viten finns i lagen (1985:206) om viten. Detfår anses vara vedertaget och ligger för övrigt i sakens natur att miljö- ochhälsoskyddsnämnden när den ingriper till skydd mot smittspridning intetillgriper mer omfattande tvångsåtgärder än som behövs i det enskilda fallet.Detta innebär att ingripanden i de flesta fall kommer att ske genomförelägganden eller förbud. Det kan dock bli aktuellt att förordna om rättelsepå den enskildes bekostnad, om han underiåter att följa ett föreläggande ellerförbud. I vissa fall kan det bli nödvändigt med ett sådant förordnande utanföregående föreläggande eller förbud. Ett beslut om rättelseåtgärd på denenskildes bekostnad utan föregående föreläggande bör dock tillgripas endast omdet föreligger särskild anledning att anta att den enskilde inte kommer attfölja ett föreläggande eller förbud eller att det med hänsyn till risken försmittspridning fordras att åtgärden vidtas utan dröjsmål. Bestämmelsen i tredjestycket har utformats med dessa utgångspunkter. 34§ får låta förstöra husgeråd, möbler och andraliknande föremål samt låta avliva sällskapsdjur, om det är nödvändigt för atthindra spridning av smitta. Nämnden skall betala skälig ersättning till den somhar drabbats av ett beslut om förstöring. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag. Paragrafen motsvaras ihuvudsak av bestämmelser i 10 § andra stycket gällande smittskyddslag.Ingripanden mot djur företas med stöd av bestämmelserna i 9 § första stycketgällande smittskyddslag. Rättenför miljö- och hälsoskyddsnämnden att låta förstöra vissa föremål som kansprida smitta bibehålls i den nya smittskyddslagen. Liksom i gällandesmittskyddslag begränsas bestämmelsen till föremål av personlig natur, såsomkläder, möbler, sängkläder och mattor. Begränsningen i detta avseende har iparagrafen uttryckts på ett något annorlunda sätt än i gällande smittskyddslag.Någon saklig förändring är dock inte avsedd. I de fall nämnden låter förstöraföremål skall den betala en skälig ersättning till 9 1988/89. den som drabbas avåtgärden. Om denne inte är nöjd med nämndens Prop. 1988/89:5 beslut, kanhan överklaga det fill länsrätten. Någonuttrycklig bestämmelse om rätt för miljö- och hälsoskyddsnämnden att låtaavliva sällskapsdjur finns inte i gällande smittskyddslag. Den allmänt hållnabestämmelsen i 9 § första stycket om skyldigheten att bl. a. vidta de åtgärdersom fordras för att hindra att en allmänfarlig sjukdom utbreds har ansettsinrymma en sådan rätt. Med stöd av bestämmelsen har ingripanden skett mot t.ex, akvariefiskar och fåglar i zoologiska affärer. Föratt undanröja tveksamhet om bestämmelsernas innebörd i detta avseende har iparagrafen tagits in en uttrycklig bestämmelse om att miljö-ochhälsoskyddsnämnden har rätt att låta avliva sällskapsdjur, om det är nödvändigtför att hindra spridning av smitta. Denna möjlighet torde komma att användasendast i sällsynta fall, eftersom smittspridning från sådana djur i de flestafall kan hindras genom andra åtgärder. Frågan om vem som skall svara förkostnaderna i anledning av att djur avlivas kommer att tas upp i ett senaresammanhang. Ersättning vid ingripanden mot djur enligt gällande bestämmelserutbetalas enligt kungörelsen (1956:296) om ersättning av statsmedel i vissafall vid ingripanden i hälsovårdens intresse. 35 §För att kunna fullgöra sina uppgifter enligt denna lag har miljö- och hälsoskyddsnämnden rätt till tillträde till områden, lokaler och andra ut rymmen varifrån smitta kan spridas och får där göra undersökningar och ta prov. För uttaget prov betalas inte ersättning. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Igällande smittskyddslag finns inte någon bestämmelse som uttryckligen angeratt miljö- och hälsoskyddsnämnden har rätt att få tillträde till de platser ochlokaler varifrån smitta av en samhällsfarlig sjukdom kan spridas och därnämnden kan behöva vidta ätgärder för att förhindra vidare smittspridning. har en sådan rätt är en förutsättning för att den skall kunna bedrivaarbetet med smittskydd effektivt. Enligt regeringsformen krävs att en sådanrätt för miljö- och hälsoskyddsnämnden ges i lag. Bestämmelserna i paragrafenhar utformats med förebild i 17 § första stycket lagen (1985:426) om kemiskaprodukter. Med hänsyn fill bl, a. det sätt på vilket samhällsfariiga sjukdomarsprids och var de kan förekomma, har det inte ansetts möjligt att göra undantagför bostäder när det gäller nämndens rätt till tillträde. Ätt särskild hänsynoch återhållsamhet måste iakttas vid tillträde till bostäder är uppenbart. 36 §Om någon som har anledning anta att han har smittats av en sam hällsfarlig sjukdom inte utan dröjsmål söker läkare för undersökning, får smittskyddsläkaren besluta att han skall undersökas av en läkare som smittskyddsläkaren bestämmer. Vid undersökningen får inte förekomma ingrepp som kan förorsaka annat än obetydligt men. Läkarenskall underrätta smittskyddsläkaren om resultatet av undersökningen. Paragrafenmotsvarar i huvudsak 11 § utredarens förslag. I gällande smittskyddslag finns likartade bestämmelser i 6, 13 och 15 §§. Första stycket.Smittskyddslagen bygger bl.a. på principen att var och Prop. 1988/89:5 ensom har anledning anta att han har smittats av en samhällsfarlig sjukdom ärskyldig att utan dröjsmål söka läkare för undersökning (13 §). I den allmännamotiveringen behandlas frågan i vilka situationer den enskilde har anledninganta att han smittats av en sådan sjukdom (avsnitt 2.8). Smittskyddsläkarenkan på olika sätt få vetskap om att någon som är skyldig att uppsöka läkare förundersökning underlåter att göra detta. Så t. ex. skall den behandlande läkaresom i sin smittspårning träffar på en sådan person underrättasmittskyddsläkaren om detta (26 §). Omdet har kommit till smittskyddsläkarens kännedom att någon som kan misstänkasvara smittad inte låtit läkarundersöka sig, skall smittskyddsläkaren se tillatt denne blir undersökt av en läkare som smittskyddsläkaren bestämmer. Om detär nödvändigt kan smittskyddsläkaren begära biträde av polis för att kunna genomföraundersökningen. Beslutom tvångsundersökning enligt denna paragraf bör självklart tillgripas endastdå den enskilde inte frivilligt låtit sig läkarundersökas. Han bör således haberetts tillfälle att själv uppsöka läkare innan smittskyddsläkaren fattarbeslut om tvångsundersökning. Vidareföreskrivs i detta stycke att ingrepp som kan förorsaka annat än obetydligt meninte får förekomma vid undersökningen. I princip gäller sekretess i förhållandet mellan smittskyddsläkarenoch den läkare som har utfört en undersökning som avses i första stycket. Idetta stycke har tagits in en bestämmelse om uppgiftsskyldighet som brytersekretessen. 37§ Om det av särskilda skäl behövs föratt förhindra befarad smittspridning, fårsmittskyddsläkaren besluta att den som har anledning anta att han har smittatsav sjukdom som avses i l.l och 1.2 bilagan till denna lag skall tillfälligt tasom hand pä sjukhus. Omhändertagandet skall bestå till dess det klarlagtshuruvida denne har smittats, dock , den dag då omhändertagandetverkställdes medräknad. Denomhändertagne får hindras att lämna sjukhusets område eller den del avsjukhuset där han skall vistas. Bestämmelsernahar inte någon motsvarighet i utredarens förslag. Enligt gällandesmittskyddslag kan distriktsläkare, stadsläkare eller motsvarande läkarebesluta att den som av läkare misstänks lida av eller föra smitta av enallmänfarlig sjukdom skall tas in för vård på sjukhus, om han med hänsyn tillfaran för smittans spridning inte kan behandlas i öppen vård (7§). Möjligheten att tvångsvis inta någon på sjukhus vid misstänkt smitta har starkt begränsats i den nya smittskyddslagen. Med få undantag kan smittspridning vid de samhällsfariiga sjukdomarna hindras pä annat sätt än genom intagning på sjukhus. Läkemedelsbehandling och meddelande av förhållningsregler är i de flesta fall tillräckliga åtgärder för att förhindra smittans vidare spridning. Om intagning för vård på sjukhus blir nödvändig, förutsätts detta ske frivilligt. Om någon som för smitta av 131 en samhällsfariig sjukdominte vill frivilligt medverka till de åtgärder som Prop. 1988/89:5 behövsför att hindra smittspridning och om smittspridning inte kan hindras på annatsätt, kan dock tvångsisolering på sjukhus komma i fråga. Somredovisats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.13) kan det förekomma attrisken för smittspridning i ett enskilt fall bedöms så stor att det finns ettbehov av att kunna omhänderta den som misstänks vara smittad på sjukhus underden tid det tar för att klarlägga huruvida smitta föreligger, om det avsärskilda skäl behövs för att förhindra befarad smittspridning. Så snart detklarlagts om den omhändertagne har smittats eller ej skall omhändertagandebeslutethävas. I flertalet fall kan detta avgöras . Underhelger kan det ta ytterligare någon dag. I paragrafen föreskrivs därför attomhändertagandet..aldrig får bestå . Tiden räknasfrån och med den dag den misstänkt smittade togs in på sjukhuset. Omdet visar sig att den som har omhändertagits är smittförare av ensamhällsfarlig sjukdom skall han erbjudas behandling för sjukdomen och meddelasadekvata förhållningsregler. Om han inte kan behandlas i öppen vård, skall hanberedas möjlighet till intagning i sluten vård. För det fall han inte villmedverka fill frivilliga åtgärder för att begränsa smittans spridning kantvångsisolering komma i fråga. I detta stycke finns en bestämmelse som klargör rätten att genominlåsning eller på annat sätt hindra den omhändertagne att lämna sjukhusetsområde eller den del av sjukhuset där han skall vistas. 38§ Länsrätten skall, på ansökan av smittskyddsläkaren; besluta om tvångsisoleringav den som för smitta av en samhällsfarlig sjukdom, om den smittade intefrivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för att hindra smittspridning.Ett sådant beslut skall också fattas om det finns grundad anledning anta attden smittade inte följer meddelade förhållningsregler och underlåtenheteninnebär en uppenbar risk för smittspridning. Tvångsisoleringskall ske på sjukhus som drivs av en landstingskommun. Paragrafenhar en viss motsvarighet i 12 § utredarens förslag. I gällande smittskyddslagfinns bestämmelser om tvångsintagning på sjukhus i 7 § beträffandeallmänfarliga sjukdomar och i 14 § beträffande veneriska sjukdomar. Förutsättningarnaför tvångsisolering på sjukhus har utföriigt behandlats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.13). Utöver vad som sägs där kan följande anmärkasbeträffande bestämmelserna i förevarande paragraf. Tvångsisolering är en åtgärd som skall tillgripas som en sista utväg för att hindra smittspridning. Beträffande den som frivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för.att hindra smittspridning kan tvångsisolering aldrig komma i fråga. Det bör här framhållas, att med undantag för infektion av HIV kan den som smittats av en samhällsfarlig sjukdom regelmässigt behandlas till smittfrihet eller bli smittfri genom att smittsamheten är övergående. Vidflertalet samhällsfariiga sjukdomar kan smittspridning förhindras Prop.1988/89:5 genom att den smittade följer meddelade förhållningsregler och låtersig behandlas till smittfrihet i de fall ändamålsenliga läkemedel finns atttillgå. Endast vid ett fåtal sjukdomar är det nödvändigt med intagning påsjukhus för vård och behandling. Längre sjukhusvistelser torde endast undantagsvisbli aktuella. Längden på vistelsen torde i dessa fall vara mer beroende på densmittades hälsotillstånd än på risken för smittspridning. Självklart är detockså så, att de smittade är angelägna att bli botade från sinasjukdomar. Erfarenheten visar att det är ytterst sällan förekommande att någonsmittad vägrar att låta sig bli behandlad till smittfrihet. Somframgår av bestämmelsen i första meningen kan tvångsisolering bli aktuellendast beträffande den som för smitta av en samhällsfarlig sjukdom och somsamtidigt vägrar eller annars underlåter att frivilligt medverka till deåtgärder som behövs för att hindra smittspridning. 1vissa situationer kan smittspridning hindras oavsett den smittades egeninställning till att frivilligt medverka till behövliga åtgärder. Om han t. ex.tagits in i kriminalvårdsanstalt eller omhändertagits på en vårdinrättning förpsykiatrisk tvångsvärd kan vistelsen där vara tillräcklig för att förhindrasmittspridning. Omden smittade frivilligt låter sig behandlas till smittfrihet eller låter sigtas in på sjukhus för vård eller isolering kan detta självklart enkelt konstateras.Däremot kan det vara betydligt svårare att lika entydigt kunna avgöra om densmittade följer meddelade förhållningsregler. Med hänsyn härtill bör ett beslutom tvångsisolering kunna fattas också när det finns grundad anledning anta attden smittade inte följer meddelade förhållningsregler och underlåtenheteninnebär en uppenbar risk för smittspridning. Tvångsisolering skall ske på sjukhus som avses i hälso-ochsjukvårdslagen och som drivs av en landstingskommun. Något krav på attsjukhuset skall vara av en viss storlek eller att tvångsisoleringen skall skevid en viss klinik eller motsvarande ställs inte upp. Om tvångsisoleringensker på ett mindre sjukhus, t. ex. ett för ändamålet särskilt inrättat sjukhus,skall detta vara utrustat på ett sådant sätt och ha den personal som behövs föratt kravet på ett gott medicinskt och psykosocialt omhändertagande skall varauppfyllt. Detfinns inte något hinder mot att tvångsisoleringen sker utanför det egnalandstingsområdet. Undertvångsisoleringen ansvarar överläkaren på berörd enhet för den . Omden tvångsisolerade önskar det, kan överläkaren eller annan läkare vidsjukhuset överta rollen som behandlande läkare. 39§ Om länsrättens beslut om tvångsisolering inte kan avvaktas utan fara, skallsmittskyddsläkaren meddela ett sådant beslut som avses i 38 § första stycket.Smittskyddsläkarens beslut skall underställas länsrättens prövning. Paragrafen,som inte har någon motsvarighet i utredarens förslag, har förts över frångällande smittskyddslag (14 § andra stycket). 40 § Tvångsisolering får pågåunder högst från den dag den smittade på grund av beslutet omisolering togs in på sjukhus. 41 § Efter ansökan avsmittskyddsläkaren får länsrätten besluta att tvångsisoleringen skall fortsättautöver den längsta tiden enligt 40 §. Ett sådant beslut får avse högst sexmånader åt gången. Enansökan om fortsatt tvångsisolering skall ha kommit in till länsrätten innantiden för gällande beslut om tvångsisolering har löpt ut. Tvångsisoleringenskall fortgå i avvaktan på att länsrätten beslutar med anledning av ansökan. Bestämmelsernai 40 och 41 §§ har inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller igällande rätt. Tvångsisolering,som är en yttersta åtgärd för att förhindra smittspridning, får inte pågålängre än nödvändigt. Enligt 51 § skall smittskyddsläkaren beslutaatt tvångsisoleringen skall upphöra när det inte längre finns skäl föråtgärden. När beslutet om tvångsisolering fattas är det emellertid inte möjligtatt avgöra tvångsisoleringen kan behöva pågå. Ettbeslut om tvångsisolering enligt gällande smittskyddslag innebär i princip attden smittade skall vara omhändertagen tills vidare och att den läkare somansvarar för denne skall häva beslutet när det inte längre finns grundadanledning befara att den tvångsisolerade skall sprida smitta. Om dentvångsisolerade begär hos den ansvarige läkaren att få beslutet hävt och dennevägrar att bifalla begäran, kan den tvångsisolerade överklaga beslutet hoslänsrätten. Gällandebestämmelser om tvångsisoleringens längd och upphörande har ansetts inte varafullt tillfredsställande, bl.a. med hänsyn till den tvångsisoleradesrättssäkerhet. I dessa paragrafer har därför tagits in bestämmelser om att ettbeslut om tvångsisolering skall vara tidsbegränsat men att tiden förtvångsisolering skall kunna förlängas efter särskilda beslut av länsrätten. I40 § föreskrivs att tvångsisolering får pågå från dendag den smittade på grund av beslutet om tvångsisolering togs in på sjukhus. Idet fall smittskyddsläkaren har fattat ett beslut om omedelbar tvångsisoleringräknas tiden då nämnda beslut verkställdes. Ettförstagångsbeslut om tvångsisolering skall inte innefatta någon formligprövning av åtgärdens varaktighet. I detta hänseende blir således lagregeln ommaximalt tre månaders isoleringstid bestämmande. Omsmittskyddsläkaren inte har beslutat att tvångsisoleringen skall upphöra innantremånaderstiden har gått till ända och om han anser att det finns ett behov avfortsatt tvångsisolering , får han hos länsrätten ansöka omförlängning av tiden för tvångsisolering. Detta framgår av bestämmelsen i 41 §första stycket. Ett beslut om förlängning förutsätter givetvis att grundernaför isoleringen kvarstår. Beslutet får gälla högst , vilket är enmaximitid. Hur tvångsisoleringen skall förlängas får avgöras avlänsrätten med beaktande av omständigheterna i det enskilda fallet. I principfinns det inte någon begränsning av hur många gångerlänsrätten kan föriänga tiden för tvångsisolering. 1988/89:5 fallskulle uppkomma där tvångsisoleringen pågår , måsteövervägas vilka ytterligare psykosociala åtgärder som kan vidtas för att göradet möjligt att häva beslutet om tvångsisolering. Enligt41 § andra stycket skall smittskyddsläkarens ansökan ha kommit in till länsrätteninnan den bestämda tiden för tvångsisoleringen har gått till ända. Omlänsrätten inte har beslutat i anledning av ansökan när fiden för gällandebeslut om tvångsisolering löper ut, fortgår dock tvångsisoleringen till desslänsrätten beslutar i frågan. Av 51 § följer att smittskyddsläkaren kan beslutaatt tvångsisoleringen skall upphöra innan länsrätten fattar sitt beslut.Länsrätten kan besluta om inhibition med stöd av 57 § andra stycket. Omen ansökan om fortsatt tvångsisolering inte har kommit in till länsrätteninnan tiden för gällande beslut om tvångsisolering har löpt ut, upphörsjälvklart beslutet om tvångsisolering automatiskt att gälla. 42§ Den som är tvångsisolerad skall tas väl om hand. Han skall få det stöd ochden hjälp som behövs och motiveras att ändra sin inställning och livsföring så,att tvångsisoleringen kan upphöra. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Bestämmelsernai paragrafen har utförligt kommenterats i den allmänna motiveringen (2.13). Underdenna mbrik finns bestämmelser som reglerar befogenheterna för personalen vidtvångsisolering på sjukhus. Syftet med bestämmelserna är att upprätthållaordningen på sjukhuset och att göra det psykosociala omhändertagandet såeffektivt som möjligt. Bortsett från 43 § har bestämmelserna inte någonmotsvarighet i gällande smittskyddslag. Utredaren har inte lämnat något förslagi dessa delar. Likartade bestämmelser finns dock bl.a. i lagen (1980:621) medsärskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall (LVM). Regeringen har föreslagit enny LVM (prop. 1987/88:147). 43§ Den som är tvångsisolerad får hindras att lämna sjukhusets område eller dendel av sjukhuset där han skall vistas. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag. I 8 § öch 16 § första stycketgällande smittskyddslag finns likartade bestämmelser. Enfömtsättning för att tvångsisolering på sjukhus skall komma ifråga är att smittspridning inte kan hindras genom frivilliga åtgärder. Det är därför nödvändigt att den som är tvångsisolerad kan hållas kvar på sjukhuset för 135 Bestämmelsen gäller självklart endast den Prop. 1988/89:5som är tvångsisolerad. Den sorn frivilligt låtit sig tas in på sjukhus kan intekvarhållas mot sin vilja. Landstingskommunensvarar för att tvångsisoleringen blir effektiv från smittskyddssynpunkt. Om densmittade skall vistas på ett särskilt mm eller en viss avdelning eller om hanäven får vistas inom andra delar av sjukhusets område, t. ex. i en tillhörandepark, får avgöras med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. Härvidmåste hänsyn tas även till den tvångsisolerades personliga förhållanden, t. ex.i vilken utsträckning han är beredd att underkasta sig de restriktionersom-tvångsisoleringen innebär. Den smittade får hindras att lämna det områdeeller den del av sjukhuset där han skall vistas. överläkarenvid den enhet där den smittade är omhändertagen ansvarar för den smittade undertvångsisoleringen. Han skall bl. a. se till att förhållandena är så ordnade,att den tvångsisolerade inte kan avvika. Dörrarna till det rum eller den avdelningeller motsvarande där den smittade skall vistas får hållas låsta. Biträdeav polismyndighet får begäras för att återföra den som avvikit från sjukhuset(63 § 3). 44 § Den som är tvångsisolerad får inte inneha 1. alkoholhaltiga drycker ellerandra berusningsmedel, 2. injektionssprutor eller kanylersom kan användas för insprutning i människokroppen, 3. andra föremål som är särskiltägnade att användas för missbruk av eller annan befattning med narkotika, eller 4. annan egendom som kan skadahonom eller vara till men för ordningen på sjukhuset. Påträffassådan egendom som avses i första stycket, får den omhändertas. Bestämmelsernahar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. samma bestämmelser finns i 14 § LVU och 17 § LVM. Också förslaget till nyLVM innehåller liknande bestämmelser, 31 §. Iparagrafen förbjuds den tvångsisolerade att inneha alkoholhalfiga dryckereller andra berusningsmedel. Med berusningsmedel avses även narkotika. Den somär tvångsisolerad får inte heller inneha sprutor eller kanyler eller andraföremål som är särskilt ägnade att användas i samband med bmk av narkotika. Detsenare kan vara t. ex. haschpipor, kokainskedar, förvaringspåsar och vågar. Medannan egendom som kan vara till skada för den smittade eller vara till men förordningen på sjukhuset avses exempelvis olika typer av vapen och tillhyggensom kan skada honom själv, andra patienter eller personalen. Iandra stycket finns en bestämmelse om att sådan egendom som avses i första stycketfår tas om hand när den påträffas. 147 § finns bestämmelser om hur man skallförfara med omhändertagen egendom. 45 § Om det anses påkallat, får den tvångsisolerade kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas, när han kommer till sjukhuset, för kontroll av att han inte bär på sigegendom som avses i 44 §. Detsamma gäller om det Prop. 1988/89:5 undervistelsen på sjukhuset uppkommer misstanke att sådan egendom skall påträffashos den tvångsisolerade. Överläkarenbeslutar om kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning. Kroppsvisitationoch ytlig kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet medåtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Ommöjligt skall ett vittne närvara. Paragrafenhar inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. Bestämmelsernareglerar befogenheterna att kroppsvisitera och ytligt kroppsbesiktiga den somär tvångsisolerad.