prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — A andra sidan är detpraktiskt tagel omöjligt atl i lagtext åstadkomma en mera preciseradavgränsning ulan att utrymmet för all tillämpa den nya regeln onödigtvisinskränks. För egen del anser jag att man med förtroende kan överlämna lill denenskilde domaren att med ledning av en allmänt hållen regel avgöra frågan omrättens sammansättning i dessa fall. Enfråga som har varit föremål för intresse under remissbehandlingen är risken för all domar som meddelas med stöd av den föreslagna nya regeln kommer att undanröjas av hovrätten på gmnd av att hovrätten anser att målet inte varit av enkel beskaffenhet. Enligt de nya reglerom undanröjan de av lingsrällsavgöranden som jag förordade (avsnitt 2.3) krävs 60 emellertid för atthovrätten skall fä undanröja tingsrättens dom att den bristande domförheten kanantas ha inverkat på målets utgång. En sådan regel medför enligt min mening atlålerförvisningsfrågorna kan lösas på ett godtagbart sätt, om man inför en rällför tingsrätten att alltid avgöra mål som bedöms vara av enkel beskaffenhet meden lagfaren domare. Jag förordar mot denangivna bakgmnden att det införs en möjlighet för tingsrätterna att avgöratvistemål som är av enkel beskaffenhet med en lagfaren domare oavsett vadparterna har för uppfattning i domförhetsfrägan. Jag återkommer ispecialmotiveringen med exempel pä mål som bör kunna anses vara av enkelbeskaffenhet. 2.4.3Sammansättningen i tvistemål vid tingsrätt som rör mindre värden (s. k. småmål) Mittställningstagande: Inga ändringar genomförs när det gällersammansättningsreglerna för småmål. Utredningensförslag: Utredningen har föreslagit att det införs en möjlighet tillhandläggning inför tre lagfarna domare i småmål och att i gengäld den nuvarandemöjligheten alt tillämpa vanliga tvistemålsregler i mål om mindre värdenavskaffas. Remissinstanserna:Remissopinionen är i huvudsak positiv. Av dem som har svarat tillstyrker deflesta förslaget. JK, , riksrevisionsverkel och tingsrättavstyrker förslaget. Skälen för mittställningstagande: infördes nya regler för tvister därtvisleföremälels värde vid tingsrätten uppenbart inte uppgår lill ett halvtbasbelopp. Dessa regler innebär bl. a. att rätten i sådana tvister i principalltid skall bestå av en lagfaren domare och att parts rätt lill ersättning förrättegångskostnader begränsats avsevärt. Syftet med reglerna var atl göraförfarandet enklare och billigare. I vissa fall kan rätlen på yrkande av partbesluta att vanliga förfaranderegler skall tillämpas trots att tvisten rör elllågt belopp. Ett sådant beslut skall fallas om parten gör sannolikt att denbakomliggande tvisten rör ett högre värde eller att målets utgång annars är avsynnerlig betydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden. RU har konstaterat att denomständigheten att tvisteföremälet har ett begränsat värde inte utesluter altmålet kan vara av komplicerad beskaffenhet, rättsligt eller sakligt eller ibåda dessa hänseenden. Med tanke på sådana mål bör del enligt RU finnas utrymmeför en starkare sammansättning än med en enda domare, framför allt i de falldär parterna eller någon av dem har önskemål om en mera kvalificeradsammansättning. Från huvudregeln om endomarbehörighet bör därför enligt RUgöras undanlag för sådana fall. Enligt RU:s förslag kan de åsyftadeundanlagssituationerna lämpligen beskrivas som fall där det med hänsyn tillmålels beskaffenhet föreligger synnerliga skäl att fler lagfarna domare än ensitter i rätten. Jaghar förståelse för RU:s förslag. Emellertid finns som jag nämnt redan en bestämmelseenligt vilken de särskilda reglerna för småmål inte skall tillämpas om en partyrkar alt allmänna regler skall tillämpas och därvid gör sannolikt att denbakomliggande tvisten rör ett högre värde eller all utgången annars är avsynnerlig betydelse för bedömningen av andra föreliggande rättsförhållanden.Denna ordning tillgodoser i allt väsentligt de syften som ligger bakom RU:sförslag. Dessutom ger nuvarande regler utrymme för en mer flexibel ordning närdet gäller rätt till ersättning för rättegångskostnader oeh rätt tillhovrättsprövning än vad som skulle bli följden av RU:s förslag. Mol dennabakgmnd finns det enligt min mening - i varje fall - intetillräckliga skäl att genomföra förslaget. 2.4.4Antalet ledamöter i s. k. juristkollegial sammansättning vid tingsrätt Mitt förslag:Huvudregeln skall även i fortsättningen vara att rätten skall bestå av trelagfarna domare vid huvudförhandling i tvistemål. Möjligheten att ha fyralagfarna domare i rätten avskaffas. Rätlen skall vara domför med två lagfarnadomare, om det inträffar förfall för en av de tre domama sedan huvudförhandlingenpåbörjats. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. I en reservation föreslås attantalet ledamöter i juristkollegial sammansättning skall minskas till tvä. Remissinstanserna:De flesta av remissinstanserna vill att tingsrätterna även skallvara sammansatta med tre domare. Förslagen i övrigt har tilldragit sig ringaintresse. Skälen för mitt förslag:Som jag har nämnt är huvudregeln att tingsrätten vid avgörandeav tvistemål skall bestå av tre eller fyra lagfarna domare. Det är dennasammansättning som kallas juristkollegial. Undantagen frän huvudregeln äremellertid sä mänga att det bara är av tvistemålen omkring 1500 mål som avgörs i juristkollegial sammansättning. RUhar övervägt om rätten i varje fall i vissa mål borde fä bestå av endasttvå lagfarna domare. Skälenför att minska antalet domare i juristkoUegial sammansättning till två är attdet blir billigare och enklare. Samhällets kostnader för den tredje ledamotenär inte obetydliga. Även denne måste sätta av tid för inläsning, förhandling,överläggning och domskrivning. Även om det enligt nuvarande regler bara äromkring I 500 mål som avgörs i tremanssammansätlning, rör det sig ommål som kräver mycket tid och arbete för dem som deltar i avgörandet. HärtiUkommer att det i många tingsrätter tar att sätta ut mål tillhuvudförhandling i tremanssammansättning och att det är långt ifrån allatingsrätter som har tre domare knutna till sig. Omde förslag till vidgning av möjligheterna till endomarhandläggning som jag nyssförordade godtas, har man relativt goda garantier för att flerdomarsammansältningenförbehålls de mest komplicerade målen. Av remissbehandlingen framgår att det ären allmän uppfattning inom domarkåren att handläggningen av ett mål ijuristkollegial sammansättning gagnas av att en tredje ledamot deltar och atten ordning med endast två ledamöter skulle ha vissa komplikationer. Mot denbakgmnden har jag stannat för att i detta sammanhang inte föreslå någon allmänmöjlighet att avgöra tvistemål med två lagfarna domare. RU har också föreslagitatt den nuvarande ordningen att tingsrätten är domför med tre domare och allhögst fyra får sitta i rätten skall ersättas med en regel enligt vilkenrätten skall bestå av tre lagfarna domare men atl rätten är domför med tvålagfarna domare om en av de tre fär förfall sedan huvudförhandlingen påbörjats.I likhet med RU ser jag inga avgörande hinder mot att låta en sådan ordninggälla i de undantagssituationer som det här kan bli fräga om. Jag förordardärför att förslaget genomförs. Jag föreslår också alt reglerna om rättenssammansättning i lagen (1946:807) om handläggning av domstolsärenden och lagen(1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål ändras påmotsvarande sätt. 2.4.5Två lagfarna domare i brottmål i tingsrätt Mittförslag: Tingsrätten skall vid huvudförhandling i brottmål kunna förstärkas meden lagfaren domare, om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till måletsomfattning eller svårighetsgrad. Utredningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälen for mittförslag: Förnärvarande finns i I kap. 3 § tredje stycket RB en bestämmelse enligt vilkentingsrätten i brottmål får bestå av två lagfarna domare i stället för enlagfaren domare jämte nämndemän, om målet beräknas kräva minst fyra veckorshuvudförhandling. Det avgörande motivet för denna möjlighet lill förstärkningav rätten är att den ensamme lagfarne domaren kan få förfall, vilket medför atthela huvudförhandlingen måste las om. Självfallet innebär förstärkningen ocksåfördelar kvalitativt sett, även om något förfall inte inträffar. Den omständigheten all ettmål är särskilt komplicerat utan att kräva minst fyra veckorshuvudförhandling - ger däremot inte möjlighet all förstärka rättenssammansättning med ytterligare en lagfaren domare. Detta har iblandkritiserats, främst från domarhåll. När det gällermöjligheterna att förstärka rätten pä nämndemannasidan är RB enligtordalydelsen i 1 kap. 3 § andra stycket generösare. Här stadgas nämligen attytterligare en nämndeman, utöver vad som följer av huvudregeln, får sitta irätten om del "behövs med hänsyn lill målels omfattning ellernågon annan särskild omständighet". Kriterierna för en utökning har alltsåfått olika utformning när det gäller jurisldomare och nämndemän. Attett brottmål är juridiskt mycket komplicerat förekommer förhållandevis sällan.Det torde framför allt röra sig om vissa mål om ekonomisk brottslighet. Detbehöver inte alltid vara så att huvudförhandlingen i dessa mål tar mycket långtid. SomRU påpekar skulle det vara av värde om man för brottmålens del kunde närma sigdet synsätt som gäller i tvistemål och som utgår från all antaletlagfarna domare skall bestämmas med utgångspunkt från hur komplicerat målet är.Samtidigt måste man ha klart för sig att det inte är sakligt motiverat medflera lagfarna domare annat än i ett mycket litet antal fall. En möjlighet altförslärka tingsrätten med en lagfaren domare på grund av målets komplikationbör enligt min mening införas, men den måste utformas så atl regelnsundantagskaraktär tydligt framgår. Jag föreslår därför attden nu gällande regeln om att ytterligare en lagfaren domare får ingå itingsrätten i brottmål, om huvudförhandlingen kan beräknas kräva minst fyraveckor, ersätts av en regel av innebörd att ytterligare en lagfaren domare fåringå i rätten om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till måletsomfattning eller svårighetsgrad. Samma förutsättningar bör gälla förförstärkning av rätten med en nämndeman. Reglernaom rättens sammansättning i familjemål (14 kap. 17 § och 20kap. 1 § ) och i fastighetsdomstolsmål (3 § lagen 1969:246 omdomstolar i fastighetsmål) är i det här avseendet likadana som reglerna förbrottmål: Även om den nu förordade ändringen torde vara mindre betydelsefull ivarje fall för familjemålens del förordar jag, med hänsyn till intresset av sålångt möjligt enhetliga sammansättningsregler, att ändringen utvidgas till allgälla även för familjemälen och fastighetsdomstolsmålen. 1lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar finns en bestämmelse omförstärkning av länsrätt med en nämndeman som överensstämmer med nuvarande Ikap. 3 § andra stycket RB. Jag ser inte tillräckliga skäl atl nu aktualisera enändring av den bestämmelsen. 2.4.6Antalet nämndemän i tingsrätt Mitt förslag: Dennuvarande regeln om att tingsrätten vid avgörande av mål om brott med minsttvä års fängelse som minimistraff skall bestå av en lagfaren domare och femnämndemän upphävs. Även i dessa fall skall tingsrätten normalt bestå av enlagfaren domare och tre nämndemän. Utredningens förslag: RUhar föreslagit att fyra nämndemän skall medverka i alla mål därlekmannamedverkan krävs. Remissinstanserna:Remissopinionen är övervägande positiv till RU:s Prop. 1988/89:95 förslag. Avde remissinstanser som har yttrat sig går de flesta på RU:s linje. Flera av demanser dock att man då bör överväga en återgång lill systemet med kollektivrösträtt för nämndemännen, och några påpekar att kostnaderna för en förändringinte fär gå ut över annan verksamhet. JK, hovrätten över och Blekingeoch hovrätten för vill ha tre nämndemän i alla mål. och ytterligare två remissinstanser vill ha fem nämndemän i allamål. Skälenfor mitt förslag: Den senaste reformen i fråga om antalet nämndemän vidtingsrätt trädde i kraft den efter förslag i prop. 1982/83:126.Genom denna reform blev tingsrätt vid huvudförhandling i brottmål ochfamiljerättsliga tvistemål i princip domför med en lagfaren ledamot och trenämndemän. 1 mål om brott för vilket del inte är stadgat lindrigare straff änfängelse skall dock fem nämndemän delta. Nämndemännen fick samtidigtindividuell rösträtt efter mönster från vad som redan gällde i bl. a. hovrätt.I fräga om de närmare skälen för reformen får jag hänvisa lill propositionen(s. 17 fi)-gäller också att fem nämndemän skall deltai vissa mål om ekonomisk brottslighet. 1983års reform har kritiserats. Det har gjorts gällande bl. a. atl nämndemänneninte fyller sin uppgift, om så få som tre deltar, att ordningen med två olikasammansättningar skapar administrativa problem för tingsrätterna och attordningen med individuell rösträtt ger nämndemännen för stort inflytande påavgörandena. Systemet med två olika sammansättningar har medfört att tingsrätti enstaka fall av misstag har handlagt mål i fel sammansättning, vilketföranlett återförvisning. De riksdagsmotioner som väckts med yrkanden omändringar i domförhetsreglerna har emellertid avslagils (se bl. a. JuU1986/87:25 och 1987/88:29). Domstolsverkethar på regeringens uppdrag utvärderat nämn-demannareform (DV Rapport1986:4). Av rapporten framgår bl.a. att reformen inte har påverkat frekvensenav överklagade mål eller andelen domar som ändras av högre rätt efteröverklagande. Däremot visar undersökningen alt antalet skiljaktiga meningar idomstolarna ökat något, liksom antalet fall där nämndemän överröstat denlagfarne domaren. Utvärderingen lyder enligt min mening inte på att reformeninneburit någon försämring av rättskipningen. Den visar vidare all reformenmedfört den minskning av kostnaderna som förutsattes när den genomfördes (jfrprop. 1986/87:100. bil. 4, s. 68). RUhar ansett atl del finns visst fog för den kritik som framförts mot den gällanderegeln med två olika nämndemannasammansältningar. Reglernaom tingsrätts sammansättning bör vara så enkla alt tillämpa som möjligt. Omtingsrätten avgör ett mål i fel sammansättning kan det medföra alt hovrätten,om domen överklagas, tvingas att undanröja domen och återförvisa målet lilltingsrätten för ny handläggning. En sådan omgång bör i möjligaste mån undvikas.Risken för ålerförvisning minskar i och för sig om de förslag som jag nämnt iavsnitt 2.3 godtas men den elimineras inte helt. Härtillkommer alt del kan sägas vara principielU felaktigt att den 65 5 I98S/S9. lagfarne domarensinflytande relativt sett minskar i mål om särskilt grova Prop. 1988/89:95brott, vilka ju typiskt sett kan antas vara av störst betydelse både frånallmän synpunkt och för parterna. Men alt råda bot på detta genom ändringar iden införda ordningen med individuell och lika rösträtt vidtingsrätterna anser jag uteslutet. Det är inte förenligt med moderna principerför lekmannamedverkan i beslutande organ. Enligtmin mening kan man i och för sig åberopa skäl för den nuvarande ordningen medtre nämndemän i brottmål i allmänhet och fem nämndemän i de allvarligastebrottmålen. Den bygger på den princip som i andra sammanhang har setts som enprocessrättslig ledstjärna, nämligen en smidig anpassning lill vad de olikamålen typiskt sett kräver. kan jag inte undgå att ta intryck av denopinion som förordar ett enhetligt antal nämndemän. Jag har vid en vägning föroch emot funnit alt enhetlighetens fördelar överväger. Detåterstår då all ta ställning lill vilken sammansättning som sålunda skall gällaför alla brottmål där lekmannamedverkan krävs. RU har föreslagit ensammansättning med fyra nämndemän. Det är enligt RU den naturliga medelvägensom ger både ett bredare lekmannainflytande än enligt gällande ordning ochmindre risk för lika röstetal. Delfinns naturligtvis inte något för alla måltyper giltigt svar på vilkensammansättning som ger den idealiska avvägningen mellan jurist- ochlekmannainflytande. Vissa mål kan vara så enkla atl skälen för all nämndemänskall delta över huvud taget inte gör sig gällande. 1 en del mål kan det varavärdefullt med ett så brett lekmannainflytande som möjligt. I vissa brottmål ärde juridiska frågorna så framträdande att flera jurister borde ingå i rätten. Fråganom lekmännens inflytande på rättskipningen övervägdes ingående underförarbetena till de nuvarande domförhetsreglerna. Mol bakgrund av dessaöverväganden anförde föredragande statsrådet att han för sin del inte kundefinna att det skulle bli någon försämring av tingsrätternas möjligheter allkomma fram till sakligt rikliga avgöranden, om man i normalfallet minskadeantalet nämndemän till tre. Den uppfattningen vinner starkt stöd i domstolsverketsutvärdering av reformen. Till del sagda kommer all, som flera remissinstanserpåpekat, en ökning av nämndemännens antal rubbar balansen mellan jurist- ochlekmannainflytande, om den nuvarande individuella rösträtten för nämndemännenbibehålls. Vidare talar precis som när de nuvarande reglerna infördes ekonomiskaskäl mot en ökning av antalet nämndemän. Kostnaderna för all öka antalet tillfyra i alla mål kan beräknas till närmare 15 miljoner krom året. Del finnsangelägnare användningsområden för dessa pengar inom domstolsväsendet än atlfinansiera en reform som såvitt kan bedömas skulle sakna egentlig betydelse förrättssäkerheten. Detkan tilläggas att 1983 ärs reform i fråga om antalet nämndemän kritiserats under påstående att den medfört atl den enskilde nämnde mannen kommit all sitta i rätten alltför sällan för att få tillräcklig erfaren het. Olägenheterna i delta hänseende torde emellertid numera vara undan röjda genom den anpassning av antalet nämndemän i de olika domkretsar na som skett . På grund av det anfördaförordar jag att reglerna i 1 kap. RB ändras så att tingsrätten är domför meden lagfaren domare och tre nämndemän i alla brottmål där lekmannamedverkankrävs. 2.4.7Möjligheten att tillföra rätten särskild juridisk fackkunskap Mitt förslag:Tingsrätterna skall, efter mönster från hovrätterna, vid avgörande av tvistemåloch brottmål där flera lagfarna domare ingår kunna byta ul en lagfaren domarevid tingsrätten mol en annan lagfaren person med specialkunskaper på det områdesom är aktuellt i målet. En justering görs i lagen (1976:600) om offentliganställning för att säkerställa tillgängen på sädana domare. Utredningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks nästan genomgående. Från ett par häll anförs att särskildaöverväganden krävs angående frågan om den nytillkomna ledamoten bör få varaordförande vid förfall för den ordinarie ordföranden. Skälen för mitt förslag:Genom de införda bestämmelserna om handläggningen av mål om s. k.eko-brott (I kap. 7 och 8 §§, 2 kap. 4 a § och 4 kap. 10 a § RB) öppnades enmöjlighet all låta en förvaltningsdomare ingå i rätten om det finns behov avsärskild fackkunskap i fräga om skatterättsliga förhållanden. Även utanförområdet för denna lagstiftning kan det förekomma mål i vilkajuridiska specialkunskaper är önskvärda. 1 första hand torde det vara fråga omskatterättsliga kunskaper, men det kan finnas behov av särskild juridiskfackkunskap också i andra mål. Exempelvis kan det i vissa mål vid allmändomstol uppstå behov av sjörättsliga, försäkringsrältsliga ellerarbetsrättsliga specialkunskaper. För hovrätternas del kanbehovet av särskild juridisk fackkunskap enligt gällande regler lösas genom allen person med de önskade kunskaperna adjungeras till rätten. I 62 ijförordningen (1979:569) med hovrättsinstruktion finns en sådan bestämmelse.Härigenom kan hovrätten alltså förstärka sin kompelens genom att l.ex. adjungeraen person med behövliga specialkunskaper på det sakområde som är aktuellt imålet. Även om denna möjlighet inte utnyttjas särskilt ofta, är den i delenskilda fallet av stort praktiskt värde. I första instans finns förnärvarande inte någon motsvarande adjunk-tionsmöjlighet. Enligt min meningtalar mycket för att en sådan möjlighet bör tillskapas. 1 vanliga tvistemål börvid huvudförhandling som skall hållas inför tre lagfarna domare en av dessakunna vara t.ex. domare i en allmän förvaltningsdomstol eller professor vid enjuridisk fakultet. Även i brottmål kan det föreligga behov avsärskild juridisk sakkunskap också utanför ekomålsområdet. 1 avsnitt 2.4.5 harjag förordat att tingsrätten i främst särskilt komplicerade brottmål bör få beståav två lagfarna domare jämte nämndemän. Om förslaget godtas skapas ett störreutrymme för adjunktion i sådana mål. En möjlighet tilladjunktion i tingsrätt av det slag som sagts kan öppnas genom ändringar iförordningen (1979:572) med tingsrättsinstruktion. Jag avser att senare förregeringen anmäla frågan om sådana ändringar. I samband med del får ställningtas till den bl.a. under remissbehandlingen uppmärksammade frågan om enadjungerad ledamot skall kunna la över uppgiften att vara ordförande vidförfall för den ordinarie ordföranden. För att säkerställatillgängen på domare för adjunktion i enlighet med det anförda bör en justeringske i 5 kap. 1 § lagen (1976:600) om offentlig anställning (jämför även vad jaganfört i avsnitt 2.4.5). 2.4.8Antalet lagfarna ledamöter i tvistemål och besvärsmål i hovrätt Mitt förslag: Dennuvarande regeln att hovrätt i vissa fall skall vara sammansatt av fyralagfarna domare avskaffas när det gäller beslut under förberedelsen i hovrätten. Utredningensförslag: Utredningen har föreslagit att regeln avskaffas även för avgöranden isak. Remissinstanserna:Remissopinionen är blandad. Skälenför mitt förslag: Enligt 2 kap. 4 § första stycket RB är hovrätt i tvistemåloch besvärsmål som regel domför med tre lagfarna ledamöter. Om tingsrättenbestått av tre eller flera lagfarna ledamöter skall dock minst fyra lagfarnaledamöter della i hovrätten. Flera än fem lagfarna ledamöter får inte delta irätten. RUhar föreslagit all regeln om en sammansättning med fyra lagfarna domareupphävs. Skälet är i första hand intresset att hushålla med resurserna. RU harfunnit att det inte är säkert att man behöver upprätthålla principen om atlflera lagfarna domare än i tingsrätten bör delta i hovrät-tsavgörandel. RU hardärvid pekat pä att handläggningen i hovrätten kan vara enklare än itingsrätten, eftersom målet redan har bedömts en gång av tingsrätten. Dessutomförekommer del att hovrätten får pröva processmaterial som inte redan harbedömts av den lägre instansen, varför det kan hävdas atl jämförelsen medantalet domare i den första instansen inte generellt är träffande. Vidare harRU påpekat värdet av att domförhelsregler görs så enkla som möjligt för attminska riskerna för rättegångsfel. Demål som det här är fråga om är de mål som i tingsrätt avgörs av tre lagfarnadomare. 1 avsnitt 2.4.4 har jag redogjort för de skäl som talar för en starksammansättning i tingsrätt vid handläggningen av dessa mål. I tingsrätternaavgörs omkring 1 500 sådana mål . Naturligtvis överklagas inte allatingsrätternas avgöranden. Från resurssynpunkt har ett genomförande av RU:sförslag inte någon större betydelse. Somjag tidigare nämnt pågår inom en översyn av domstolarnasarbetsuppgifter och organisation, som bl. a. resulterat i atl endepartementspromemoria (Ds 1989:2) remitterats. Om tankarna ipromemorian vinner gehör, torde del bli aktuellt atl se över domförhels- reglerna i framför allthovrätt och kammarrätt i ett bredare perspektiv. 1988/89:95 Enligtmin mening talar övervägande skäl för atl man i det sammanhanget ocksåöverväger frågan om det är lämpligt att hovrätten får beslå av endast treledamöter vid överprövning av tingsrätts dom eller beslut i de fall tingsrättenbestått av tre lagfarna ledamöter. Somden aktuella domförhetsregeln nu är utformad gäller den även när hovrättenavgör preliminärfrågor under förberedelsen, l.ex. frågor om tillstånd attåberopa nytt processmaterial. Flera av remissinstanserna har föreslagit attsådana frågor alltid skall kunna avgöras av tre lagfarna domare. Jag delar denuppfattningen. En sådan reform bör kunna genomföras . Jag förordardärför att reglerna i 2 kap. 4 § RB ändras i enlighet härmed.