prop · GC03117 · 1988-12-31 00:00:00 — I regel är försäkringsskyddetmaximerat på så sätt att från en enskild försäkring betalas högst ett vissbelopp, vanligen . Beloppet är avsett att täcka såvälegna kostnader som eventuella motparts-kostnader som den försäkrade kan bliskyldig att ersätta, t.ex. om han förlorar målet. Försäkringsersättningenbetalas ut först när tvisten är slutligt avgjord, dvs. i allmänhet när domen imålet har vunnit laga kraft. Det finns dock möjlighet att få förskott genom å conto-utbetalning.Från försäkringsersättningen dras en självrisk som försäkringstagaren får ståför. Denna uppgår vanligen till mellan och av kostnaderna. 1 de flesta tvister medanknytning till fastigheter är rättsskyddsförsäkringarnas belopp tillräckligaför att täcka uppkomna kostnader. Det finns emellertid tvister där kostnadernauppgår till betydligt högre belopp. 1 dessa fall får den enskilde själv svaraför de kostnader som inte täcks av försäkringen. Fastighetsundantaget omfattaräven de fall där rättsskyddsförsäkringens maximibelopp överskridits (jfr t.ex.rättsfallet RH 1987:99). Vid behandlingen av dentidigare nämnda propositionen om förbättringar inom rättshjälpssystemet (prop.1987/88:73) anförde en minoritet i justitieutskottet i sin av riksdagengodkända reservation att den nuvarande ordningen inte ärtillfredsställande och att möjligheterna till allmän rätts- Prop. 1988/89: 117 hjälpi de angivna fallen blivit alltför begränsade. 1 enlighet med riksdagensställningstagande bör nu skapas en möjlighet till allmän rättshjälp i angelägenhetersom faller under fastighetsundantaget i 8 § första stycket 9 RHL närrättsskyddsförsäkringen har utnyttjats intill det högsta ersättningsbeloppet.En sådan ändring bör i princip ta sikte på alla angelägenheter som omfattas avfastighetsundantaget, dvs. även mål med miljörättslig anknytning t.ex. enligtmiljöskadelagen (1986:225) eller miljöskyddslagen (1969:387), och så kallade mögelhusmål. Vadfrågan nu gäller är hur en regel som skall tillgodose detta önskemål närmareskall utformas. Utgångspunkten bör enligt min mening vara den principiellauppläggning av regeln som har föreslagits i promemorian. Denna går i korthet utpå att rättshjälp skall beviljas för den del av den rättssökandes kostnader somöverstiger ett belopp som i stort sett motsvarar rättsskyddsförsäkringarnasnuvarande högsta belopp. Kring denna huvudtanke i förslaget råder inte hellernågra delade meningar bland remissinstanserna. Detblir med en sådan uppläggning av regeln den rättssökande som i sin ansökan omrättshjälp får ange de egna kostnader han har haft i tvisten. Har dessa uppgåtttill minst det angivna gränsbeloppet, skall rättshjälp kunna beviljas. RHL:sregler kommer därefter att gälla fullt ut. Det innebär bl.a. att denberättigade på sedvanligt sätt erhåller de förmåner som följer av lagen ochvidare att han eller hon skall bidra till kostnaderna för rättshjälpen genomatt betala rättshjälpsavgift och tilläggsavgift. Somnyss nämndes betalar försäkringsbolagen regelmässigt ut försäkringsersättningenförst sedan tvisten är slutligt avgjord, dvs. i allmänhet när lagakraftvunnendom föreligger. Den rättssökande kan alltså vid ansökningstillfallet inte medsäkerhet säga om de kostnader han har haft kommer att bli ersatta fullt ut avförsäkringsbolaget. Avgörande för bedömningen av om rättshjälp skall beviljaseller inte kan därför inte vara försäkringsbolagets ställningstagande iersättningsfrågan. Regeln bör i stället utformas så att den myndighet somskall besluta i rättshjälpsärendet självständigt får bedöma om det angivnagränsbeloppet har uppnåtts eller inte. Iflertalet fall finns det anledning räkna med att tvisten redan har inletts vid domstolnär ansökan om rättshjälp ges in. Domstolen har då goda möjligheter att bedömai vad mån de kostnader som åberopas har varit nödvändiga och skäliga för atttillvarata partens intressen. 1 allmänhet kommer det att gälla kostnader förombudsarvode, utredning och bevisning. Bedömningen av vilka kostnader som kangodtas får ytterst göras mot bakgrund av vad försäkringsvillkoren föreskriveroch vad som sålunda kan antas komma att betalas ut i försäkringsersättning.Jag återkommer strax till frågan vilka krav som kan ställas på denrättssökandes kostnadsredovisning. Jag vill redan nu säga attjag inte anserdet rimligt att eventuella belopp avseende motpartens processkostnader som kankomma att betalas ut från försäkringen skall kunna åberopas som kostnader förden rättssökande. Detkan i undantagsfall tänkas förekomma att någon som inte har 22 tecknaträttsskyddsförsäkring trots att sådan möjlighet har funnits har haft Prop.1988/89: 117 kostnader i tvisten som uppgår till minst det angivnagränsbeloppet. Även i sådana fall bör det enligt min mening vara möjligt attbevilja rättshjälp. Bedömningen av vilka kostnader som kan godtas bör dålämpligen ske mot bakgrund av om vad som räknas som kostnader förrättshjälpen. Närrättshjälp beviljas knyts olika rättsverkningar till beslutet. Enligt 19 § RHLbetalar staten de kostnader som efter beslutet om rättshjälp uppstår i denrättsliga angelägenheten. Det kan t.ex. gälla biträdeskostnad eller kostnaderför utredning eller bevisning. Vidare är den som har beviljats allmänrättshjälp befriad från expeditionsavgifter vid domstol och från skyldighetenatt ställa säkerhet för kvarstad och andra liknande åtgärder. Det är mot dennabakgrund angeläget att det inte framstår som tveksamt från vilken tidpunkträttshjälpen skall börja tillämpas. Jag delar den uppfattning som har framförtsunder remissbehandlingen att "villkorade" beslut om allmän lättshjälp dvs. ett ställningstagande i fråga om rättshjälpen från myndighetens ellerdomstolens sida redan innan den rättssökandes kostnader i tvisten har nåttdithän att försäkringen kan anses fullt utnyttjad är ägnade att skapaoklarhet i detta hänseende. Som några remissinstanser har framhållit skulle ensådan ordning dessutom leda till onödigt merarbete, bl.a. när tvisten lösesinnan rättshjälpen verkligen utnyttjas. Jag anser mot denna bakgrund atträttshjälp bör kunna beviljas först när kostnaderna faktiskt har uppgått tillett belopp som i princip motsvarar det högsta försäkringsbeloppet. Därmedknyter regeln också naturligt an till bestämmelsen i 19 § RHL, som bl.a.reglerar frågan vilken hänsyn som kan tas till kostnader i ärendet som haruppkommit före ansökningstillfället. Iprincip bör alltså rättshjälp kunna beviljas först när rättsskyddsförsäkringenfaktiskt har utnyttjats intill högsta ersättningsbeloppet. Som tidigare nämntskan det emellertid i praktiken vara oklart när så är fallet; försäkringsbolagentar inte slutlig ställning till kostnadsanspråken förrän tvisten är slutligtavgjord. Det är därför inte möjligt att knyta beslutet om rättshjälp till detförhållandet att försäkringsersättningen till fullo har förbrukats. Somföreslås i promemorian bör konstruktionen i stället vara den att det ilagtexten anges ett gränsbelopp som kostnaderna i tvisten minst skall hauppgått till för att rättshjälp skall få beviljas. Gränsbeloppet bör i enlighetmed vad som uttalas i promemorian bestämmas som en multipel av basbeloppetenligt lagen (1962:381) om allmän försäkring och bör ligga så nära räitsskyddsförsäkringarnasnuvarande högsta ersättningsbelopp som möjligt. Den i promemorian föreslagnagränsen vid tre basbelopp förefaller mig med hänsyn härtill vara en lämpligavvägning. Jag villi det sammanhanget framhålla att företrädare för försäkringsbo lagen under remissbehandlingen av promemorian har uttalat att, om för slaget genomförs, mycket talar för att flertalet bolag kommer att anpassa ersättningsbeloppen enligt rättsskyddsförsäkringarna till det nu föreslagna beloppet i rättshjälpslagen. Det finns alltså anledning att räkna med att något glapp inte skall behöva uppstå mellan de båda systemen, som med för att kostnaderna för den enskilde inte ersätts fullt ut vid en övergång 23 från försäkringen tillrättshjälpslagens ersättningssystem. Jag är medveten om att man frånförsäkringsbolagens sida inte kan garantera att rättsskyddet ifastighetstvister kommer att ligga kvar på den nuvarande nivån eller atträttsskyddet över huvud taget kommer att finnas kvar som ett obligatorisktmoment i försäkringarna. Jag avser emellertid att noga följa utvecklingen idetta hänseende och är beredd att ta upp frågan om förutsättningarna förallmän rättshjälp i fastighetstvister på nytt, om det visar sig påkallat. När den rättssökandeansöker om rättshjälp skall han, som framgått av det jag sade, redovisa dekostnader han har haft för tvisten. Kostnadsuppgifterna bör lämnas på hederoch samvete. Den rättssökande kommer därigenom att ådra sig straffansvar föroriktiga uppgifter. Något krav bör därför inte ställas på att de uppgifter somden rättssökande lämnar rörande sina kostnader i tvisten skall bestyrkas. Ilikhet med vad som gäller beträffande uppgifter om denrättssökandes ekonomi behöver undersökning och kontroll av sökandens uppgifterendast ske om det är påkallat med hänsyn till omständigheterna i det enskildafallet. står det klartatt den myndighet som beslutar i rättshjälpsärendet måste ha ett fullgottunderlag för att bedöma kostnadsfrågorna. Det är därför lämpligt att denrättssökande redan i samband med ansökan ger in sådant material som kan tjäna tillvägledning i detta hänseende. Det kan t.ex. gälla en kostnadsräkning för attbedöma ombudsarvodet eller en utredning eller ett utlåtande för att bedöma ettåberopat konsultarvode. Täcks kostnaderna i tvisten av en rättsskyddsförsäkringbör den rättssökande till sin ansökan även foga försäkringsvillkoren. Jag förordar att reglernai 8 § RHL ändras i enlighet med det sagda. Om de förslag jag nu lägger framgodtas, avser jag att senare för regeringen anmäla frågan om ändringar irättshjälpsförordningen (1979:938) med anledning av det jag anfört i fråga omuppgiftsskyldighetens omfattning. 2.2.3Tvister rörande skador inom hälso- och sjukvården Mitt förslag:Utrymmet vidgas för allmän rättshjälp i angelägenheter som rör ersättning tillpatienter för behandlingsskada och läkemedelsskada. Vid prövning av en ansökanom allmän rättshjälp i en angelägenhet som rör ersättning till en patient förbehandlingsskada eller läkemedelsskada skall särskild hänsyn tas till denrättssökandes personliga förhållanden. Promemorians förslag:Promemorieförslaget tar enbart sikte på behand-lingsskadade patienter. 1 dendelen överensstämmer det i huvudsak med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har lämnat promemorians förslag utan erinran. Någraremissinstanser har framhållit att de problem som diskuteras i promemorianförekommer även i ärenden inom läkemedelsförsäkringen. Skälenfdr mitt förslag: Sedan den finns det ett särskilt Prop.1988/89: 117 försäkringssystem för hälso- och sjukvården, kallatpatientförsäkring vid behandlingsskada. Ersättning enligt patientförsäkringenutgår utan att den skadelidande behöver bevisa att förutsättningar förskadeståndsansvar föreligger, dvs. att skadan har vållats genom fel ellerförsummelse. Försäkringen gäller för behandlingsskada som har uppkommit idirekt samband med hälso- och sjukvård. Behandlingsskadan skall vara avkroppslig art och ha uppkommit som en direkt följd av undersökning, behandlingeller annan dylik åtgärd. Undantagna är sådana skador som är en följd av ettnödvändigt risktagande i särskilt kritiska situationer. Vidare räknas som behandlingsskadordels sådana som består i att ett sjukdomsföriopp på grund av diagnosfel intehar behandlats på ett adekvat sätt, dels vissa olycksfalls- ochinfektionsskador. Närdet gäller skador på grund av läkemedel har en försäkring liknande patientförsäkringenkommit till stånd . Med läkemedelsskada förstås sjukdom eller annanskada av kroppslig art som med övervägande sannolikhet har orsakats genom användning a v läkemedel. Hit hör dock inte t. ex. sådana skador som beror avutebliven effekt hos läkemedlet. Ersättningskravenligt försäkringarna skall framställas senast från den tidpunkt dåskadan först visade sig, när det gäller behandlingsskada dock inte senare än tioår efter det skadan orsakades. Vid bestämmande av ersättningen tillämpas iprincip skadeståndsrättsliga normer. En del schabloner används. a. utgårinte ersättning för vissa smärre skador. Åtagandena enligt försäkringarna ärför varje skadehändelse begränsade till 3 milj. kr. för varje skadad person. Patientförsäkringenoch läkemedelsförsäkringen meddelas av ett konsortium av försäkringsbolag.Staten, sarritliga kommuner och landstingskommuner har anslutit sig tillpatientförsäkringen. Även de privatpraktiserande läkarna och tandläkarna är iregel anslutna till denna försäkring. Vidare har samtliga i liksom staten (för apoteksbolagets del) anslutit sig tillläkemedelsförsäkringen. Principiellaeller tvistiga skadeersättningsfall kan bedömas av patient-skadenämnden resp. läkemedelsskadenämnden.Nämnderna utses av regeringen, försäkringsgivarna och försäkringstagarna. Omett nämndutlåtande inte godtas, kan ärendet hänskjutas till avgörande avskiljemän. Möjligheternaatt få allmän rättshjälp i ärenden som rör patientskada eller läkemedelsskada är begränsade. Detta hänger samman med att patientskadenämnden liksom läkemedelsskadenämnden har ett eget an svar för att utredningen i varje ärende blir fullständig och att den rättssö kande därför normalt anses sakna behov av rättshjälpsbiträde. Enligt besvärsnämndens praxis beviljas rättshjälp i dessa fall endast om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till sökandens personliga förhållanden eller ärendets beskaffenhet eller om ärendet skall hänskjutas till avgörande av skiljemän. Allmän rättshjälp med biträdesförordnande har medgetts i några fall där sökanden inte hade iakttagit försäkringsvillkoret att krav skall framställas från det skadan orsakats och därför avsåg att väcka talan vid domstol (besvärsnärnndens avgöranden 702/80 och 1073/81). Det är givet att enbehandlings- eller läkemedelsskada ofta kan vara Prop. 1988/89: 117 mycketingripande för den drabbade. Den kan få långvariga följdverkningar av bådefysisk och psykisk natur. Det är rimligt att staten så långt möjligt ställer biträdeshjälptill förfogande för den som söker få ekonomisk ersättning för en skada som hanpå detta sätt drabbats av utan egen förskyllan. Med hänsyn till riksdagensställningstagande i frågan får det anses angeläget att detta kommer till bättreuttryck i RHL. Enändring av lagstiftningen bör i enlighet med vad som sägs i promemorian gåut på att vid prövningen av om allmän rättshjälp skall beviljas särskild viktskall fästas vid den skadades personliga förhållanden. Detta kan ske på detsätt som har föreslagits i promemorian genom att i RHL införs en regel avinnebörd att prövningen av rättshjälpsfrågan skall ske under särskilt hänsynstagandetill sökandens personliga förhållanden. Regeln bör i enlighet med vad lagrådethar anfört placeras i en ny paragraf, 8a§. Vidutskottsbehandlingen av frågan synes man främst ha diskuterat ärenden inompatientförsäkringen. Som flera remissinstanser har varit inne på är problemenemellertid desamma inom läkemedelsförsäkringen. Jag anser därför att denutvidgade möjligheten till rättshjälp bör gälla även i de senare fallen. Dennya regeln bör således omfatta ärenden avseende behandlingsskador ellerläkemedelsskador. Deförslag som jag tagit upp i det föregående i fråga om rättshjälpens organisationoch införandet av ADB-teknik vid hanteringen av rättshjälpsärenden kräver ettrelativt omfattande förberedelsearbete. 1 budgetproposition har jagtagit upp frågan om medel till investerings- och utvecklingskostnaderna. Jagavser att senare föreslå regeringen att uppdra åt att vidta deytterligare förberedelseåtgärder som kan behövas. Siktet bör vara inställt påatt den nya ordningen skall kunna börja tillämpas senast den 1 januari 1991.Med hänsyn till den osäkerhet som råder i fråga om behovet av förberedelsetidbör det emellertid överlämnas åt regeringen att senare bestämma när delagändringar som berör organisationsförändringarna skall träda i kraft. Deföreslagna ändringarna i 8 och 8 a §§ RHL avseende fastighetstvister ochtvister rörande skador inom hälso- och sjukvården bör träda i kraft den I juli1989. Även tvister som har uppkommit före ikraftträdandet bör omfattas av denya reglerna. Några särskilda övergångsbestämmelser torde inte behövas. Kostnadernaför investeringar och utveckling inför övergången till ADB inomrättshjälpssystemet har berörts budgetproposition. skall här bara sägas attinförandet av en mindre organisation i enlighet Prop. 1988/89: 117 med vadsom förordats i avsnitt 2.1 kommer att starkt reducera kostnaderna förrättshjälpsadministrationen. Denbegränsning av det s. k. fastighetsundantaget som föreslagits i avsnitt 2.2.2kan antas komma att leda till att rättshjälp beviljas i ytterligare ett mycketlitet antal fall . Å andra sidan kan rättshjälpskostnaderna i varjeenskilt sådant fall komma att bli relativt höga. Den ökning av statens kostnaderför den allmänna rättshjälpen som följer av det förslaget kan med ledning avde uppgifter som lämnats i promemorian beräknas till . Förslageti avsnitt 2.2.3 att öka utrymmet för allmän rättshjälp i patientskadefallkommer sannolikt inte att orsaka någon nämnvärd ökning av statens kostnader förden allmänna rättshjälpen. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom ändring irättshjälpslagen (1972:429), 2. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100). Förslagenbör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 5. 4.1 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen(1972:429) Ändringarnai paragrafen är en följd av att de nuvarande rättshjälpsnämnderna enligtförslaget ersätts av en rättshjälpsmyndighet. Dennuvarande regeln i femte stycket om att skall utöva tillsyn överrättshjälpsnämnderna har inte fått någon motsvarighet i den föreslagnabestämmelsen. tillsynsfunktion framgår av verkets instruktion(SFS 1988:317) och någon särskild lagregel om detta behövs inte. Någon ändringi sak åsyftas inte. Deföreslagna ändringarna i denna paragraf är en följd av att besvärs ersätts av en rättshjälpsnämnd, som skall pröva överklagade rättshjälpsärenden. Nämnden består enligt förslaget av en ordförande, som skall vara eller ha varit ordinarie domare, och fyra andra ledamöter. Av dessa skall två vara advokater, en anställd på allmän advo katbyrå och en enskilt verksam. Denna sammansättning överensstämmer i praktiken med vad som gäller för de nuvarande rättshjälpsnämnderna. Den nya rättshjälpsnämnden blir därmed något mindre än den nuvarande besvärsnämnden. Detta är motiverat av främst två skäl. För det första 27 finnsdet i det nya systemet inte någon underinstans som är lika starkt Prop.1988/89:117 sammansattsom de nuvarande rättshjälpsnämnderna; huvudregeln är i ställetatt det är beslut av enskilda tjänstemän som skall överprövas av den För det andra har rättshjälpslagstiftningen genom drygt 15 årstillämpning fått en sådan praxisbildning att besluten numera bör kunna fattasi en mindre sammansättning än besvärsnämnden. Enligtbestämmelserna 18 kap. 2§ kan numera ienskilda fall medge undantag från kravet att ledamot av samfundet skall varasvensk medborgare. 1 fråga om myndigheter som lyder under regeringengäller dock på grund av föreskrifterna i 11 kap. 9 § regeringsformen kravet påsvenskt medborgarskap. En advokat som inte är svensk medborgare kan därför intevara ledamot av rättshjälpsnämnden (jfr JuU 1987/88:18 s. 6 och KU:s yttrande l987/88:3y).Bestämmelserna i den förevarande paragrafen har ändrats med hänsyn till detta. Paragrafensförsta och andra stycke, som är i sak oförändrade, gäller rättshjälpsnämndens beslutförhetoch regler om omröstning. Bestämmelseni nuvarande tredje stycket om att tjänsteman vid nämnden i viss utsträckningslutligt kan få pröva rättshjälpsärenden har fått utgå. Något utrymme försådana tjänstemannabeslut finns inte när nu nämnden har blivitöverprövningsinstans. Iförsta stycket anges elva situationer i vilka allmän rättshjälp inte får beviljas.Punkten 9 utgör det s.k. fastighetsundantaget. Enligt detta får allmänrättshjälp inte beviljas ägaren eller en tidigare ägare av en fastighet ellerbyggnad i angelägenhet som avser fastigheten eller byggnaden, om han har ellerborde ha haft rättskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd somomfattar angelägenheten. 1 ett tillägg till denna punkt har gjorts enhänvisning till ett nytt andra stycke varigenom klargörs att undantaget gällerom något annat inte följer av andra stycket. 1det nya andra stycket återfinns den nya bestämmelsen om att allmän rättshjälpunder vissa förutsättningar kan beviljas i fastighetstvister. Bakgrunden harbehandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.2). Regeln har fått sinutformning och placering i enlighet med lagrådets förslag. Avregelns utformning följer att det i princip åligger den rättssökande att självvisa att kostnaderna för tvisten uppgått till sådant belopp att rättshjälp kankomma i fråga. En annan sak är att man i regel får godta den rättssökandesegna, under straffansvar lämnade uppgifter. rättssökande en rättsskyddsförsäkring som gäller för angelägen heten skall bedömningen av vilka kostnader som kan godtas göras mot bakgrund av vad försäkringsvillkoren föreskriver. Som kostnad räknas därvid endast kostnader av sådant slag som kan betalas från försäkringen. Som har framhållits i den allmänna motiveringen är det i regel inte möjligt 28 attredan vid ansökningstillfället veta om de uppgivna kostnaderna kom- Prop.1988/89:117 meratt bli ersatta fullt ut av försäkringsbolaget. Den myndighet som skall beslutai rättshjälpsärendet får därför göra en självständig bedömning av kostnaderna.Kan det antas att dessa omfattas av försäkringen och uppgår till minst det angivnagränsbeloppet, skall rättshjälp beviljas. på försäkringen betalas avden rättssökande och kan därför inte åberopas som en ersättningsgillkostnad. Närdet gäller frågan om motpartskostnaderna skall beaktas vid prövningen av omrättshjälp skall beviljas kan sägas att rättsskyddsförsäkringen visserligen iregel ersätter även sådana kostnader. Som jag nämnde i den allmännamotiveringen är det emellertid inte rimligt att motpartskostnader räknas somen kostnad för den rättssökande i detta sammanhang; enligt RHL är jumotpartskostnader inte att anse som rättshjälpskostnader. Härtill kommer attsådana kostnader vid ansökningstillfället inte är slutligt fastlagda, eftersommålet då ofta inte är avgjort; i vart fall har domen eller beslutet då ännuinte vunnit laga kraft. Motpartskostnaderna skall därför inte, när ansökan omrättshjälp görs i de nu aktuella fallen, beaktas som en kostnad för denrättssökande. Detta har på inrådan av lagrådet kommit till uttryck i lagtextengenom att i bestämmelsen anges att det är den rättssökandes egna kostnader somär relevanta i sammanhanget. Någotkrav på att den rättssökande skall ha en gällande rättsskyddsförsäkring elleratt han har utnyttjat en sådan uppställs inte i andra stycket. Om denrättssökande saknar försäkring men ändå faller under fastighetsundantaget ipunkt 9 och har haft kostnader som uppgått till det belopp som anges i andrastycket kan rättshjälp beviljas för de överskjutande kostnaderna. Som framgårav lagtexten skall i det sammanhanget vid beräkningen av gränsbeloppet endastgodtas sådan kostnad som vid en tillämpning av RHL skulle ha ansetts somkostnad för rättshjälpen. Tredjeoch Ijärde styckena motsvarar helt nuvarande andra och tredje styckena. Iparagrafen har tagits in en särregel om möjligheterna att få allmän rättshjälpi angelägenhet rörande ersättning till patienter för behandlingsskada ellerläkemedelsskada. Bestämtnelsen, som har utformats i enlighet med lagrådetsförslag, innebär att prövningen av rättshjälpsfrågan i dessa fall skall ske medsärskild hänsyn tagen till den rättssökandes personliga förhållanden.Bakgrunden har tecknats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.3). Deflesta ärenden som gäller ersättning för behandlingsskada eller läke medelsskada upp inom ramen för patientförsäkringen och läkeme delsförsäkringen.