prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — - myndigheter som genom sinverksamhet får kännedom om uppgifter av betydelse för smittskyddsverksamheten -och de som enskilt bedriver hälso- och sjukvård under tillsynär skyldiga att på begäran av smittskyddsläkaren lämna denne de uppgifter omenskilda personer som han behöver för att kunna fullgöra sina åligganden enligtsmittskyddslagstiftningen (18 § SmL), - smittskyddsläkaren skallunderrätta berörd socialnämnd, polismyndighet och skyddskonsulent, om detbehövs för att se till att en patient följer de föreskrifter om sin livsföringm. m. som en läkare har meddelat honom för att hindra smittspridning (28 §första stycket SmL), - om socialnämnden,polismyndigheten eller skyddskonsulenten har fått sådana uppgifter om enpatient från smittskyddsläkaren och därefter i sin verksamhet uppmärksammarförhållanden beträffande denna patient som tyder på att han inte följerföreskrifterna, har de skyldighet att underrätta smittskyddsläkaren om detta(28 § andra stycket SmL). Med anledning av prop. 1986/87:2 infördes också enskyldighet för läkareoch annan hälso- och sjukvårdspersonal vid kriminalvårdsanstal ter att till styresmannen lämna ut uppgifter om att en intagen är smittad av en smittsam sjukdom som avses i smittskyddslagen. Uppgiftsskyldig heten gäller således också andra smittsamma sjukdomar än infektion av 71 HIV(37§ första stycket lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt). Enligt14 kap. 3 § SekrL, den s.k. generalklausulen, får uppgift lämnas till en annanmyndighet i sådana fall dådet är uppenbart att intresset av att uppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skallskydda. Generalklausulen är dock inte tillämplig inom t: ex. smittskyddet,hälso- och sjukvården och men väl inom t. ex-, polisverksamhetenoch kriminalvården. Sekretessenoch den nya smittskyddslagen Somframgår av redovisningen av gällande sekretessregler för smittskyddet och förandra verksamheter av betydelse för smittskyddet gäller ett mycket starkt skyddför de uppgifter om enskilds hälsofillstånd och andra personliga förhållandensom finns inom dessa verksamheter. Utgångspunkten för smittskyddet är att deuppgifter av integritetskänslig natur som framkommer i kontakten mellanpatienten och läkaren skall så långt det är möjligt stanna mellan dem. Iprincip kan en läkare i sin verksamhet lämna ut sådana uppgifter endast om detär särskilt föreskrivet. Om det krävs att uppgifterna lämnas ut, sker ettutlämnande endast till den som i sin verksamhet har ett behov av att fåtillgång till dem och endast nödvändiga uppgifter lämnas. anmäls fall av allmänfarlig sjukdom och av venerisk sjukdom till debefattningshavare och myndigheter som enligt smittskyddslagstiftningen haruppgifter inom smittskyddet. Av hävd har uppgifter som rör allmänfarligasjukdomar och andra anmälningspliktiga sjukdomar än de veneriska betraktats sominte särskilt känsliga för den enskilde. Anmälningar som gäller dessa sjukdomarhar därför kommit att innehålla relativt detaljerade uppgifter om den enskildeutan att detta uppfattats som integritetskränkan-de. Beträffande de veneriskasjukdomarna är förhållandet ett annat. Dessa sjukdomar har av ålder förknippats med skuld och skam. Anmälningar beträffande sådana sjukdomar från den behandlande läkaren till smitt skyddsläkaren innehåller därför inte uppgift om patientens identitet. Först , om pafienten missköter sig genom att t. ex. inte följa de förhållningsregler som den behandlande läkaren har meddelat för att förhindra smittspridning skall läkaren anmäla patienten till smittskyddsläkaren med angivande av fullständig identitet. Om patienten har uppgivit för den behandlande läka ren att han varit i förbindelse med en person på ett sådant sätt att smitta kunnat överföras, skall läkaren anmäla också denna person med fullstän dig identitet till smittskyddsläkaren, såvitt inte personen utan anmaning kommer att låta undersöka sig utan dröjsmål. Vidare kan uppgifter lämnas ut i de fall och under de särskilda fömtsättningar som föreslogs i prop. 1986/87:2 och som jag redogjort för. I enstaka situationer kan uppgifter lämnas ut därför att det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Om en sekretessbelagd uppgift finns hos en myndighet där generalklausulen gäller, kan uppgiften lämnas ut med stöd av den bestämmelsen. I övrigt saknas nästan helt möjlighet att utbyta information av sekretessbelagda uppgifter. ler såväl mellan dem somhar arbetsuppgifter inom smittskyddet som Prop. 1988/89:5 mellan dessa ochandra myndigheter och enskilda vars verksamhet kan vara av betydelse försmittskyddet. smittskyddslagstiftning måste med nödvändighet, liksom den nu gällande,inrymma bestämmelser som möjliggör ett visst informationsutbyte avintegritetskänsliga uppgifter mellan främst berörda myndigheter. Utgångspunktenför ett utbyte av uppgifter måste vara att uppgift får lämnas endast då det ärnödvändigt för smittskyddsarbetet. Detta innebär att endast sådana uppgiftersom är relevanta för smittskyddet får lämnas liksom att uppgift får lämnasendast till den som oundgängligen behöver uppgifter i sin verksamhet. Å andrasidan får bestämmelserna om utlämnande inte utformas så restriktivt attsmittskyddsarbetet starkt försvåras. Enligtmin uppfattning är bestämmelserna om utlämnande av uppgifter enligt gällandesmittskyddslagstiftning i stort väl avvägda. Inom smittskyddet kan det aldrigbli tal om ett fritt eller skönsmässigt utlämnande av integritetskänsligauppgifter, även om skyddet för uppgifter i vissa fall kan försvårasmittskyddsarbetet. Ett fritt utlämnande av integritetskänsliga . uppgifter gårinte att förena med ett öppet och demokratiskt samhälle med ett starkt värn avden enskildes integritet. Vissa ändringar i smittskydds-lagsfiftningen som rörsekretessen anser jag dock nödvändiga. Jag har härvid särskilt beaktat, att defördelar som står atf vinna med ett något friare utbyte av uppgifter kan varakortvariga och leda till svårigheter för smittskyddet genom attmänniskors förtroende för verksamheten minskar. Somjag har framhållit måste man i integritetshänseende, vidta särskildaförsiktighetsmått när det gäller sexuellt överförbara sjukdomar. att anmälningarna fill smittskyddsläkaren och statens bakteriologiskalaboratorium om sådana sjukdomsfall bör, liksom , ske utan angivande avden smittades identitet, såsom jag har framhållit. Jag har i detföregående emellerfid också föreslagit att smittskyddsläkaren vid behov ienskilda fall skall ha rätt att få de upplysningar och handlingar från bl.a,läkare som han behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter enligtsmittskyddslagsfiftningen. I ett sådant fall måste smittskyddsläkaren ha rättatt ta del av alla de uppgifter som han behöver, t. ex. uppgifter ipatientjournaler och andra handlingar som kan innehålla integritetskänsligauppgifter. Ätt smittskyddsläkaren därvid också skall få reda på den smittadesidenfitet är en självklarhet. Uppgift om identitet i dessa fall liksom andraintegritetskänsliga uppgifter om enskilda måste skyddas utomordentligt väl hossmittskyddsläkaren och endast den personal hos smittskyddsläkaren somoundgängligen behöver uppgifterna i sin verksamhet kan få tillgång till dem.Det ankommer på smittskyddsläkaren att svara för att sekretesskyddade uppgifterinte kommer i orätta händer. Sådana uppgifter får inte heller utan stöd iförfattning lämnas ut från smittskyddsläkaren. Behovet för statensbakteriologiska laboratorium att ta del av identitetsuppgifter vid de sexuelltöverförbara sjukdomarna bedömer jag inte så stort, att jag är beredd föreslåatt laboratoriet skall få fillgång till sådana uppgifter. Närdet gäller övriga samhällsfariiga sjukdomar föreligger inte samma 73 behov av att skyddaenskildas identitet och andra känsliga uppgifter. Anmälningar om inträffadesådana sjukdomsfall bör därför, på samma sätt som , göras med angivande avbl.a. Vid dessa sjukdomar bör, som jag harredogjort för, smittskyddsläkaren, miljö- och hälsoskyddsnämnden, statensbakteriologiska laboratorium och den behandlande läkaren ha rätt att utbyta deninformation om bl.a. enskilda som är erforderlig för att de skall kunna bekämpasmittspridningen. Ett slentrianmässigt utlämnande av uppgifter får det dockinte bli tal om. Självklart är det också i dessa fall nödvändigt attuppgifterna skyddas på ett säkert sätt mot obehöriga. Också pä en annan punktanser jag att ett friare informationsutbyte är motiverat. Enligt gällandesmittskyddslagstiftning har smittskyddsläkarna inte någon möjlighet att utbytainformation mellan sig när det gäller sekretesskyddade uppgifter. Behovet avutbyte av information är inte stort men av stor betydelse i de fall ett utbytekan bli aktuellt. Uppgifter om enskilda bör därför kunna lämnas från ensmittskyddsläkare till en annan om uppgiften är nödvändig försmittskyddsverksamheten. 2.12Samordningen av smittskyddslagen med LVM och LSPV vid infektion av HIV Minbedömning: Om förutsättning föreligger för ett tvångsomhändertagande enligtbåde lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) ochsmittskyddslagen bör vård enligt LVM väljas om missbrukaren kan tas om hand påett sådant sätt att det inte finns grundad anledning befara att han skallsprida HIV-smitta som beslutet om LVM-vård består. I annat fallbör framställningen till länsrätten avse tvångsisolering enligtsmittskyddslagen. Om den som vårdas förmissbruk enligt LVM inte kan beredas fortsatt sådan vård utan risk för att hanskall sprida HIV-smitta, bör han omhändertas för tvångsisolering enligtsmittskyddslagen, såvida förutsättning för tvångsisolering föreligger. Beslutarlänsrätten om tvångsisolering i ett sådant fall bör beslutet om LVM-vård bestå.Beslutet enligt smittskyddslagen innebär dock att den smittade skall flyttasöver till ett sjukhus som drivs av en landstingskommun. Om det i ett enskilt fallsamfidigt föreligger förutsättning för psykiatrisk vård enligt lagen (1966:293)om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) och tvångsisoleringenligt smittskyddslagen bör vård enligt LSPV väljas i första hand. Om den somär föremål för tvångsisolering enligt smittskyddslagen insjuknar i en psykisksjukdom bör han beredas vård enligt LSPV, om förutsättningarna för vård enligtden lagen är uppfyllda. Beslutet om tvångsisolering bör dock bestå tillsvidare om den psykiatriska vården beräknas pågå under endast . Omvården inte kan ges där tvångsisoleringen sker. får den tvångsisolerade förasöver till en vårdinrättning för psykiatrisk tvångsvård. Utredarensförslag: Utredaren har inte berört frågan. Remissinstanserna:Några remissinstanser har pekat på behovet av samordning av smittskyddslagenmed LVM och LSPV. Delegala problem som uppkommit till följd av spridningen av HIV-smitta har främstkommit att gälla narkotikamissbrukarna. Ett vanligt inslag i missbruksmönstretbland heroinister är att man delar heroinet genom att låta injektionssprutanmed innehåll gå från den ene missbrukaren till den andra. Detta torde uppfattassom ett uttryck för samhörighet mellan missbrukarna men också som ett sätt atthushålla med det dyrbara heroinet. Detta förfarande är emellertidutomordentligt riskfyllt frän smittspridningssynpunkt. Flera sjukdomar spridsmycket lätt på detta sätt, bl.a. hepatit B och infektion av HIV. En annansmittväg är prostitutionen. Många narkotikamissbrukande kvinnor prostituerarsig för att kunna finansiera sitt missbruk. Detta gäller inte baraheroinmissbruk utan också andra former av narkotikamissbruk. Ätt risken försmittspridning vid prostitution är stor säger sig självt, särskilt som kundernainte sällan är beredda att betala ett högre pris för att slippa använda kondomvid samlag. Ettannat problem som pekats på i aids-debatten är hur man skall förfara medpsykiskt sjuka människor som smittats med HIV. Dessutom kan HIV-smittan i sigförorsaka skador av psykisk natur. Studier från främst visar att viruset ivissa fall kan ge upphov fill hjärnskador som leder till psykiska sjukdomar.Vidare har man riktat uppmärksamheten på att narkotikamissbrukare inte sällanhar svåra psykiska störningar. ILVM finns bestämmelser om att missbrukare under givna förutsättningar kanberedas vård oberoende av eget samtycke. Om det gäller en missbrukare som äryngre än kan tvångsvård beredas enligt lagen (1980:621) med särskildabestämmelser om vård av unga (LVU). Beträffande den som lider av psykisksjukdom finns bestämmelser om tvångsvård i LSPV. Med psykisk sjukdom jämställsi lagen psykisk abnormitet, som inte är psykisk sjukdom eller utgörs av hämningi förståndsutvecklingen. Jaghar tidigare föreslagit att också en ny smittskyddslag skall innehållabestämmelser om tvångsisolering. Liksom kan detta leda till praktiskaproblem beträffande vilken lag som bör tillämpas i ett enskilt fall, närförutsättningarna för tvångsingripande är uppfyllda enligt bådesmittskyddslagen och LVM eller LSPV. Utredarenhar inte särskilt berört frågan hur tillämpningen av de olika tvångslagarnaskall samordnas. Några remissinstanser, bl.a. länsrätten i ,i och , framhåller attsamordningsfrågan måste tas upp till behandling i en proposition med förslagtill en ny smittskyddslag. Närjag i det följande tar upp frågan om samordning av smittskyddslagen med LVM resp. LSPV, avser jag endast hur beslut om tvångsisolering enligt smittskyddslagen kan samordnas med beslut om tvångsvård enligt nämnda lagar. Några samordningsproblem när det gäller övriga bestäm- 75 melser i smittskyddslagen,t.ex. beslut om läkarundersökning av miss- Prop. 1988/89:5 tänkt smittade,torde inte föreligga. Minsyn på frågan om förhållandet mellan gällande smittskyddslag och lagstiftningenom tvångsvård av vuxna missbrukare har jag redovisat i prop. 1987/88:147. Jagkan här erinra om vad jag då anförde (s. 92 f). Idetta sammanhang vill jag ta upp frågan om den nya lagens avgränsning motsmittskyddslagen (1968:231). Syftet med smittskyddslagen är att skyddabefolkningen mot allvarliga smittsamma sjukdomar. De sjukdomar som omfattas avlagen delas in i främst allmänfarliga och veneriska sjukdomar. Den enskildesbehöv av hälso- och sjukvård när han drabbas av smitta är det sörjt för genomhälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Detta innebär att LVM ochsmittskyddslagen kan tillämpas parallellt och oberoende av varandra. Ätt enmissbrukare är smittad av exempelvis gonorré eller HIV hindrar inte att hanbereds vård enligt LVM, om LVM:s övriga rekvisit är uppfyllda. Han är undervistelsen på LVM-hemmet underkastad smittskyddslagens regler om t. ex.skyldighet att följa läkares föreskrifter orii åtgärder för att hindrasmittspridning. Om en missbrukare som bereds vård med stöd av LVM på ettLVM-hem är smittad av en allmänfarlig eller venerisk sjukdom och det finnsgrundad anledning att befara att han sprider smitta pä LVM-hemmet, kan han medstöd av smittskyddslagens regler mot sin vilja tas in på ett sjukhus. Det finnssåledes inget som hindrar att någon som, vårdas enligt LVM blir föremål föråtgärder enligt smittskyddslagen, om hänsynen till smittskyddet sä kräver. Omförutsättning föreligger för ett tvångsomhändertagande enligt både LVM ochsmittskyddslagen, bör, och smittskyddsläkaren samråda innan enframställning om tvångsingripande enligt någon av de nämnda lagarna görs hoslänsrätten. Om de finner att det finns skäl anta att missbrukaren kan tas omhand på ett sådant sätt enligt LVM, att det inte finns grundad anledning befaraatt han skall sprida smitta, bör framställningen till länsrätten avse vårdenligt LVM. Om det däremot står klart att sådan risk för smittspridningföreligger, bör framställningen i stället avse intagning på sjukhus enligtsmittskyddslagen. Omdet finns grundad anledning att befara att den som vårdas enligt LVM spridersmitta, kan smittskyddsläkaren om förutsättningar i övrigt föreligger göraen framställning till länsrätten om intagning på sjukhus enligtsmittskyddslagen. Beslutar länsrätten om intagning bör beslutet om LVM-vårdbestå. Beslutet enligt smittskyddslagen innebär dock att den smittade skallflyttas över till ett sjukhus. Jagstår fast vid denna bedömning. En ny smittskyddslag förändrar ingenfing i dettahänseende. Iförarbetena till LSPV sägs inget om hur lagen förhåller sig till smitt skyddslagen. Inte heller i den översyn av LSPV som socialberedningen har 76 redovisat i betänkandet(SOU 1984:64) Psykiatrin, tvånget och rättssaker- Prop. 1988/89:5 heten tasfrågan upp. Påsamma sätt som missbruket hos narkotikamissbrukaren utgör den verkliga orsaken till att hans beteende inte kan godtas frän smittskydds synpunkt, så torde den psykiska störningen utgöra motsvarande orsak hos den psykiskt störde. För att förhindra smittspridning från en psykiskt störd person är det följaktligen av avgörande betydelse att han kan beredas psykiatrisk vård. Ällmänt sett torde det vara så, att vård enligt LSPV ges under sådana förutsättningar och i sådana organisatoriska former att risken för att patienten skall sprida smitta under vården bör vara begränsad. Detta innebär att det inte torde finnas något större praktiskt behov av att kunna ingripa med beslut om tvångsisolering enligt smittskyddslagen be- , träffande den som bereds vård enligt LSPV. Någon regel som utesluter att beslut om tvångsisolering fattas i sådana fall är dock inte påkallad. Ombåde LSPV-värd och tvångsisolering på sjukhus enligt smittskyddslagen övervägsbeträffande en person, bör i enlighet med det anförda smittskyddsläkarenregelmässigt avvakta utgången av ärendet enligt LSPV innan han eventuellt gören framställning hos länsrätten enligt smittskyddslagen. Tvångsisoleringenligt smittskyddslagen utgör inte något hinder mot att omhänderta dentvångsisolerade för vård enligt LSPV. Om den psykiatriska vården inte kan gesdär tvångsisoleringen sker, får den tvångsisolerade föras över till envårdinrättning där sådan vård kan ges. a. med hänsyn till den korta tid somLSPV-värd i vissa fall pågår, bör beslutet om LSPV-vård inte medföra attbeslutet om tvångsisolering enligt smittskyddslagen upphävs. Om patientenkommer att vårdas enligt LSPV under en inte helt kört tid torde oftast syftetmed tvångsisoleringen förfalla och beslut bör fattas om att tvångsisoleringenskall upphöra. lagstiftning om psykiatrisk tvångsvård förbereds med sikte påatt förslag skall kunna läggas fram, för . I det sammanhangetblir det naturligt att åter beröra förhållandet mellan smittskyddslagen ochden psykiatriska tvångsvårdsregleringen. Jag vill emellertid här nämna att jagbedömer det troligt att det jag nu har angett om avgränsningen bör kunna hagiltighet också sedan LSPV har ersatts med en ny lagstiftning. Mittförslag: Läkarundersökning, tvångsisolering och tillfälligt omhändertagande påsjukhus skall kunna ske mot den enskildes vilja. Tvångsbehandling får inteförekomma. Tvångsundersökningfår företas av den som har anledning anta att han har smittats av ensamhällsfarlig sjukdom och som inte utan dröjsmål frivilligt söker läkare förundersökning. Ingrepp som kan riskera den enskildes hälsa eller i övrigtförorsaka annat än obetydligt men får inte förekomma vid undersökningen.Beslut om läkarundersökning utan den enskildes medgivande fattas avsmittskyddsläkaren. Beslutet kan inte överklagas. Omdet av särskilda skäl behövs för att förhindra befarad smittspridning, fårsmittskyddsläkaren besluta att den som har anledning anta att han har smittatsav en samhällsfarlig sjukdom, som inte är sexuellt överförbar, skalltillfälligt tas om hand på sjukhus. Omhändertagandet skall bestå till dess detklariagts huruvida han har smittats, dock . Beslutom tvångsisolering skall fattas beträffande den som för smitta av ensamhällsfarlig sjukdom, om han inte frivilligt medverkar till de åtgärder sombehövs för att hindra smittspridning. Ett sådant beslut skall fattas också omdet finns grundad anledning anta att den smittade inte följer meddeladeförhållningsregler och underlåtenheten innebär en uppenbar risk försmittspridning. Beslutom tvångsisolering fattas av länsrätten på ansökan av smittskyddsläkaren. Ibrådskande fall skall smittskyddsläkaren fatta beslut om omedelbartvångsisolering. Ett sådant beslut skall underställas länsrättensprövning. Tvångsisoleringenfår pågå , men kan därefter förlängas med högst sexmånader åt gången. Omhändertagandet skall ske på sjukhus som drivs av enlandstingskommun. En HIV-smittad narkotikamissbrukare kan under vissaförutsättningar överflyttas till en . Undertvångsisoleringen skall den smittade ges ett gott psykosocialt omhändertagande.Han skall få det stöd och den hjälp som behövs och motiveras att ändra sininställning och livsföring på ett sådant sätt att tvångsisoleringen kanupphöra. Permission skall kunna beviljas. Undertvångsisoleringen skall det vara möjligt att undersöka ingående post,omhänderta och förverka bl. a. alkohol och andra berusningsmedel samt attföreta kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning. Överläkaren beslutar isådana frågor. Beslut om förverkande får överklagas hos länsrätten. Smittskyddsläkarenbeslutar efter samråd med överläkaren om permission. Smittskyddsläkarenbeslutar om när tvångsisoleringen skall upphöra. Ett beslut att inte medgepermission eller att tvångsisoleringen inte skall upphöra kan överklagas avden tvångsisolerade till länsrätten. Smittskyddslagenskall inte innehålla några straffbestämmelser om spridande av samhällsfarligsjukdom. utredarens förslag: Överensstämmer i stort med mittförslag. 1988/89:5 har dock inte gått närmare in på vad somskall gälla under tvångsisoleringen. I övrigt avviker hennes förslag främst påföljande punkter från mitt förslag. Beslut om tvångsvis läkarundersökning skalli regel ha föregåtts av en anmodan från smittskyddsläkaren till den enskildeatt söka läkare och den enskilde skall inte ha följt anmodan. Ett beslut omläkarundersökning kan överklagas till länsrätten. Förutsättningarna förtvångsisolering är att det finns risk för smittspridning och atttvångsisolering framstår som den enda tänkbara åtgärden för att hindrasmittspridning eller att den smittade inte kan eller vill medverka till andraåtgärder. Även den som är misstänkt smittad får tvängsisoleras. Beslut omtvångsisolering fattas av smittskyddsläkaren. Den som inte följer smittskyddsläkarens beslut om förhållningsregler,läkarundersökning och isolering på sjukhus kan dömas till böter. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrkereller har ingen erinran mot att läkarundersökning och isolering får ske medtvång. Remissinstansema har i allmänhet inga invändningar i sak mot de avutredaren föreslagna förutsättningarna för tvångsåtgärderna. Länsrätten iStockholms län anser dock att den enskilde i första hand skall föreläggas attunderkasta sig den aktuella åtgärden. Länsrätterna i och Göteborgsoch län anser att tvångsisolering av den som inte är konstaterat smittadbör få ske bara i undantagsfall och endast som är oundgängligenerforderlig för att konstatera smittsamhet. Många remissinstanser, däribland flertalet juridiskainstanser, är kritiska till förslaget att tvångsisolering skall beslutas avsmittskyddsläkaren. De anser att beslut som innebär frihetsberövande åtgärderskall fattas av domstol eller regelmässigt underställas domstol för prövning.En del remissinstanser anser att även beslut om läkarundersökning skall fattasav domstol. Några remissinstanser påpekar att frågan omtvångsisoleringens upphörande bör regleras i författningstexten och inte som iutredarens förslag enbart kommenteras i motivuttalanden. Inga invändningar hargjorts mot förslaget att smittskyddsläkaren beslutar om när tvångsisoleringenskall upphöra. Däremot anser flera remissinstanser att det i författningenklart bör framgå, att beslut om att tvångsisoleringen inte skall upphöra kan överklagastill länsrätten av den tvångsisolerade. De remissinstanser som har yttrat sig över utredarensförslag om en bötessankfion vid förseelser mot smittskyddsläkarens beslut ärnegativa till förslaget. Skälen för mitt förslag Enligt gällande smittskyddslag kan vissa åtgärdergenomföras mot den enskildes vilja.