prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Undersökningskall emellertid även kunna ske vid andra brott, om det på gmnd av särskildaomständigheter kan befaras att infektion av HIV har överförts genom brottet. Enundersökning skall fömtsätta en begäran av den som har utsatts för brottet.Beslut om undersökning fattas av åklagaren eller rätten. Bestämmelser omundersökningen tas upp i en särskild lag. I fråga om undersökningen ochförfarandet i övrigt skall reglerna i om kroppsbesiktninggälla om inte annat föreskrivs i lagen. Utredarenhar inte behandlat frågan. Remissinstansernahar inte tagit upp frågeställningen. Skälenför mitt förslag: Sedan den särskilde utredaren avgav sitt betänkande ochremissinstanserna yttrat sig däröver har mycket hänt beträffande infektion avHIV som svårligen kunde förutses. Jag tar i det följande upp en fråga som efterdt att remissbehandlingen avslutats kommit att röna stor uppmärksamhet i denallmänna debatten och som snabbt bör få en lösning. Vidvissa typer av fysiska övergrepp kan HIV-smitta överföras från gärningsmannentill den som utsätts för brottet. Exempel pä sådana brott är våldtäkt,misshandel och våld mot tjänsteman. Vid brott av det senare slaget kangärningsmannen som brottsverktyg t. ex. använda en injektionsspmta som ärförorenad av smittat blod från gärningsmannen. Med hänsyn till de allvarligaföljder för den smittade som infektion av HIV kan leda till och till att någotbotemedel inte finns att fillgå, har från olika håll rests krav på attmisstänkta gärningsmän vid dessa brott regelmässigt borde HlV-tes-tas. Motivetför kravet är att man härigenom snabbt kan få reda på om gärningsmannen ärsmittad eller inte och därmed kunna underrätta den som utsatts för brottet omrisk, för smittöverföring förelegat. Eftersom smittan fortfarande har enförhållandevis begränsad utbredning i samhället, skulle en testning i dessafall innebära att många av brottsoffren kunde besparas mycken onödig oro. Enligt2 kap. 6 § regeringsformen (RF) är medborgarna gentemot det allmänna skyddademot varje påtvingat kroppsligt ingrepp. Att ta ett blodprov från en människautgör ett sådant kroppsligt ingrepp. Begränsningar i detta skydd får görasendast i lag och då bara för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ettdemokratiskt samhälle. En sådan begränsning får aldrig gå utöver vad som ärnödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den (2 kap. 12 § RF). I28 kap. (RB) finns bestämmelser om bl. siktning i samband medutredning av ett brott. Vid sådan kroppsbesiktning Prop. 1988/89:5 fårblodprov tas. Vidare får företas annan undersökning som kan ske utan nämnvärtmen. Ocksågällande smittskyddslag innehåller bestämmelser som möjliggör olika slag avkroppsliga ingrepp. Bestämmelserna finns i 6 § när det gäller allmänfarligasjukdomar och i 14 och 15 §§ när det gäller veneriska sjukdomar. Närdet gäller möjligheterna att tillämpa gällande lagstiftning för att tillgodosemålsägandens intresse att få reda på om han eller hon smittats av HIV genombrottet kan följande sägas. Enligt28 kap. 12 § RBjämförd med II § i samma kapitel får blodprov tas på den somskäligen kan misstänkas för brott som kan medföra fängelse, om syftet medprovtagningen är att få fram omständigheter som kan vara av betydelse förutredningen om brottet. Bestämmelserna innebär att det är möjligt att HIV-testaen misstänkt för att kunna bedöma om rekvisi-ten för ett visst brott äruppfyllda, t. ex. vid våldsbrott i vissa speciella situationer. Undersökninghar i praxis också ägt mm vid utredning av hotbrott, där gärningsmannen som ettled i brottet stänkt blod eller spottat på målsäganden och där frågan omgärningsmannen verkligen var HIV-smittad hade betydelse för bedömningen avgärningen. Däremot torde bestämmelserna i inte kunna åberopas för entvångsvis testning som inte har annat syfte än att ge den som har utsatts förett brott besked om gärningsmannen bär på HlVsmitta eller ej. Inteheller kan man med stöd av gällande smittskyddslag generellt få till stånd entvångstestning av gärningsmän för det ändamål som diskuteras. För att engärningsman skall kunna tvångstestas med stöd av smittskyddslagen i de nuaktuella situationerna krävs att det i det enskilda fallet föreligger utredningsom visar att det finns en konkret risk för att han är smittad av HIV. Sådanutredning kan visa sig svår eller omöjlig att få fram i många fall. Medden uppmärksamhet som HIV-smittan nu fått finns det enligt min mening anledningatt ta fasta på de framställda kraven på tvångstestning av gärningsmännen. Detär självklart att den som blivit utsatt för t. ex. en våldtäkt kan känn starkoro för att ha blivit smittad av HIV vid övergreppet, och från samhällets sidabör man göra vad man kan för att dämpa den oron. Det är därför rimligt, att maninför en möjlighet att tvångstesta gärningsmannen. Den kränkning avgärningsmannens kroppsliga integritet som en undersökning med avseende påHIV-smitta innebär kan i belysning av det jag sagt - och mot bakgmnd ocksåav den svåra kränkning av offret som brottet utgör - inte anses oskälig. Jagvill därvid också peka på att, som jag nämnde, tvångstestning redan nu kanske i den mån resultatet har betydelse för brottsutredningen. Eftersomnuvarande regler inte ger tillräckligt utrymme för tvångstest ning i de nu aktuella fallen, anser jag att én ny möjlighet bör öppnas att undersöka gärningsmän med avseende på infektion av HIV vid sådana sexualbrott där smitta kunnat överföras från gärningsmannen till den som utsatts för brottet. ' Somjag nämnde har sexualbrotten stått i fokus när man diskuterat 105 Även om det är i fråga om de brotten som Prop. 1988/89:5man kan säga att det finns ett mera generellt behov att med hänsyn tillmålsägandens intressen få till stånd en undersökning, är det självklart att manäven vid andra typer av fysiska övergrepp i enskilda fall kan konstatera attmålsäganden har ett i princip lika stort intresse av att få gärningsmannenHlV-testad. En möjlighet till tvångstetning bör enligt min mening därföromfatta även sådana fall. När man kommer utanför sexualbrottens område är detemellertid rimligt att kräva att det skall föreligga särskilda omständighetersom ger anledning anta att HIV-smitta kan ha överförts. Jag återkmmer tilldetta i specialmotiveringen. Medhänsyn till syftet med undersökningen är det viktigt att den kan komma tillstånd snabbt. Det kan därför inte krävas att det skall genom dom ha slagitsfast att den som skall tvångstestas har begått brottet, utan det bör räcka atthan är skäligen misstänkt för brottet. Detta överensstämmer med vad som gällervid kroppsbesiktning enligt RB. Medhänsyn till syftet med åtgärden bör undersökning komma till stånd endast ommålsäganden begär det. Självklart skall målsäganden underrättas om resultatetav undersökningen. Närdet gäller kroppsbesiktning vid utredning av brott finns förhållandevisutförliga regler i RB. Dessa bör enligt min mening i allt väsentligt kunnafillämpas i fråga om tvångstestning i de nu aktuella fallen. På en punkt bördock en avvikelse ske från om kroppsbesiktning. Det gäller fråganvem som skall besluta om undersökning. Vid kroppsbesiktning fattas beslut avundersökningsledaren, åklagaren eller rätten. När det gäller en sådan ny typ avtvångsmedel som det här är fråga om är det enligt min mening rimligt attbeslutsbefogenheterna i varje fall till en början begränsas till åklagaren ochrätten. Det rör sig dessutom här om åtgärder som inte direkt har med självaförundersökningen att göra, varför det ine är självklart attbeslutsbefogenheterna skall fördelas på samma sätt som vid kroppsbesiktningenligt RB. Jagåterkommer till frågorna om förfarandet i specialmotiveringen. Despecialregler som krävs för undersökningar av det slag som föreslås passarinte på ett naturligt sätt in i vare sig RB:s eller smittskyddslagensregelsystem. Jag förordar att de i stället tas in i en särskild lag. Därutöverbör en ändring ske i sekretesslagen för att öppna möjlighet för målsäganden attfå del av undersökningsresultatet. Reglerom skyldighet för vissa läkare att utföra undersökningar som grundar sig påbestämmelserna om kroppsbesiktning finns redan. I 5 § allmännaläkarinstruktionen (1963:341) föreskrivs att sådana läkare som är anställda iallmän tjänst och verksamma huvudsakligen inom öppen vård samt andra läkareinom den allmänna sjukvården är skyldiga att på begäran tillhandagå bl.a.åklagare, domare och polis med av dem begärda under- , sökningar och utlåtandendäröver. Närdet gäller den ersättning som bör utgå för undersökningen bör denna fråga lösas enligt avtal enligt den ordning som tillämpas t. ex. när det gäller ersättning för sådan undersökning rörande alkoholpåverkan som begärts av polisen. Med hänsyn till att undersökningen i dessa fall inte syftar till att tjäna som bevis i en rättegång mot den misstänkte, är det inte 106 rimligt att bestämmelsernai RB om fördelning av rättegångskostnaderna Prop. 1988/89:5 skalltillämpas. Jag förordar i stället att staten fär svara för kostnaderna förundersökningen. Mankan naturligtvis inte utesluta att det i enstaka fall kan framstå som befogatatt genomföra en tvångstestning av det slag som förordats även av den sominte har gjort sig skyldig till något brottsligt förfarande. Jag tänker bl. a.på den situationen att en polis i samband med avvisitering av ennarkotikamissbrukare har råkat sticka sig på en injektionsspmta som kan tänkasvara förorenad av blod med HIV-smitta. En annan situation är attsjukhuspersonal har kommit i kontakt med blod som kan misstänkas varaHIV-smittat. Även i samband med trafikolyckor kan motsvarande situafioneruppstå. Enligtmin mening finns det inte nu underlag för att påstå att det skulle finnas ettsä uttalat behov av tvångstestning - utöver de möjligheter som redan nu finns -i fall av den typ som nämnts attjag vill förorda att en möjlighet tilltvångstestning får omfatta även sådana situafioner där något brott inteföreligger. Självfallet bör effekterna av den nu aktuella reformen utvärderas,och jag utgår från att man i samband därmed kan få anledning återkomma tilldessa frågor. I samband med en sådan utvärdering torde man för övrigt också fåanledning återkomma fill frågan om utformningen av förfarandereglerna. Detförslag till en ny smittskyddslag som jag nu lägger fram innebär att ändringarmäste göras i andra lagar som hänvisar till smittskyddslagen eller som på annatsätt berörs av förslaget fill en ny smittskyddslag. Jag avser att senareåterkomma till regeringen med förslag om attförelägga en propositionrörande sådana lagändringar. I det sammanhanget avser jag också att ta uppfrågorna om bl. a. ersättning till smittbärare och ersättning i vissa fall vidingripanden i hälsovårdens intresse. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill 1. smittskyddslag, 2. lag om undersökning beträffandeHIV-smitta i brottmål, 3. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100). Förslaget under 3 har upprättats i samråd med chefen förjustifiedeparte-mentet. Förslagen bör fogas fill protokollet i detta ärende sombilaga 4; 4.1 Förslaget till smittskyddslag 1 § Med smittskydd avses i denna lag verksamhet till skydd mot att smittsamma sjukdomar sprids bland-människor. Iutredarens lagförslag finns en bestämmelse med definition på smittskydd i 3 §första stycket. I gällande smittskyddslag finns inte någon definition påsmittskydd. Smittskyddslagenssyfte är att skydda befolkningen mot smittsamma sjukdomar. Lagen omfattar iprincip alla smittsamma sjukdomar, oavsett hur allvarliga eller utbredda de är.De materiella reglerna i lagen avser emellertid endast vissa smittsammasjukdomar. De allvarligaste av dessa benämns samhällsfariiga sjukdomar. Dessa kommenterasunder 3 §. Föratt skydda människor mot smittsamma sjukdomar kan en mängd olika åtgärdervidats, främst beroende på vilken sjukdom det gäller. Förebyggandeåtgärder kan bestå bl.a. av informafion om hur sjukdomarna sprids och hur mankan skydda sig mot dem, av vaccinafioner och av att man utformar olikaverksamheter och anläggningar på ett sådant sätt att smittspridning förebyggs.Exempel på sådana verksamheter och anläggningar är livsmedelshantering ochkarantänsväsendet resp. bostäder, restauranger och vatten- ochavloppsanläggningar. Ensmitta som har fått utbredning bekämpas med hänsyn till smittans art ochspridningssätt. Vid smitta som sprids främst via livsmedel, som är en vanligsmittväg för många smittsamma sjukdomar, spåras och förstörs det förorenadelivsmedlet. Om livsmedletkommer från t. ex. en livsmedelsindustri, ett mejerieller ett vattenverk krävs dessutom ofta olika slag av smittreningsåtgärder. Närdet gäller smittade människor finns i de flesta fall läkemedel att tillgå somkan göra den smittade smittfri. I de fall läkemedelsbehandling inte kommer tillanvändning eller då den smittade trots sådan behandling sprider smitta underen längre eller får andra åtgärder tillgripas. Vid många smittsammasjukdomar kan smittspridning förhindras genom att den smittade är försiktig isin livsföring. Vid andra sjukdomar kan inskränkningar i den enskildesrörelsefrihet bli nödvändiga. Smittskyddetsprimära intresse är att skydda samhället mot smittsamma sjukdomar. Denenskildes behov av hälso- och sjukvård när han drabbats av en smittsam sjukdomär det sörjt för genom hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Smittskyddslagenomfattar endast de smittsamma sjukdomar som kan spridas bland människor. Närdet gäller smittspridning bland djur finns bestämmelser i särskildlagstiftning, bl. a. i epizootilagen (1980:369). 2 § Utöver föreskrifterna i denna lag gäller om smittskydd vad som är föreskrivet i annan författning. Paragrafenmotsvarar till en del 3 § andra stycket utredarens förslag. I gällande smittskyddslag finns inte någon motsvarande bestämmelse. Somframgår av den allmänna motiveringen har lagen, till skillnad mot Prop.1988/89:5 utredarens förslag, inte begränsats till personinriktade åtgärderutan gäller också objektinriktade åtgärder. När det gäller främstobjektinriktade smittskyddsåtgärder finns bestämmelser om sådana åtgärderockså i annan lagstiftning, t. ex. livsmedelslagen och epizootilagen.Bestämmelsen i paragrafen är en upplysning om att sådan lagstiftning finns vidsidan av smittskyddslagen. 3 §Smittsamma sjukdomar indelas i samhäUsfarliga sjukdomar och övri ga smittsamma sjukdomar. De samhällsfariiga sjukdomarna och vissa av de övriga smittsammasjukdomarna skall anmälas enligt föreskrifterna i denna lag. Sådana sjukdomarbenämns anmälningspliktiga sjukdomar. Desamhällsfariiga sjukdomarna och de övriga smittsamma sjukdomar som skallanmälas anges i en bilaga till denna lag. Densärskilde utredaren redovisar i betänkandet, bilaga 3, sin bedömning av vissasmittsamma sjukdomar mot bakgrund av de tre kriterier som hon anser skallföreligga för att en sjukdom skall betraktas som samhällsfarlig. När detgäller en beskrivning av sjukdomarna i det avseendet hänvisas till nämndabilaga. Paragrafensförsta och andra stycken har en viss motsvarighet i 1 § andra stycket och 2 §utredarens förslag. I gällande smittskyddslag finns bestämmelser om indelningenav smittsamma sjukdomar i olika grupper i 4 §första stycket. Bestämmelsen om att vissa sjukdomar skall anmälas motsvaras i gällande lagsfiftning av 16 § smittskyddskungörelsen. Tredje stycket har inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller gällande smittskyddslag. Förstaoch andra styckena. Med smittsamma sjukdomar avses såsom framhållits under 1 §alla smittsamma sjukdomar som kan spridas bland människor. De allvarligastesmittsamma sjukdomarna benämns samhällsfariiga sjukdomar. Huvuddelen av demateriella lagreglerna gäller endast för dessa sjukdomar. Många avbestämmelserna rörande dessa sjukdomar särskilt bestämmelserna omtvångsåtgärder - gäller endast då sjukdomen befinner sig i ett smittsamtskede. Detta förhållande kommer till uttryck på olika sätt i lagtexten, oftstgenom bestämningen att någon/ör smitta av en viss sjukdom. Bland de övrigasmittsamma sjukdomarna finns ett antal sjukdomar som inte är så hotande att dekan betraktas som samhällsfariiga, men ändå sä allvarliga frånsmittskyddssynpunkt att det är angeläget att fortlöpande följa deras utbredningi landet. Inträffade fall av dessa sjukdomar och av samhällsfariiga sjukdomarskall därför anmälas på det sätt som föreskrivs i denna lag av de läkare somkonstaterar fallen. De sjukdomar som skall anmälas benämns, liksom i gällandesmittskyddslag, anmälningspliktiga sjukdomar. I dettastycke finns en upplysning om att de samhällsfar iiga sjukdomarna och de övriga anmälningspliktiga sjukdomarna finns an givna i en bilaga till lagen. 4 § Regeringen fårföreskriva att bestämmelserna om samhällsfariiga Prop. 1988/89:5 sjukdomari denna lag skall fillämpas på en viss smittsam sjukdom som uppträder ellerinom kort kan uppträda här i landet, om sjukdomen bedöms dels ha högsmittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, dels medföra hög dödligheteller bestående skador bland de smittade. Regeringenfår föreskriva att en viss smittsam sjukdom som annars inte äranmälningspliktig skall anmälas enligt föreskrifterna i denna lag. Bestämmelsernai paragrafen har inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag. I den allmänna motiveringen (avsnitt 2.5.1) har utförligt redovisatsskälen för att bör besluta om vilka sjukdomar som skall betraktas somsamhällsfariiga. Där redovisas också varför regeringen bör ha rätt attföreskriva att bestämmelserna om de samhällsfariiga sjukdomarna skalltillämpas på en sjukdom som inte hänförts till de samhällsfariiga. Idetta stycke har tagits in en bestämmelse om att regeringen får meddela ensådan föreskrift. I stycket anges också de egenskaper som sjukdomen skallbedömas ha för att regeringen skall kunna besluta en sådan föreskrift.Egenskaperna eller kriteierna beskriver sjukdomens förmåga att utbreda sig ochdess hälsomässiga konsekvenser för dem som drabbas av den. Detförsta kriteriet är ett mått på sjukdomens smittsamhet och risken försmittspridning. Smittsamheten beror på flera olika faktorer. De viktigaste ärsmittkällans förmåga att avge smittämnen och infektionsdosens storlek.Sjukdomar med hög smittsamhet kan infektera de flesta som utsätts försmittämnet. Risken för att smittas av en sjukdom beror emellertid ocksä påmottagligheten hos den som utsätts för smittan samt i vilken omfattning denneutsätts för smittan. Ensjukdom kan få stor spridning trots att den inte har särskilt hög smittsamhet nämligen om den kan få explosiv utbredning. Med explosiv smittspridning avsesatt en infektion sprids mycket snabbt i en befolkning. Det kan ske t. ex. genomett livsmedel som har förorenats med ett smittämne. Smittämnet förökar sig ilivsmedlet och kan sedan spridas med livsmedlet till många människor. Explosivsmittspridning kan också förekomma när många människor vistas inom ettbegränsat område och smittämnet sprids genom luften vid t. ex. hosta ochnysningar. Förutsättningarnaför smittspridning beror i hög grad på befolkningens allmänna hälsotillstånd,bostadsförhållanden, personliga hygien m. m. Bedömningen av en sjukdomssmittsamhet och riskerna för explosiv smittspridning,måste därtor alltid görasmed beaktande av bl.a. rådande hygienisk standard och befolkningenshälsotillstånd. Det innebär att det kan vara nödvändigt att göra en hårdarebedömning under krigs- och katastrofförhållanden än i fredstid.Bedömningenskall dock alltid göras utifrån sjukdomens obehandlade tillstånd och utanhänsyn till åtgärder mot smittspridning. Vidare skall man vid bedömningen utgåfrån förhållandena i . Detandra kriteriet karaktäriserar sjukdomens hälsomässiga konsekvenser. Med ensjukdoms dödlighet avses vanligen sjukdomens letalitet, dvs. förhållandetmellan antalet döda i sjukdomen jämfört med antalet insjuknade. Frånsmittskyddssynpunkt är det emellertid också av intresse hur mångamänniskor totalt som dör av en sjukdom. Sjukdomar med låg eller Prop. 1988/89:5måtfiig letalitet men med stor utbredning kan i smittskyddssammanhang vara likaallvarliga som sjukdomar med hög letalitet och mindre utbredning. Kriteriethög dödlighet avser således inte enbart sjukdomar med hög letalitet utan ocksåsjukdomar som av annan anledning kan orsaka många dödsfall i befolkningen. Ävenom en sjukdom inte har hög dödlighet måste den ändå betraktas som allvarlig omden ger bestående skador hos den som har infekterats av sjukdomen, t. ex.invaliditet, sterilitet och förhöjd risk för följdsjukdomar. Skadorna kan varamer eller mindre svårartade och svårighetsgraden måste självfallet vägas in iden samlade bedömningen av sjukdomen. Man bör också ta hänsyn till hur stor dengenomsnittliga risken är för den som insjuknar att också drabbas av denbestående skadan. Liksomvid bedömningen av det första kriteriet skall sjukdomen i detta sammmanhangbedömas i obehandlat tillstånd. fall regeringen föreskrivit att bestämmelserna om en samhällsfarlig sjukdomskall tillämpas på en "ny" sjukdom, kan det vara lämpligt attsmittskyddslagens tillämpning på sjukdomen blir föremål för riksdagensprövning. Detta kan ske genom att regeringen förelägger enproposition med förslag till ändring i smittskyddslagen, genom vilken den aktuellasjukdomen förs upp på förteckningen över samhällsfariiga sjukdomar i bilagantill lagen. Bestämmelsen i detta stycke ger regeringen rätt att föreskrivaanmälningsskyldighet beträffande en sjukdom som inte äranmälningspliktig. 5§ Varje landstingskommun svarar för att behövliga smittskyddsåtgärder vidtasinom landstingsområdet. Av 9 11 §§ framgår att kommuner och läkare har vissasmittskyddsuppgifter. Vadsom sägs i denna lag om landstingskommuner gäller också kommuner som inteingår i en landstingskommun. Paragrafensförsta stycke första meningen har en viss motsvarighet i 4 § första stycketförsta meningen utredarens förslag. Enligt 1 § första meningen gällandesmittskyddslag ligger ansvaret för smittskyddsåtgärder på kommunen. Ändrameningen i första stycket har inte någon motsvarighet i utredarens förslageller i gällande smittskyddslag. Paragrafens andra stycke motsvarar 4 § tredjestycket utredarens förslag och i stort 22 § första stycket gällandesmittskyddslag. Enligt gällande smittskyddslag ligger det formella ansvaret försmittskyddet på kommunen och dess miljö- och hälsoskyddsnämnd. Nämnden skall isin verksamhet biträdas av bl. a. distriktsläkare. Nämnden har dock inte någrauppgifter beträffande veneriska sjukdomar. Vid dessa sjukdomar svarar debehandlande läkarna och den av landstingskommunen utsedde smittskyddsläkarenför åtgärderna. Enligtden nya smittskyddslagen skall varje landstingskommun svara för 111 att behövligasmittskyddsåtgärder vidtas inom landstingsområdet. 1988/89:5innebär bl. a. att kommunens lagstadgade ansvar för smittskyddet upphör.Landstingskommunen skall således ha ett odelat ansvar för smittskyddet enligtsmittskyddslagen. Kommunerna kommer dock att ha uppgifter inom smittskyddetäven med den nya smittskyddslagen. Detta framgår av hänvisningen i förstastycket andra meningen. Fömtom kommunerna kommer också läkarna att ha sädanauppgifter i det framtida smittskyddet. Vilka uppgifter som ankommer på kommunerresp. läkare framgår av bestämmelserna i de paragrafer till vilka dethänvisas. , och kommuner ingår inte i någonlandstingskommun. 1 olika lagstiftningar som gäller landstingskommuner, t. ex.hälso- och sjukvårdslagen, jämställs dessa tre s. k. landstings-fria kommunermed landstingskommun. Genom bestämmelsen i detta stycket kommer bestämmelsernai smittskyddslagen att gälla också de nämnda kommunerna. 6§ I varje landstingskommun skall det finnas en smittskyddsläkare, som utses avhälso- och sjukvårdsnämnden. I frågor som inte gäller smittskyddsläkarensmyndighetsutövning skall denne verka under hälso- och sjukvårdsnämnden. Paragrafensförsta mening motsvaras delvis av 4 § första stycket andra meningen utredarensförslag och av 2 § andra stycket gällande smittskyddslag. Paragrafens andramening har inte någon motsvarighet i utredarens förslag eller i gällandesmittskyddslag.