prop · GC03116 · 1988-12-31 00:00:00 — Enligt 4 kap. 4 § vattenlagen ochkommitténs förslag till 4 kap. 4a § blir det alltid ett ansökningsmål förgodkännande av vidtagna åtgärder, och i detta mål har sakägarna möjlighet attta upp ersättningsfrågorna till prövning. Utan 4 kap. 4a § måste sakägarnastämma dammägaren och har då en mycket sämre ställning, inte bara i fråga omrättegångskostnadema utan även när det gäller utredningsplikten. Den jämförelsemellan inträffade vattenstånd och vattenföringar och rekonstruerade"naturliga förhållanden" som brukar presenteras av dammägaren i ettansökningsmål torde t.ex. bli mycket svårare att få fram om en skadeståndstalanhandläggs som ett stämningsmål. Kommittén anser därför att förslaget ärvälmotiverat men har ingenting att erinra mot att förutsättningarna för den nyaparagrafens tillämpning hänförs närmare till nödregeln i 24 kap. 4 §brottsbalken i stället för straffbestämmelsen om allmänfarlig ödeläggelse i 13kap. 3 § samma balk. Sveahovrätt framhåller att man inte kan bortse från att situationer kan uppstå som inte kan bemästras med de befogenheter som tillerkänts dammägaren i särskilda bestämmelser avseende vattenhushållningen. Alla dammar där en katastrofsituation kan uppkomma får säkerligen inte heller några sådana bestämmelser, och under alla förhållanden kommer det att dröja en avsevärd tid innan nyvunna erfarenheter om högsta tänkbara flöden omsatts i utökad avbördningsförmåga hos berörda dammar och i katastrofföreskrifter. Det synes i hög grad motiverat att tillerkänna damm ägaren en legal möjlighet att i en katastrofsituation handla vid sidan av och emot gällande bestämmelser för dammen och vattenhushållningen vid denna utan annan påföljd än ersättningsskyldighet för skador orsakade av 57 För ensådan lösning talar inte minst hänsynen till de Prop. 1988/89: 116 motståendeintressen vilka skadas av vidtagna katastrofåtgärder och som Bilaga 1.2 eljestär hänvisade till att efter stämning söka få ut någon ersättning. framhållit medför bestämmelser om handlande i nöd attdammägarens åtgärder i en katastrofsituation inte medför något straffansvar förhonom, om åtgärderna varit försvarliga. Kvar står att han åsidosatt dengenerella tillståndsplikten enligt 4 kap. vattenlagen. Hovrätten villemellertid hävda att hithörande bedömningar inte bör göras med utgående frånstraffrättsliga resonemang utan från vattenlagens principiella ståndpunkt attalla vattenföretag som kan lädera motstående intressen bör föregås av enavvägning mellan stridiga intressen och därför kräver förhandstillstånd,försåvitt det inte finns en uttrycklig bestämmelse om undantag fråntillståndsplikten. Katastrofsituationen motiverar ett undantag frångrundprincipen om tillståndsplikt, men detta undantag bör då också komma tilluttryck i lagtexten och till undantagsregeln måste knytas bestämmelser om enrimlig ordning för att kompensera den som lider skada och intrång av enkatastrofåtgärd. Rekvisilen för en undantagssituation bör inte anknyta tillbrottsbalkens bestämmelser om nöd eller allmänfarlig ödeläggelse utan i ställetsom fömtsättning ange exempelvis omfattande skada och intrång på allmänna ochenskilda intressen. Enligt hovrättens mening har en dammägare i enkatastrofsituation att alltid göra vad han kan för att förhindra eller minimeraskada och intrång för utomstående. Denna skyldighet grundas på allmännarättsliga principer och på hans ansvar som dammägare. Mot denna bakgrund är deni 17 kap. 2 § intagna bestämmelsen missvisande såtillvida att man därav skullekunna motsatsvis draga slutsatsen att principen inte gällde för åtgärderutanför ramen för tillståndet (eller för vattenanläggningar utan tillstånd). En undantagsbestämmelse kan lämpligen såsom föreslagit utformas efter förebild av undantagsbestämmelsen i 4 kap. 4 § vattenlagen omundantag för brådskande tillståndspliktiga ändrings- och lagningsarbeten. Enansökan om godkännande i efterhand av vidtagna åtgärder kommer i så fall attenligt 13 kap. 13 § vattenlagen handläggas som ett ansökningsmål, vari sökandenhar att enligt 19 § samma kapitel framlägga förslag till ersättningar. LänsstyrelsenI anser att det bör finnas en möjlighet enligt vattenlagen atti förebyggande syfte, om det skulle vara nödvändigt, bestämma att vissavvikelse får ske från gällande tappningsbestämmelser utan att kostnaden förkraftförlusten behöver ersättas. Länsstyrelseni förordar déav föreslagna ändringarna i 4 kap.och 17 kap. vattenlagen med hänvisning till att det efterlysts sådanabestämmelser vid diskussioner som förts inom i kritiskasituationer under de närmast föregående åren. Dammsäkerhetsnämndenfäster uppmärksamheten på att Flödeskom mitténs förslag om undantag från tillståndsplikt även innehåller bestäm melsen att ansökan om godkännande av vidtagna åtgärder skall göras möjligt. Det innebär att sakägarna får möjlighet att i anslutning till prövningen av ansökan begära ersättning för skador. Enligt dammsäker hetsnämndens uppfattning är det med hänsyn till de skadelidande lämpligt 58 med en sådan ordning. 1viss överensstämmelse med förslaget om uttryck- Prop. 1988/89: 116 ligtundantag från tillståndsplikten för nödsituationer har Flödeskommit- Bilaga 1.2tén vidare föreslagit ett tillägg till bestämmelsen i 17 kap. 2 § vattenlagen.Utredaren anser på redovisade skäl att tillägget kan undvaras. Dammsäkerhetsnämndenvill emellertid inte utesluta att en bestämmelse som den av kommitténföreslagna kan medverka till att stärka de driftansvarigas vilja att i akutasituationer tillämpa den vattenhushållning som är bäst ägnad att minskaskaderisken. konstaterar att det i utredningen påpekas att överdämningeller annat avsteg från gällande vattenhushållningsbestämmelser ibland kanvara nödvändiga för att förebygga eller minska skador. Enligt föreningensuppfattning bör i ett sådant läge dammägaren ha ansvaret för att bästa möjligaåtgärd vidtages. Han och hans personal har den avgjort bästa kännedomen omanläggningen och vattendraget. Mot den bakgrunden vill föreningen framhålla attvattenlagen bör ändras på så sätt som föreslagits av i desslägesrapport, nämligen att i 4 kap. vattenlagen införes en ny paragraf somklart undantar nödsituationer från tillståndsplikten. 3.5 Omprövning för att förbättra en vattenanläggningssäkerhet Utredarenföreslår, i likhet med , att omprövning för att förbättra envattenanläggnings säkerhet skall kunna ske när som helst oberoende av om det ärtillståndshavaren eller kammarkollegiet som tar initiativ till omprövningen.Utredaren föreslår härvid ändringar i 9 kap. 12 § och 19 § samt 15 kap. 3 §vattenlagen. Vidare föreslås ändringar i 11 § och 20 § lagen (1983:292) ominförande av vattenlagen. Flertaletremissinstanser framför inga erinringar eller tillstyrker förslaget.Stockholms tingsrätt motsätter sig förslaget. Tingsrätten vitsordar emellertidbehovet av en ordning som gör det möjligt för det allmänna att genomdrivanödvändiga ombyggnadsåtgärder men förordar en annan lösning. När det gällerändring av vattenhushållningsbestämmelser föreslår tingsrätten också en annanlösning. anför, med instämmande av SverigesEnergiföreningars (), ekonomiska skäl mot förslagen.Synpunkter på regleringen av ansvaret för rättegångskostnader lämnas avkammarkollegiet. Stockholmstingsrätt, , ansluter sig till utredarens upp fattning att det finns anledning räkna med att anläggningarna i flertalet fall frivilligt kommer att medverka till åtgärder i nämnda syfte men att det inte helt kan överlämnas åt ägarna att ensamma avgöra frågan. Vattendomsto len är vidare ense med utredaren om att sådana åtgärder bör kunna påkallas när som helst. När det gäller de lagtekniska lösningarna kan däremot inte biträda utredarens förslag. Vattendomsto len behandlar först frågan om förbättring av vattenanläggningars säkerhet och vill då erinra om sitt tidigare uttalande att en dylik förbättring i huvudsak endast kan åstadkommas genom byggnadstekniska åtgärder. Sådana åtgärder med avseende på en befintlig vattenanläggning är enligt I 59 kap. 3 § vattenlagen attanse som vattenföretag och skall enligt vattendom- Prop. 1988/89:116 stolens mening handläggas i den ordning som är föreskriven för sådana . Detta innebär att det hos blir fråga om ansök ningsmål enligt 13 kap. 13 § I st 2 eller 4 vattenlagen som skall anhängiggö ras av anläggningens ägare och där ansökan skall innehålla ritningar och tekniska beskrivningar över ändringsarbetena (19 § 1 samma kapitel). Under målets handläggning kan frågor uppstå om upplåtelse av tvångsrätt, utdömande av ersättningar och om meddelande av villkor för tillstånd till ombyggnaden. Redan vad som anförts torde visa att utredarens förslag om att byggnadsfrågan skall behandlas som ett mål om omprövning av villkoren för ett tillstånd enligt 15 kap. 3 § vattenlagen och därtill anslutan de regler i lagen (1983:292) om införande av vattenlagen (VL) inte är förenligt med regelsystemet i VL. Frågan blir då hur man på annat sätt skall öppna möjlighet för det allmänna att genomdriva nödvändiga om byggnadsåtgärder. kan inte finna någon annan lösning på problemet än att en representant för det allmänna ges befogenhet att förelägga anläggningens ägare att vidta åtgärder vid äventyr av att tillstån det (beträffande äldre, icke lovgivna anläggningar: rätten att behålla an läggningen) eljest är förverkat. En sådan bestämmelse synes lämpligen ha sin plats i 18 kap. VL. Det är då naturligt att får nämnda befogenhet. Tänkbart är givetvis också att uppgiften anförtros åt kammar kollegiet. I så fall krävs också vissa redaktionella följdändringar i 18 kap. är böjd för att förorda det först nämnda altemativet, främst med hänsyn till det nära sambandet mellan tillsyns uppgifter och ifrågavarande befogenhet. Som fömtsättning för ett föreläg gande av detta slag bör gälla att behovet av en förbättring av anläggningars säkerhet är klart dokumenterat. Självfallet bör anläggningens ägare bere das tillfälle att yttra sig innan föreläggande meddelas. Lika självklart är att föreläggandet skall kunna överklagas (jfr. 22 kap. 6 § VL). Föreläggandet torde böra ange att anläggaren skall dels hos ansöka om tillstånd till ombyggnaden, dels om med delar tillstånd inom den av domstolen bestämda arbetstiden utföra ombyggnaden. bör vid bestämmande av arbetstiden be akta att skyndsamhet med utförandet av ombyggnaden kan vara påkallad. I övrigt bör som redan sagts vanliga regler iakttas vid prövningen av målet. Om finner att hinder mot tillstånd till ombyggnaden föreligger, förfaller givetvis det meddelade föreläggandet. Föranleder sö kanden genom att inte efterkomma föreläggande om komplettering av ansökningen att denna avvisas torde detta förhållande böra jämställas med underlåtenhet att i rätt tid inkomma med ansökan och således få till följd att tillståndet till (rätten att behålla) den befintliga anläggningen är förver kat. En återkallelse av ansökan bör självfallet betraktas på samma sätt. När det gäller för det allmänna att enbart få tillstånd till nya eller ändrade vattenhushållningsbestämmelser av det slag som nämnts synes det naturligt att anknyta till stadgandet i 15 kap. 9 § VL, som behandlar just hithörande spörsmål och som inte innehåller några tidsgränser. Det skulle i så fall räcka att i paragrafen införa ett tillägg som ger eller kammarkollegiet rätt att begära nya eller ändrade vattenhushållningsbe- 60 stämmelser, om det behövsför att minska risken för översvämning ned- Prop. 1988/89:116 ströms ivattendraget. förordar en lösning i enlighet Bilaga 1.2 härmed.Innan en framställning görs till domstolen bör behovet av nya eller ändradevattenhushållningsbestämmelser vara klarlagt. Det ankommer givetvis också pådomstolen att noggrant pröva behovet av sådana bestämmelser. Om vad som nuföreslagits godtas skall de av utredaren föreslagna ändringarna av 15 kap. 3 §VL och 20 § VP utgå. Det föreslagna undantaget från ersättningsregeln i 9 kap.12 § bör jämkas till att avse sådan del av förlust eller inskränkning som äratt hänföra till nya eller ändrade vattenhushållningsbestämmelser som meddelatsför att skydda mot översvämning nedströms i vattendraget, om man finner attersättning inte bör utgå till företagaren i fall som här avses. Vattendomstolenhar för sin del inte blivit övertygad om hållbarheten i avutredaren biträdda argumentering i frågan och ifrågasätter om tillräckligaskäl föreligger för att införa undantagsbestämmelsen. Även de föreslagnaändringarna i 11 § VP och 9 kap. 19 § VL bör i förekommande fall jämkas ienlighet med vad som anförts. och motsätter sig att reglerna för omprövning blirtillämpliga fullt ut för små vattenkraftverk. Orsaken är att ekonomin i de småvattenkraftanläggningarna är så svag att de inte kan bära kostnader som andraän tillståndshavaren beslutar om. har kostnaderna för tillsyn,underhåll och reparation av dammar och kraftverk stigit snabbare änkraftpriserna och detta förhållande innebär ett latent hot mot de mindreanläggningarna, speciellt dammar där det aldrig funnits kraftverk eller därkraftverken lagts ned. En höjd ersättning för levererad kraft, i kombinationmed investeringsbidrag, skulle medföra att nya anläggningar kommer till ståndoch gamla moderniseras. Kammarkollegietkonstaterar att kollegiet vid omprövning enligt 15 kap. 3 § VL skall enligt 20kap. 1 § andra stycket svara för uppkomna rättegångskostnader för andramotparter än tillståndshavaren. 1 en situation, där kollegiet ansöker omsäkerhetsprövning, bör i stället tillståndshavaren svara för tredje mansrättegångskostnader. Det är ju här fråga om en omprövningssituation somföranleds av passivitet/underlåtenhet från tillståndshavarens sida. För attmarkera detta bör föreslaget avsteg från huvudregeln gälla endast underförutsättning att kollegiet haft skälig anledning att ansöka om sådanomprövning. anser att det, särskilt när det gäller små dammar, är angeläget attdet påpekas att även enskilda personer skall kunna vända sig till kollegiet föratt initiera omprövning. Det åligger ändock kollegiet att i sista hand avgöraom omprövning skall begäras. 7?K konstaterar att länsstyrelserna i motsats till annan säkerhets- och miljölagstiftning inte förfogar över några tvångsmedel, utan om man vid sin tillsyn skulle finna allvarliga brister i dammsäkerheten som bör åtgärdas måste man gå vägen över kammarkollegiet och vattendomsto len. Detta medför att tillsynsroll blir svag och att det kan ta att få säkerhetshöjande åtgärder genomförda om inte ägaren frivilligt vill göra dem. RRV anser att vattenlagen bör ändras så att inom ramen för gällande tillstånd i administrativ ordning "' direkt skall kunnaföreskriva om säkerhetshöjande åtgärder. 1988/89: 116 anserRRV att frågan om dammsäkerhet är så viktig att den särskilt bör Bilaga 1.2omnämnas i kap. 18 om underhåll m.m. och i kap. 19 om tillsyn och besiktning,och inte bara i förarbetena till vattenlagen. 4 Säkerheten vid landets dammar 4.1 Tillsynen enligt vattenlagen Förnärvarande åvilar det formella tillsynsansvaret enligt VL på länsstyrelsema.Enligt förarbeten till VL har dessa inte erhållit några särskilda resurser fördetta ändamål. Knappt har gått sedan den nya VL trädde i kraft ochdet är enligt utredarens mening ännu för tidigt att på allvar överväga enreform avseende tillsynen. Länsstyrelserna bör alltså åtminstone tills vidaresvara för tillsynen enligt de riktlinjer som statsmakterna angett vidantagande av VL. Utredaren anser dock att länsstyrelserna i ökad utsträckningbör utnyttja den kompetens och sakkunskap som finns inom dammsäkerhetsnämnden.Utredaren föreslår att bedömningar om risker för och konsekvenser av dammbrottbör ske i samverkan mellan naturvårds- och försvarsenheterna i . Flertaletremissinstanser däribland , dammsäkerhetsnämnden,Vattenregleringsföretagen och ansluter sig tillutredarens bedömning att ansvaret för tillsynen även fortsättningvis bör åvilalänsstyrelserna. EnligtSvenska kraftverksJÖreningen är systemet med länsstyrelserna somtillsynsmyndighet över dammar tillfredsställande. Någon anledningatt inrätta en särskild myndighet för att utöva tillsyn över dammar föreliggerdärför inte, vilket också konstateras i betänkandet. När en älvsträcka utgörgräns mellan två län, bör enligt föreningens uppfattning i förväg bestämmasvilken av länsstyrelserna som skall ha ansvaret för tillsynen. Län.sstyrelsenI konstaterar att de dammar som utgör de störstasäkerhetsriskerna i händelse av ett dammbrott samtliga ägs av kraftindustrin.Dessa dammar ett 30-tal inspekteras och besiktigas enligt normer för tillsyn av dammanläggningar. När det gällerdessa dammar bör tillsynsuppgifter med avseende på dammsäkerhetkunna inskränkas till att ta del av de besiktningsprotokoll som därvidupprättas. Övriga dammanläggningar som har betydelse ur säkerhetssynpunktkommer att bli föremål för besiktning av personaleller av förordnad besiktningsman om särskilda skäl föreligger. Erfarenheternafrån den extremt kraftiga vårfloden tillsammans med den damminventeringsom genomförts har påtagligt ökat kunskap om dammsäkerheten ilänet. bedömer därför förutsättningarna som goda att svara förtillsynen enligt de riktlinjer som statsmakterna angett vid antagandet av dennya vattenlagen. Sveahovrätt anser att nuvarande föreskrifter om skyldig het att utöva tillsyn över dammar är tillräckliga. Inte heller synes det 62 föreligga något behov avatt bygga ut räddningstjänstlagens bestämmelser Prop. 1988/89:116 om kommunaloch regional planeringsverksamhet. Enligt hovrättens erfa- Bilaga 1.2 renhethandhas frågor om dammsäkerhet vid vissa länsstyrelser av naturvårdsenheten.Kravet på dammsäkerhet kommer emellertid gång på gång i konflikt medmiljövårdsintresset, vilket det åligger naturvårdsenheten som en huvuduppgiftatt främja. Det framstår mot denna bakgrund som olämpligt att avvägningenmellan de båda intressena får göras av en enhet som a priori har att främja detena av dem. Genom en uttrycklig bestämmelse i länsstyrelseinstruktionen bördammsäkerhetstillsynen hän- föras till försvarsenheten, som har attsvara för säkerhetsaspekten i andra sammanhang såsom beredskapsplanering. Meden sådan ordning kommer det slutliga avgörandet vid intressemotsättningar attankomma på som sådan. delar inte heller utredningens åsikt att ansvaret på länsstyrelsernaför dammregistret bör bedrivas i samarbete mellan naturvårdsenheten ochförsvarsenheten. Verket anser att det föreligger en viss risk med ett delatansvar. Enligt verkets uppfattning bör huvudansvaret ligga på försvarsenheteneftersom denna har ansvaret för räddningsverksamheten inom länet. Dethuvudsakliga ändamålet med dammregistren är att bedöma riskerna för ochkonsekvenserna av dammbrott. Ettflertal länsstyrelser kommenterar närmare utredningens överväganden rörandeansvaret för tillsyn enligt VL. Mot alternativen att överflytta uppgifternatill annan myndighet eller inrättande av särskild myndighet, talar enligtlänsstyrelsen i bl. a. strävandena till decentralisering ochsamordning på länsnivå. Frågan om resursförstärkning hos kommerlänsstyrelsen att ta upp i samband med anslagsframställningen för kommandebudgetår, då resultatet av den annonserade miljöpropositionen kan bedömas. Enligtlänsstyrelsen i har den största mängden tillsynsärenden enligtvattenlagen inte med dammsäkerhet att göra utan handlar om olaga vattenföretagav olika slag etc. Dammsäkerhetsfrågorna är dock givetvis de viktigaste frånallmän synpunkt och särskilt viktigt är det att kunskapsunderlaget beträffandemindre dammar successivt förbättras. anser sig ha tillräckligkompetens att klara den normala tillsynen varför den bör ligga kvar pålänsstyrelsen. förutsätter att erforderliga resurser ställs tillförfogande motsvarande en halv tjänst samt ett årligt belopp istorleksordningen . för att kunna anlita utomstående expertis när såbehövs. Även länsstyrelserna i , , ,och framhåller att medel bör tillskjutas föratt tillsynen enligt VL skall bli effektivare. Länsstyrelseni anser att ett större utnyttjande av dammsäkerhetsnämndenför att få sakkunnig rådgivning bör eftersträvas men att detta sannolikt endasttill viss del kan lösa problematiken i tillsynsarbetet. Då tillsynsobjekten ilänet i huvudsak utgörs av många relativt små anläggningar syns rådgivning ienskilda tillsynsärenden ohållbar och istället en uppbyggnad av länsstyrelsensegen kompetens som nödvändig. och bör ges möjlighetatt anordna utbildningför länsstyrelserna anpassad för praktisk tillämpning i tillsyns- Prop.1988/89:116 arbetet med tyngdpunkten lagd på säkerhetsbedömningen. Beträffandetillsynen över underhållet och skötseln anser i län, ilikhet med kommittén för undersökning av allvarliga olyckshändelser, atttillsynsansvaret bör bli föremål för särskild utredning. Därvid kunde bl. a.övervägas möjligheten att tillföra länsstyrelserna erforderlig kompetens förhantering av denna typ av ärenden. Länsstyrelseni konstaterar att det i länet finns åtskilliga små dammar varsunderhåll är eftersatt och till vilka ägare saknas eller inte kan spåras utanomfattande utredningar. Även om dessa dammar ur säkerhetssynpunkt inte ärallmänfarliga kan de om de brister orsaka skador för nedanförliggande områdenoch enstaka hus. Möjlighet bör därför enligt skapas förlänsstyrelsen och kommunen att inkomma till med ansökan om attfå sådana dammar utrivna. RRVdelar utredarens uppfattning att även skall varatillsynsmyndighet för bl.a. dammsäkerhetsfrågor. Eftersom länsstyrelserna intefått några särskilda resurser för tillsyn och man ofta har dålig kompetens idammsäkerhetsfrågor, kommer det enligt RRV:s uppfattning vara nödvändigt medstöd och hjälp från något centralt organ om tillsynen skall fungera. Utredarenföreslår att dammsäkerhetsnämnden skall ge rekommendationer för bl. a.underhåll och tillsyn av dammanläggningar samt att nämnden skall granska ochkomplettera länsstyrelsernas damminventeringar. RRV anser att det bör vara encentral statlig myndighet, som har det övergripande ansvaret för frågor omdammsäkerhet och skydd mot översvämningar och som leder och samordnarlänsstyrelsernas tillsyn. RRV anser att bör ges ettövergripande ansvar för frågor om dammsäkerhet och skydd mot översvämningar.Nuvarande dammsäkerhetsnämnd bör finnas kvar men omvandlas till en rådgivandedelegation knuten till . I den nya delegationen bör företrädareför kraftindustrin, berörda centrala statliga myndigheter, länsstyrelser ochkommuner ingå. RRV anser att det även bör övervägas att till räddningsverketoch den föreslagna nya delegationen överföra de uppgifter i fråga omdammanläggningar som har enligtlagen (1942:335) om särskilda skyddsåtgärder vid vissa kraftanläggningar m. m.Härigenom blir det möjligt att samordna de regler och den kontroll som behövsför att förhindra olyckor, sabotage och skador på anläggningarna både underfredstid och under krig och beredskap. Enliknande uppfattning redovisas av statskontoret som anser att dammsäkerhetsnämndensuppgift bör utökas till att även omfatta centrala ansvaret för dentillsynsverksamhet som på regional nivå åligger länsstyrelserna. En breddningbör ske av sammansättningen av ledamöter och nämnden bör få ett statligtmyndighetsansvar eller knytas till någon central myndighet. Uppgifterna börockså utökas till att omfatta ansvaret för ett centralt dammregister. 4.2 Dammsäkerhetsnämndensroll Prop. Bilaga 1.2 Utredarenföreslår inte någon förändring av dammsäkerhetsnämndens Däremot föreslås att en av nämndens tekniker skall haerfarenhet av räddningstjänst och tillsättas i samråd med statensräddningsverk. Förslaget tillstyrks av bl.a. , dammsäkerhetsnämnden ochSvenska kraftverksföreningen. SvenskakraftverksJÖreningen har ingen erinran mot förslaget att dammsäkerhetsnämndenfår i uppdrag att på anfordran granska länsstyrelsernas damminventeringar.Vattenfall och kraftverksföreningen har under hand informerats om förslaget ochplanerat för den förändring av nämndens kansli som blir erforderiig omförslaget skulle accepteras. Vattenfallanser att nämnden möjligen borde ha tillgång även till hydrologisk expertis. SMHIoch Vattenregleringsföretagen framför en liknande uppfattning.