prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — För köp som ej är så typiska anserman sig böra ha en generell regel där del aktuella godsets beskaffenhettillmäts betydelse. Vidare behövs enligt gruppen specialstadganden somsärskilt lar sikte på varor med individuell prägel. Arbetsgruppen vill alltså iprincip behålla nuvarande reglering men ändra stadgandenas lydelse. Deneventuella vinsten av detta kan ifrågasättas. Arbetsgruppenvill vidare avskaffa skillnaden mellan handelsköp och civila köp (s. 169). T.ex. gäller f n. i 52 § köplagen att en köpare som vill reklamera mot fel igodset skall göra detta vid handelsköp genast och vid annat köp utan oskäligtuppehåll. Enligt förslaget (34 §) gäller för båda fallen tidsrymden "utanoskäligt uppehåll". Det framgår inte om meningen är all näringsidkare vidhandelsköp skall få längre lid på sig än vad de har . Vad som sägs är att enbedömning skall ske med hänsyn till olika omständigheter i det enskilda fallet,varvid näringsidkares "utan oskäligt uppehåll"- begrepp är snävare änmotsvarande för en privatperson. Över huvud taget kan det vara mindre lyckatatt ta in paragrafer som inte uttrycker sig tydligt. När man sedan inte ens imotiven klarlägger ändringens innebörd kan della skapa problem irättstillämpningen. Förslagetlaborerar med ett flertal olika tidsbegrepp: "Orimligt länge","oskäligt länge", "inom skälig tid", "utan oskäligtuppehåll". I motiven användes uttrycken på ett sådant sätt attolikheten dem emellan ibland suddas ul. Detta skapar tolkningsproblem för såvälparter som domstol. Det är därför att föredra att man använder så fåtidsbegrepp som möjligt. Detta har man gjort i såväl det danska som det norskalagsförslaget, där någon distinktion mellan "utan oskäligt uppehåll"och "inom skälig tid" inte förekommer. Ävenom den föreslagna lagen föreslås bli tillämplig inte bara på köp av lösa saker och varor i sedvanlig mening utan också på överiåtelse av lös egendom i allmänhet, t. ex. fordringar och andra rättigheter, är den i första hand anpassad till köp av varor och liknande. Flertalet bestämmelser torde 72 varaav den karaktären att de knappast kan tillämpas på t. ex. värdepap- Prop.1988/89:76 pershandeln. Det synes dock inte föreligga några farhågor för attvissa Bilaga 3 regler skulle vara direkt olämpliga att tillämpa i sambandmed fondkom-missionsrörelse, som var fallet med konsumentköputredningensförslag i betänkandet (SOU 1984:25) Ny konsumelköplag. Vissabestämmelser är uttryckligen avpassade för värdepappersmarknaden. Utredningenhar sålunda utformat särskilda regler om rätt till avkastning, t. ex.utdelning på aktier och ränta på räntebärande värdepapper. Dessa regler finnerbankföreningen förenliga med gällande praxis och har ingen erinran däremot. Utredningenhar betonat all en ny köplag bör innehålla en regel rörande rätten tillutdelning i s. k. avslämningsbolag och har framhållit att en sådan bestämmelsemåste övervägas ylleriigare. instämmer i bedömningen alt detbehövs en särskild bestämmelse fördetta fall. Utredningenföreslår att en köpares möjligheter att åberopa force ma-jeure iskuldförhållanden anknyts lill vad som f n. gäller enligt 7 § skuldebrevslagen.Bankföreningen utgår från att utredningens förslag i denna del med dess myckelkorta motivering väsentligen överenstämmer med gällande rätt. Denföreslagna lagen är också tillämplig på fordringar och andra rättigheter. Iförslaget har bl.a. intagils regler om rätt lill avkastning, t.ex. utdelningpå aktier och ränta på värdepapper. Föreningen har inga erinringar mot dessaregler, som synes vara anpassade till gällande praxis. förslag till köplag 1976 fanns i 43 § 4 st en bestämmelseenligt vilken köplagens regler om skadestånd inte skulle äga tillämpning påpersonskada eller skada på annan egendom än det sålda godset. Verkan av dennatill synes klara regel förtogs emellertid i hög grad genom motiven. Enligtdessa tänkte sig utredningen inte någon förändring av gällande rätt ochavsikten förklarades heller inte vara all ta ställning till gränsdragningenmellan köprällsliga regler och reglerna om produktansvar. Ensåvitt möjligt klar gränsdragning har stor praktisk betydelse, framför allt påförsäkringsområdet. framhöll i sitt yttrande överköplagsutredningens förslag all det torde vara möjligt att på ett ändamålsenligtsätt faställa gränsen för skadeståndsskyldighel enligt köplagen, åtminstonegenom motivuttalanden. nu föreliggande förslaget saknas nästan helt överväganden i denna viktiga gränsdragningsfråga. .Arbetsgruppen framhåller (sid. 187) all man med sina förslag inte åsyftar någon ändring i de köprällsliga reglernas räckvidd i förhållande till de principer för produktansvaret som utvecklats i rättspraxis. Man pekar därvid på de s.k. ingrediensfallen (den sålda, felaktiga varan ingår som ingrediens i en annan vara, vilket leder lill skada på den framställda varan), där de köprättsliga reglerna har ansetts tillämp liga. Men, dessutom framhålles alt del "också antagits alt köparen på köprättslig grund kan kräva ersättning för sådan egendom som har nära samband med den sålda varan, såsom kläder som skadats av en felaktig 73 Såvitt riksförbundethar sig bekant, finns inte i rättspraxis Prop. 1988/89:76 något stöd för ensådan regel. Dess verkan skulle också praktiskt bli Bilaga 3 mycketbetydande, dels därför att ansvaret vid specieköp skarpes betydlig och delsdärför att "det nära sambandet" enligt exemplet tydligen endastskulle beslå i "skadeexponeringen", vilket väl är uppfyllt i samtligafall då skada verkligen inträffar på annan egendom än den sålda. Riksförbundetfinner del beklagligt att arbetsgruppen inte gjort något försök att klarareange räckvidden av de köprällsliga reglerna i förhållande lill produktansvaretoch att man genom det i förbigående framförda exemplet riskerar att bidra än större osäkerhet och förvirring än den som råder . Genomall köplagen även fortsättningsvis föreslås vara disposiliv och den allt ökandebetydelsen av standardkontrakt inom näringens område torde dessa kontrakt iförsta hand reglera rättsförhållandena mellan köpare och säljare ikontraktsförhållanden. Köplagen kommer därför endast subsidiärt all tjäna somstöd vid tvister om avtalets innehåll och rättsförhållandet i övrigt. Standardavtalhar använts vid svenska rederibeställningar av skepp vid svenskavarv. Innehållet i dessa avtal har huvudsakligen framarbetats vid förhandlingarmellan och . Iförhållande till dessa avtal, vars innehåll tjänar som utgångspunkt och bas vidförhandlingarna mellan beställare och säljare, är köplagen att betrakta somsubsidiär. Lagengäller köp och byte av lös egendom. Den omfattar således inte bara köp av lösasaker utan också exempelvis byggnader på annans mark, bostadsrätter,värdepapper och fordringar. Som beteckning på köpobjektet använderarbetsgruppen ullrycket "vara". Det uttrycket har emellertid ihittillsvarande juridiskt språkbruk använts främst för all beteckna lösa saker(lösöre), och dess användning i vardagsspråket leder tankarna lill s.k.dagligvaror eller varaktiga konsumtionsvaror. Enligt hovrättens mening börobjektet för köpet även fortsättningsvis betecknas "gods". Termen ärvedertagen inte bara i svensk rätt utan har sin motsvarighet också i detinternationella sammanhanget. Enligthovrättens mening finns del goda skäl för att inte låta köplagenspåföljdssystem såsom gälla även brott mot s.k.biförpliklelser. Del är nämligen svårt att utan särskild utredning föreställasig vilka konsekvenser en direkt tillämpning av det påföljdssyslemel skulle fåi fråga om andra förpliklelserändesomärtypiska vidjuslköp. Köp/upphandlingav tjänster omfattas inte av förslaget. ochkonsultupphandling förekommer enligt civilförvaltningens uppfatt- 74 ning i omfattandeutsträckning både nationellt och internalionellt. 1988/89:76som köplagen i stor utsträckning tillämpas analogi vid sådana köp, bör Bilaga 3 problem som uppkommer vid sådana köp beaktas vid utarbetandet av en nyköplag såvida del inte är lagstiftarens mening all lagstifta särskilt på dellaområde såsom skett genom konsumenttjänstlagens tillkomst. Föremåletför köpet betecknas i förslaget som "varan". I förslaget tillkonsumentköplag har beteckningen "gods" använts. Domstolen utgår frånatt samma beteckning bör användas och förordar, som framgår av remissyttrandeöver konsumentköplagsförslaget, beteckningen "vara". 1§ Av pedagogiska skäl bör anges all lagen varken gäller för överlåtelse ellerupplåtelse av tomträtt. LRFställer sig i huvudsak bakom arbetsgruppens förslag vad gäller lagenstillämpningsområde, 1 2 §§ i det svenska förslaget. Förbundetdelar arbetsgruppen förslag om att den nya lagen liksom skall omfattalös egendom. Härigenom kommer lagen att bli tillämplig på annan lös egendom änlösöre såsom fordringar och andra rättigheter. Delta anser förbundet riktigt. Förbundetvill framhålla att lagen torde vara tillämplig på den situation, då konsumentav näringsidkare t. ex. köper en ny bil och i samband därmed lämnar sin gamlabil som dellikvid i form av inbyte. Med hänsyn till del långt gående ansvaretsom åvilar konsumenten såsom säljare i sådant fall, bör inläs en generellbestämmelse som möjliggör jämkning av det s. k. säljaransvaret, då konsumenttill näringsidkarens verksamhet. 2§ Köplagsförslaget använder temen "vara" medan konsumentköplagsförslagethar "gods" för samma sak, lös egendom. Det är olyckligt att ha dennaskillnad i terminologi. Objektetför köpel betecknas i förslaget "vara" medan man i förslaget till konsumentköplag har hållit fast vid nuvarande term "gods". Terminolo gin måste självfallet göras enhetlig. Enligt ARN:s mening är "vara"bättre 75 anpassat till moderntspråkbruk än "gods". Vad som kan vålla tvekan är Prop. 1988/89:76 om "gods" möjligen kan uppfattas som det något mera vidsträcktabegrep- Bilaga 3 pel. Lagen gäller ju inte bara lösa saker ulan ävenfordringar och rättigheter där beteckningen "vara" inte kännsalldeles adekvat. Beträffandegränsdragningen mellan köp och tjänst vill nämnden hänvisa till sinareflexioner i remissyttrandet över konsumentköputredningens betänkande. 2§ Det hävdvunna uttrycket "gods" är att föredra framför termen"vara". Ibetänkandet har inte närmare diskuterats om s. k. teknikupphandling skabetraktas som beställningsköp. Delta bör uttryckligen klargöras i det fortsattalagstiftningsarbetet. Iterminologiskt hänseende bör beaktas att uttrycket "vara" i förslagetanvänds i en annan betydelse än den annars använda av lös sak. Detta kan ledatill oklarheter i tillämpningen. För all undvika förekomsten av ett begrepp medolika innebörd talar skäl för att i köplagen "vara" lämpligen ersättsmed det i gällande köplag använda och i sammanhanget vedertagna uttrycket"gods". Enligtförslaget skall avtal om uppförande av byggnad inte falla under köplagen. Imotiveringen anges (s. 198) att om avtalet avser leverans av prefabriceradestörre delar till en byggnad och dessutom montering av byggnaden bör avtaletbedömas med ledning av andra stycket, vilket ofta kan leda till all avtalet äratt betrakta som ett köp. Samfundet har svårt att se skillnaden mellanuppförande av byggnad och montering av byggnad. Skälet till alt köplagensregler på flera punkter inte anses lämpade att reglera konfliktsituationer somkan uppkomma vid avtal av uppförande av byggnad gör sig enligt samfundelsmening lika starkt gällande vid avtal om montering av byggnad. Som exempel kannämnas svårigheten att genomföra en sådan hävningspåföljd som stadgas iköplagen. Skillnaden skulle möjligtvis kunna vara den att vid uppförande avbyggnad kan det vara fråga om gjutning och murning och alt del skulle kunnasägas vara mer drastiskt att riva och la bort en sådan byggnad än all monteraned och ta bort en byggnad som är monterad. Skillnaden kan emellertid knappastvara så stor all det finns anledning att ha olika lagregler. Dessutom torderent språkligt uttrycket uppförande av byggnad även inbegripa montering avprefabricerade element, vilket också numera är ett myckel vanligt sätt attuppföra en byggnad. Förslagetatt köplagen inte skall vara tillämplig på avtal om uppförande av annan fastanläggning på mark eller i vatten föranleder en motsvarande reflektion. Detfinns en rad situationer i vilka olika typer av tillverkningsutrustningarsäljs inklusive montage, och det bör inte vara avgörande för vilka rättsreglersom är tillämpliga om leverantören åtar sig exempelvis att gjuta den platta påvilken anläggningen monteras eller inte. Detförefaller sannolikt att slutproduktens karaktär bör vara bestäm- 76 mande för vilkarättsregler som skall tillämpas snarare än enskildheter i Prop. 1988/89: 76leverantörens åtaganden: Om slutresultatet är vad som med vedertagen Bilaga 3terminologi betraktas som en byggnad bör inte köplagens regler tillämpas ävenom byggnaden i sin helhet produceras av prefabricerade element. Om, å andrasidan, vad som levereras är en maskinanläggning bör köplagens regler varatillämpliga oberoende av om leveransen innefattar exempelvis gjutning av engrund. Detär önskvärt att det i kommande molivuttalanden ges klarare linjer för vad somfaller in under köplagen och vad som inte gör del. Vadgäller avgränsningen av tillämpningsområdet gäller vid beställning av en vara,där beställaren skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet, att lagenej skall tillämpas. Vidare föreslås lagen ej gälla avtal om uppförande avbyggnad eller annan anläggning på mark eller vatten. Förbundet delaruppfattningen att sådana beställningar samt avtal om byggnadsentreprenader,liksom , bör falla utanför lagens tillämpningsområde. Rörande deblandade avtalen, där en tjänst utgör den övervägande delen av en partsförpliktelse, talar överensstämmelsen med för all sådana avtalinte skall falla under köplagen (2 § andra stycket). Sompåpekas av professor har begreppet "vara" för svensk delansetts vara detsamma som lös sak. Begreppet haren vedertagen betydelse. Iförslaget används genomgående uttrycket "vara" men här uppenbarligenmed en annan innebörd än vad som gällt i svensk rätt. Några vägandeskäl för att ändra på denna vedertagna begreppsbildning har inte anförts.Termen "vara" bör reserveras för sin hittillsvarande betydelse. Ordet"gods" bör istället användas i köplagen. Avtalsfrihet förhållandet lill handelsbruk m. m. 1gällande köprätt har handelsbruk och annan sedvänja ställning av en egen,självständig rällskälla. Konstateras handelsbruk föreligga i ett vissthänseende, viker köplagsreglerna för handelsbruket. Del fordras inte attparterna eller någon av dem i förväg känt till handelsbruket även om detta ipraktiken torde vara fallet. Ett tillämpat handelsbruk ses i och för sig intesom en del av parternasavial. Dessa principer kommerlydligt till uttryck i I §1 st. kommissionslagen och 72 1 st. sjölagen. Enligtförslaget skall lagen inte tillämpas i den mån annat följer av handelsbruk eller annan sedvänja "som måste anses bindande för parter na". Del citerade rekvisitet, som fö. saknas i det danska förslaget, utgören nyhet i förhållande till gällande räll och sägs i motiven innebär "en viss kvalificerande bedömning". Det är oklart vad som avses härmed. Är tanken att konstaterade handelsbruk, som inte är oskäliga, likväl inte skall tillämpas i vissa lägen? På vilka grunder skall i så fall detta bedömas? Mot bakgrund av de höga krav på fasthet och stadga och utredning härom som 77 numera ställs för att etthandelsbruk skall anses föreligga, utgör enligt Prop. 1988/89:76 hovrättensmening det nya rekvisitet ett opåkallal tillägg ägnat att leda till Bilaga3 rättsosäkerhet. Intresset av likartade regler om handelsbruks ställning iköplagen och i andra lagar (avtalslagen, kommissionslagen och sjölagen; jfrbl.a. NJA II 1936 s. 302) talar också mot en isolerad ändring avköplagen på denna punkt. Detär i rättspraxis vedertaget all vid bedömningen av vad som får anses gällamellan parterna i ett köpavtal fästa avseende vid partsbruket där sådantföreligger, alltså hur parterna har förhållit sig till varandra imotsvarande köpsituationer. innehåller en regel härom i art. 9' och en motsvarighet härtill har tagits in i § 3 i det norska förslaget("praksis partene har fulgl seg imellom"). Den föreslagna norskaregeln torde knappast avvika från svensk gällande rätt och det vore enligthovrättens mening fördelaktigt om en motsvarande, klargörande regel logs inäven i del svenska förslaget 3 §. 3§"Handelsbruk" eller "annan sed vänja" avses kunnabestämmainnehållet i avtalet. I den mån köplagen blir dispositivl tillämplig vidkonsumentköp bör understrykas att både "handelsbruk" och "annansedvänja" endast mycket sällan kan anses vara del av ettkonsumentköpavial. 3§ Enligt denna bestämmelse skall handelsbruk eller annan sedvänja anses som endel av parternas avtal. Någon ledning för när en branschpraxis skall betraktassom tillräckligt etablerad för att utgöra sedvänja ges dock inte. Eftersombestämmelsen avses bli dispositivl tillämplig även för kon-sumenttvisleruppställer sig frågan om vad som kan vara sedvänja på detta område. Att t. ex.den preskriptionstid av som har gällt inom pälsbranschenutgör en sådan sedvänja synes klart. Men hur skall exempelvis deöverenskommelser som på många områden har träffats mellan konsumentverkel/KOoch vederbörande branschorganisation och därefter har vunnit viss stadgabetraktas (jfr NJA 1 1978:432)? Imotiven nämns all handelsbruk, som är oskäligt, kan jämkas enligt 36 § avtalslagen (s. 201). 1 sak har fakultetsstyrelsen ingen invändning mot att ett handelsbruk, som i ett enskilt fall skulle slå oskäligt, kan åsidosättas liksom man ibland kan åsidosätta disposiliv lag genom ett reduktionsslul (jfr t. ex. norska Hoyesterelt i Rl s. 308 (Kure-saken) beträffande tillämpningen av 21 § köplagen på beslällningsköp). I har man dock utgått ifrån att en lag inte kan jämkas med stöd av 36 § avtalslagen, och det kan diskuteras om jämkning enligt 36 § är det rätta instrumentet mot ell oskäligt handelsbruk, även om handelsbruket skall anses vara del av avtalet, som det heter i förslaget lill 3 §. Dennya lagen skall inte tillämpas om annat får anses avtalat eller följer av handelsbrukeller sedvänja som måste anses bindande för parterna. Arbetsgruppen framhållerhär i motiven att viss praxis som utbildats mellan parterna också kan utgöragrund för avvikelse från lagen. Motivuttalandena är här inte tillräckligtutförliga för alt klargöra vad som skall gälla. Parter kan ha svårt all avgöranär sådant "bruk" föreligger att del tar över lagbestämmelserna.Vilken betydelse har t. ex. långa avtalsförhållanden och det forhållandet attparterna inte diskuterat en klausul trots att den förekommit ofta etc. Motivenbör här innehålla illustrativa exempel. 3§ Den föreslagna rubriken, , är inte tilltalande. Enlämpligare rubrik vore, i huvudsaklig anslutning till det norska förslaget,"Avtal, handelsbruk och sedvänja". Avmotiven (ss. 200 och 201) kan man få intryck att inte någon del av 3 § äravsedd att innebära någon ändring i förhållande lill gällande rätt. Samfundetvill dock sätta ifråga om inte regeln i andra meningen innebär en nyhet i sak.Den nuvarande köplagen anger i detta hänseende endast att lagen inte skallgälla om annat följer av sedvänja. Därav följer emellertid inte, enligtsamfundets mening, att sedvänjan anses som en del av avtalet. Vad som skallanses vara en del av avtalet är en fråga för läran om avialslolkning. Dennuvarande köplagen ger inget bidrag till den läran. Det är heller inte enspecifikt köprältslig fråga. Samfundet vill sätta i fråga om det finns något behovav att i detta sammanhang ge sig in på frågan vad som skall anses avtalat. Imotiven (s. 201) anges all stadgandet har ett lagtekniskt syfte: när man senarei lagtexten eller i motiven hänvisar till att någonting anses avtalat, följerav avtalet e.dyl., omfattar hänvisningen även sedvänja. Samfundet menaremellertid att stadgandet har en innebörd i sak, som inte närmare är utbreddoch vars följder är svåra att överblicka. Stadgandet innebär all en part, i enangelägenhet för vilken saknas såväl lagregel som avtal men för vilken finns ensedvänja, och alltså får finna sig i alla de sanktioner som må följa av ettavtalsbrott. Förslaget lämnar öppet vilka sanktioner som kan komma i fråga förandra avtalsbrott än dem, som uttryckligen regleras av köplagen. Samfundetvill sälla i fråga om detta alla gånger är en riktig reglering. I den mån detföreslagna stadgandet i andra meningen inte avses innebära någon ändring i saki förhållande till vad som gäller , behövs inte stadgandet. Om detföreslagna stadgandet avses vara en ändring i sak i förhållande lill vad somgäller , anser samfundet att följderna av stadgandet är värda en djupareanalys innan stadgandet las in i köplagen. 3§ 1 lagtexten nämns inte alt det även kan följa av "bruk"somutbildats mellan parterna att köplagens motsvarande stadganden inte skall tilläm pas. Av specialmotiveringen synes framgå att tanken ändå är all sådant "bruk" skall gä före köplagens regler. Det torde i praktiken varavanligt att det mellan parter utbildas ett bruk under långa och många affärsförbindel ser. Eftersom situationen sålunda är praktiskt vanlig bör det redan av lagtexten framgå att köplagens regler inte heller tillämpas om annat får anses följa av bruk som utbildats mellan parterna. /SHIO Familjefiiretagen Prop. Enligtförslaget tillämpas lagen inte i den mån annat får anses avtalat eller ° följerav handelsbruk eller annan sedvänja som måste anses bindande för parterna. 1motiven till förslaget framgår att viss praxis som utbildat sig mellan parternaockså kan utgöra grund för att anse att en avvikelse från den dispositivarätten blivit avtalad. Vad lagstiftaren menar är förmodligen att ettlångvarigt bruk eller handlingssätt mellan parterna skall ta överbestämmelserna i köplagen. Formuleringen i motivuttalandena är emellertid vagaoch skapar snarare problem för rättstillämpningen. Inom detaljistledet är delvanligt att en leverantör under särskilda villkor i t. ex. en faktura anger allreklamation måste ske , att hävning skall ske genast m. m. Någradiskussioner mellan parterna har emellertid inte förts om klausulens innehåll.Om del föreligger ett långt rättsförhållande mellan leverantören ochnäringsidkaren och någon invändning icke har rests från näringsidkarens sidagentemot klausulen och dess tillämpning, har det då uppkommit ell bruk mellanparterna som leverantören kan göra gällande? Enligt organisationernas mening,är detta icke fallet. Det kan vara svårt för småföretag/detaljister att självaavgöra när handelsbruk eller bruk mellan parterna är för handeln eller haruppkommit. Det bör därför särskilt understrykas i motiven vad man avser medpraxis sorh utbildats mellan parterna och i vilka hänseenden denna praxis kanbli avgörande vid rättstillämpningen. syfte är all bruk mellan parterna alltid skall ta över köplagensdisposiliva regler, bör detta i sådant fall direkt anges i lagtexten underparagraf 3. 4§ Samfundet vill sälla i fråga om det är riktigt att lagen inte skall tillämpasi den mån "annat i övrigt är särskilt föreskrivet". som kan åsidosätta köplagen måste kvalificeras, och enligtsamfundets uppfattning kan del inte bli fråga om annat än föreskrifter i lag.Den föreslagna formuleringen kan tolkas som ett mandat för regeringen, ellerkanske ett ämbetsverk, att utfärda föreskrifter som har en helt annan innebördän köplagen. Detta kan inte gärna ha varit avsikten med stadgandet. 6, 9och 13 §§. Här finns ganska invecklade bestämmelser om avlämnan de av gods, dröjsmål och farans övergång vilka berör bl.a. säljarens skyl dighet att meddela köparen om all gods är tillgängligt för avhämtning. De klargör emellertid inte huruvida, när köparen skall hämta godset hos säljaren eller hos tredje man ulan säljarens medverkan, ett meddelande från säljaren fordras för att godset skall vara avlämnat och om dröjsmåls påföljder kan inträda ifall säljaren underlåter att lämna ett sådant medde lande och köparen därför inte avhämtar godset . 6 § säger intet om meddelande. 9 § föreskriver visserligen att säljaren skall lämna meddelan- 80 de om när varan finnstillgänglig för avhämtning, men det framgår inte vad Prop.