prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Den som hållersig utanför dessa kan umgås med AIDS-smittade på arbetsplatser, i hem ochsällskapsliv utan någon risk för smitta. Med normalt språkbruk kan därför AIDSknappast anses ha hög smittsamhet. Sjukdomen kan inte heller få en explosivutbredning. Vidareär kammarrätten tveksam till kravet att en sjukdom måste kunna hindras att sprida sig för att kunna anses som allmänfarlig. Om spridningen av en sjukdom inte kan hindras utan endast kan motverkas, måste sjukdo men anses väl så allmänfarlig. .' Motbakgrund av det som anförts ovan bör den föreslagna lagtexten ändras så att varje tvekan undanröjs om att det går att hänföra AIDS till de allmänfarliga sjukdomarna. I enlighet härmed kan andra stycket förslags vis få ungefär följande lydelse: 176 "Med allmänfariigasjukdomar avses i denna lag sådana sjukdomar som Prop. 1988/89:5 kan spridas genom smitta bland människor och Bilaga 3 1. som har hög smittsamhet ellerkan befaras få stor utbredning hos befolkningen, 2. som Ijar hög dödlighet ellerkan ge bestående skador och 3. vars spridning kan motverkasgenom lämpliga personinriktade åtgärder." Detkan ifrågasättas om förslaget att regeringen skall bestämma vilka sjukdomar somskall anses allmänfarliga är förenligt med 2 kap. 12 § regeringsformen. Det ärenligt länsrättens uppfattning i vart fall inte lämpligt. Påståendet att ettriksdagsbeslut inte hinner avvaktas stöds knappast av att lagstiftningen behövtändras en gång (då ifråga om HTLV-III efter en mycket långbetänketid). För övrigt kan man lätt skapa en ventil för brådskande fall. Redani I § kommer man in på frågan om lagen skall reglera smittämnen ellersjukdomar. Denbeskrivning som ges i 2 § av förutsättningarna för att en sjukdom av regeringenskall kunna förklaras som allmänfarlig är för obestämd och förstelbent. Beskrivningeninnehåller en lång rad oprecisa värderingar, hög smittsamhet, explosivutbredning, hög dödlighet, lämpliga personinriktade åtgärder. Samidigt ger dentill synes inte utrymme för den viktigaste avvägningen av alla nämligen vid de mest allvarliga sjukdomarna bör kunna godta en mindre smittfara ochtvärtom. 5§ får rimligen inte tillåtas täcka in annat än sjukdomar i smittsamt skede.Jämställdhetsregleringen kan inte utformas så som skett i andra stycket.Misstänkt smittade kan inte i alla hänseenden i lagen jämställas medkonstaterade smittade, åtminstone i 10-12 §§ måste misstänkt smittadesärregleras. Enav förutsättningarna för att en sjukdom skall kunna klassificeras som allmänfarlig är att den genom lämpliga personinriktade åtgärder kan hind ras att sprida sig. En sjukdom där det ännu inte finns effektiva medel för att hindra smittan att sprida sig är ju än mer allmänfarlig. Länsrätten vill därför ifrågasätta om inte definitionen bör ändras så att även sådana sjukdomar omfattas av begreppet allmänfariiga sjukdomar. I sådana fall måste det rimligen finnas ett starkt behov av åtgärder för att begränsa sjukdomen så långt det är möjligt. I detta sammanhang vill länsrätten ifrågasätta om det är lämpligt att i en lag som handlar om allmänfarliga sjukdomar ge regeringen befogenhet att bestämma vilka andra sjukdomar som skall vara anmälningspliktiga, jfr 2 § lagförslaget. 12 1988/89. Riksåklagaren ochlänsrätten i fillstyrker att särregleringen Prop. 1988/89:5 av de veneriska sjukdomarna upphör. Vaddärefter avser lagens tillämpningsområde instämmer försäkringsrätten iutredarens motivering för att slopa särregleringen av de veneriska sjukdomarnaoch låta lagen omfatta samtliga s k allmänfarliga sjukdomar. Försäkringsrätteninstämmer också i att av hänsyn till rättssäkerheten de krav som gäller för atten sjukdom skall få förklaras som allmänfarlig bör anges i lagen. Det är dockändamålsenligt att - i likhet med vad som gäller -regeringen avgör vilkasjukdomar som skall förklaras som allmänfarliga. Härvidlag önskarförsäkringsrätten anmärka att avgränsningen av gruppen allmänfarliga sjukdomaräven får betydelse vad avser arbetsskadeförsäkringen. I 5 § andra punktenförordningen 1977:284 om arbetsskadeförsäkring och statligt personskadeskyddfinns en hänvisning till vad som upptagits som allmänfarlig sjukdom i gällandesmittskyddskungörelse. Smittskyddet skall enligt förslaget gälla enbartpersoninriktade åtgärder. Eftersom objektinriktade åtgärder kan vidtas medstöd av annan lagstiftning instämmer försäkringsrätten i bedömningen att detfinns skäl att begränsa lagen till att avse personinriktade åtgärder. Tillämpningsområdetför den nya smittskyddslagen föreslås begränsas till verkliga allvariigasmittsamma sjukdomar - allmänfarliga sjukdomar. tillstyrker dekriterier som utredningen ställt upp för att en sjukdom skall förklaras varaallmänfariig. har inte något att erinra mot förslaget om attsärregleringen av de veneriska sjukdomarna skall upphöra. Detta kan väntasmedföra en öppnare attityd fill dessa sjukdomar varigenom smittskyddsarbetetmed att bekämpa dessa kommer att underiättas. Definitionenav allmänfariig sjukdom är mycket klar i de två första kriterierna medan dettredje kriteriet är tyvärr mera tänjbart eftersom lämpliga ätgärder kan bedömasolika. Vi finner att det är olyckligt att så strikt kräva att de åtgärder somskall kunna vidtas för att en sjukdom ska kallas allmänfariig måste varapersoninriktad, eftersom i praktiken många fall uppstår, där det är ogörligtatt dra en skarp gräns mellan person och objekt. Vidare kan både person- ochobjektinriktade åtgärder krävas . Vidare framgår inte av lagen vilkenmyndighet som vid sådana . tillfällen har det övergripande och beslutandeansvaret. Detta är olyckligt då det kan fördröja eller omintetgöra ett adekvatingripande. Beträffandeförslaget liU smUtskyddslag, § 2, avseende definition av allmänfarlig sjukdomframföres följande synpunkter: Svårighetenatt uppfylla samtliga tre kriterier för allmänfarlig sjukdom 178 enligt 2 § är uppenbarvilket framgår av kommenterande text till klassifika- Prop. 1988/89:5 tionsförslaget. Enändring i lagförslaget bör ske. För att klassificera en sjukdom såsomallmänfariig bör räcka att minst två av tre i förslaget angivna kriterierna skavara uppfyllda. Avskaffandetav särreglering av venerisk sjukdom ser vi som positivt. Itidigare smittskyddslag har haft möjlighet att förklara ävenandra sjukdomar än de som upptagits i smittskyddskungörelsen som allmänfarligaom förhållandena så erfordrat. Denna möjlighet har varit delegerad tillsmiitskyddsläkaren vid läns landsting: Därigenom har smittskyddsläkarenhaft möjlighet att begära in anmälningar med epidemiologiska data pånytillkomna sjukdomar. I lån har detta skett förcampylobacterinfektioner och varit av oskattbart värde när det gällt att bedömasmittrisken av och smittspridningen vid denna infektion. Möjlighetatt tillfälligt förklara en sjukdom som likvärdig med de allmänfarliga kanvara av mycket stort värde bl.-a. vid smittspridning på institu-fioner medt.ex. streptokocker eller giardia lamblia. Det har då varit nödvändigt attprovtaga såväl vårdnadstagare som person och anhöriga och för att kunna få buktmed smittan krävs att samtliga medverkar. Finns då möjligheten att åberopaskyldighet enligt smittskyddslagen är detta oftast tillräckligt för att få dennödvändiga uppslutningen. bör det räcka med att två av dessa kriterier äruppfyllda, om regeringen av andra skäl finner det motiverat att förklara ensmittsam sjukdom för allmänfarlig. Det är tillfredsställande att särregleringenav veneriska sjukdomar försvinner: Utredningenanför tre kriterier för att en infektionssjukdom skall anses allmänfariig. Frånmedicinsk synpunkt kan det ifrågasättas om inte det sista kriteriet rörandemöjligheterna till personinriktade åtgärder kan utlämnas. Det kan ocksåifrågasättas om smittsamhet behöver vara hög eller explosiv (första kriteriet)för att sjukdomen skall kunna kallas allmänfarlig. Föreslagnakriterier för allmän fariighet kan lätt ge upphov till missförstånd angåendeallvaret av en infektiös sjukdom eller till underskattning av dess betydelse.Att benämna en sjukdom som allmänfarlig bör vara samhällets sätt att markeravikten av att spridning av sjukdomen på något sätt bekämpas. Landstingetförutsätter att den nya smittskyddslagstiftningen så utformas att den äveninnefattar regleringen av HTLV-IIl-infektio-nen/AlDS. Ävenom man i princip kan ansluta sig till förslaget att ta bort särregle ringen av veneriska sjukdomar anser tiden inte mogen för ett 179 Skälet härför är bl. a. AIDS-utvecklingen medden betydande Prop. 1988/89:5 samvariation med andra sexuellt överförbarasjukdomar. Man bör därför Bilaga 3 tänka sig att behålla vissa huvudsakligensexuellt överförbara sjukdomar i en särskild grupp i syfte att kunna spårasmittkällan och stoppa smittspridningen. Både chlamydia- och gonorrésjukdomarfyller i övrigt utredarens förslag på allmänfarlig sjukdom och ett alternativär därför att rubricera dessa sjukdomar som allmänfarliga och på detta sättmarkera deras betydelse. De tre kriterier som uppställts i 2 § av den föreslagnalagen är alltför kategoriska om de ovillkorligen skall uppfyllas samtidigt.Kravet bör istället vara att minst två av de tre kriterierna skall varauppfyllda för att en sjukdom skall förklaras vara allmänfarlig. Utskottet instämmer också i tanken att inte särreglera deveneriska sjukdomarna utan låta dessa ingå i den allmänna smittskyddslagen. Som en följd av att de veneriska sjukdomarna inte längreomfattas av smittskyddslagen kommer behandlingen inte att vara kostnadsfri förden enskilde. Detta kan enligt utskottet utan tvekan bli ett hinder i smittskyddsarbetet,som rimligen bör vara en angelägenhet för hela landet och inte bara detenskilda . Utskottet vill därför framhålla vikten av att kostnadsfribehandling bibehålls, för bl. a. de veneriska sjukdomarna. Sänegleringen av de veneriska sjukdomarnas upphörande kanenligt utskottet leda till en öppnare attityd visavi de sexuelltöverförbara sjukdomarna. Detta kan i sin tur underiätta smittskyddsarbetet. Det är en fördel att särregleringen av veneriska sjukdomaravskaffas. Särregleringen av de veneriska sjukdomarna är otidsenligoch onödig. Förslaget att denna skall upphöra är därför bra. Likaså är det braatt gonorré endast blir anmälningspliktig. Den särskilda smittbestämmelsen som finns i nuvarande lagbeträffande sexuellt umgänge vid veneriska sjukdomar har medfört att smittade ej sökt behövlig vård, vilket medfört olägenheter ur smittskyddssynpunkt. get medföratt bekämpningen av veneriska sjukdomar underlättas, vilket är Prop.1988/89:5 positivt. Förslaget till definition av allmänfarliga sjukdomar synesborga för en strikt men ändå flexibel tillämpning av begreppet. , och läns landsting hartillstyrkt att särregleringen av de veneriska sjukdomarna upphör. Jönköpingsläns landsting har tillstyrkt de föreslagna kriterierna på allmänfarliga sjukdomar. Utöver de ovan redovisade kriterierna för allmänfarligsjukdom vill vi föreslå att lagstiftaren överväger ett fjärde kriterium,nämligen följande: - sjukdomen kan bekämpas effekfivare inom ramen försmittskyddslagen. Med ett sådant förtydligande klargörs att sjukdomen inteskall behöva klassas som allmänfarlig om det går att bekämpa den på annat sättän att behöva åberopa smittskyddslagen. delar utredarens bedömningom det nödvändiga i att klargöra vilka sjukdomar som kan hänföras tillallmänfarliga men finner vid betraktande av de förslag till allmänfarligasjukdomar och andra anmälningspliktiga sjukdomar som närmare behandlas i bilaga3 till utredningen att man inte sällan behövt göra undantag ifrån kravet attsamtliga tre kriterier skall vara uppfyllda. Det är därför miljö- och hälsoskyddsnämndensuppfattning att specificeringen av de krav som ställs upp för att en smittsamsjukdom skall kunna betraktas som allmänfarlig omarbetas så att en bättreöverensstämmelse med rådande förhållanden och en klarare vägledning förframtiden erhålles. Det tredje kriteriet på allmänfarlig sjukdom bör anges ien vidare form. Med denna definition kan icke en vektorburen sjukdom, t. ex. avfäsfingar, eller en livsmedelsburen sjukdom anses som "allmänfarlig".Ordet "explosiv" kan vidare ifrågasättas i det första kriteriet. 1 § 5 definieras de smittade. I nu gällande smittskyddslaganges att lagen endast gäller sjukdom i smittsamt skede. Denna begränsning återfinns ej i lagförslaget. En sådan begränsning är emellertid angelägen bl.a. av rätts säkerhetssynpunkt men även med hänsyn till att arbetsinsatser eljest blir utförda i onödan. Exempel på sjukdomar nu aktuella är tuberkulos och hepatit medan AIDS kan bli aktuell i detta sammanhang. Motföreslagen ändring vad gäller indelning och omfattning av allmänfarlig bilaga i sjukdom har nämnden inte något att erinra. Malmökommun har tillstyrkt att särregleringen av veneria upphör. Läkarförbundetdelar utredarens uppfattning att de krav som frän rättssäkerhetssynpunkt måsteställas på handläggningen av frågor om vilka sjukdomar som skall varaallmänfarliga - och därmed kunna medföra tvångsåtgärder - bl a kan tillgodosesgenom att i den nya smittskyddslagen fastlägger kriterier vilkamåste vara uppfyllda för att en sjukdom av regeringen skall kunna klassificerassom allmänfarlig. Det är emellertid tveksamt om föreslagna kriterier fått denutformning som kan anses önskvärd. Vissa av de sjukdomar som utredaren harbetecknat som allmänfarliga uppfyller nämligen - enligt den bedömning somredovisas i bilaga 3 till betänkandet - endast till en del de uppställdakriterierna. Utredaren har trots detta "vid en samlad bedömning" valtatt föra dem till gruppen allmänfarliga sjukdomar. En sådan fillämpning är inteägnad att öka respekten för lagen. Det kan med anledning härav med visst foghävdas att det varit lämpligare att i lagen kräva att endast två av de trekriterierna skulle vara uppfyllda för att en sjukdom skulle kunna klassificerassom allmänfarlig. Läkarförbundetdelar utredarens uppfattning att ett upphävande av den nuvarande särregleringenav de veneriska sjukdomarna bör leda till en öppnare attityd till dessasjukdomar. Tvångsmedlens borttagande bör därtill göra de som lider av venerisksjukdom mer benägna att söka vård. Övervägande skäl talar mot bakgrund häravmot en särreglering. Ettupphörande av särregleringen får emellertid inte leda till att den nuvarandeorganisationen, där bl.a. kuratorer ingår, som byggts upp för atteffektivt bekämpa sjukdomar som i huvudsak överförs sexuellt, raseras. Tvärtommåste den erfarenhet - som finns på bl a venereologiska mottagningar - av attdiskutera känsliga sexualrelationer och som kunnat användas och varit tillnytta vid bekämpandet av HTLV-Ill-infektioner tas till vara. Denna organisationkan användas iprofylak-tiskt och aggressivt epidemiologiskt syfte såsom förinformation i gymnasieskolor och screeningverksamhet. Ett bibehållande av deenheter som är specialiserade på epidemiologien kring sexuellt överförbarasjukdomar bör således utgöra en stabil gmnd för vidare epidemiologiskt arbete. SACÖISR socionomers, personal- & förvaltningstjänstemäns riksförbund Utredarenföreslår att särregleringen av veneriska sjukdomar skall upphö ra. Det är INTE diskriminerande att särbehandla, tvärtom är det ett sätt att visa patienten att vi har respekt för dessa sjukdomar. Enda sättet att 182 underlättasmittskyddsarbetet vid dessa sjukdomar (sid 10 i utredningen) Prop. 1988/89:5är att lägga ett förslag på hur man skäll bedriva smittskyddsarbetet med Bilaga3 epidemiologiska utredningar vid sexuellt överförbara sjukdomar. Att intelägga ett förslag på föreskrifter i lag eller förordning kommer att innebära enmycket stor risk för raserande av den organisation där bl.a. kuratorer ingårsom byggts upp för att effektivt bekämpa sjukdomar som i huvudsaköverföres sexuellt. Vad som starkt talar för en särreglering av sexuelltöverförbara infektioner är den förändring i kungörelsen som gjordes I november1985 då HTLV-III infördes under denna. Oron inför denna förändring har varitmycket stor både bland personal och blivande patienter. Det vore därför mycketolyckligt om denna upprivande debatt med förnyade misstankar om utökat tvångoch registrering skulle komma tillbaka igen. Bibehålles HTLV-III-infektionernatillsammans med övriga sexuellt överförbara infekfioner inom en lagtext kommerdessutom nu fungerande enheter som är specialiserade på epidemiologin kringsexuellt över-förbara infektioner att bibehållas och utgöra en stabil grUnd förvidare epidemiologiskt arbete. Ätt diskutera känsliga sexualrelationer harkuratorerna på venereologiska mottagningar stor erfarenhet av. Dennaerfarenhet har visat sig vara av stor nytta vid bekämpande avHTLV-III-infektionerna. Den nuvarande organisationen kan också användas i merutåtriktat epidemiologiskt förebyggande arbete såsom undervisning i skolor,scree-ningverksamheter osv. Motbakgrund av ovanstående föreslås därför en särreglering äv sjuk domar som i huvudsak överföres sexuellt. Hit borde hänföras HTLV- Ill-infektioner, AIDS, syfilis, gonorré, chlamydiainfektioner, ulcus molle, ' ' herpesoch condyloma acuminata. För denna grupp av sjukdomar bör föreskrivas attanmälan av inträffat fall göres till smittskyddsläkare samt statensbakteriologiska laboratorium. Anmälan skall, i motsats till förslagen iutredningen om allmänfarliga sjukdomar, inte omfatta namn eller fullständigtfödelsenummer på den sjuke. De föreslagna föreskrifterna i § 3 ismittskyddsförordningen om anmälan är omöjliga att tillämpa på syfilis ochHTLV-III-infektioner. Istället bör nuvarande regler gälla att behandlandeläkare, antingen själv ansvarar för att partner som kan vara smittad kommer förundersökning eller att läkaren hänskjuter detta ansvar till smittskyddsläkaren.Smittskyddsläkaren skall alltså åläggas att medverka i det epidemiologiskaarbetet vid dessa sjukdomar på samma sätt som vid allmänfarliga sjukdomar (§ 9och § 10 i förslaget till smittskyddslag). § 11-16 samt § 19 bör gälla även fördenna grupp av i huvudsak sexuellt överförda sjukdomar. Avundersökningsmaterialet framgår att även sjukdomar med låg eller måttlig dödlighet i smittskyddssammanhang kan betraktas som allvarliga om de ger bestående skador hos den som har infekterats t. ex. invaliditet, sterilitet och förhöjd risk för följdsjukdomar - eller om de har stor utbred ning, (s. 55). Det kunde synas naturiigt om utredaren i sin tillämpning av lagförslaget strikt sökt följa lagens avsikt som den fastläggs i specialmo- 183 tiveringen (s. 149)nämligen "att skydda befolkningen mot smittsprid- Prop. 1988/89:5ning". Lagen är emellertid inte obligat på så sätt att den innebär en Bilaga 3 skyldighet för regeringen att förklara en sjukdom allmänfarlig om denuppfyller kriterierna. I flera fall har opinionsskäl och andra sekundära skälfått väga tyngre än hälsoskäl med inkonsekvenser i såväl medicinsk som rättsligbedömning som följd. Exempelvislämnas AIDS tills vidare helt utanför lagstiftningen trots att angivnakriterier anses uppfyllda (s. 66). Som skäl anförs bl. a. faran för att mångahomo- och bisexuella män skulle undandra sig samarbetet med hälso- ochsjukvärden och en förmodan att många som misstänker sig ha blivit smittadeskulle dra sig för att söka läkare. Vidare skulle erforderligaförhållningsregler som enligt lagen skall ges till smittade med allmänfarligsjukdom vad gäller AIDS kunna innebära betydande inskränkningar i integritetensamtidigt som de på grund av ofullständigheten i kunskaperna omsmittspridningsmekanismer etc kan komma att visa sig vara mindre väl lämpadeeller onödiga. Sällskapet konstaterar att AIDS har stora likheter med hepatitvad beträffar riskgrupper, spridning, tillgänglighet för terapi osv. Denhuvudsakliga skillnaden är en väsendigt högre mortalitet vid AIDS. Ätt i ettsådant läge klassificera hepatit B men ej AIDS som allmänfarlig kan medförabristande respekt för lagen. Sällskapet vill återkomma till klassningen avAIDS i samband med diskussionen om sexuellt överförbara sjukdomar. Änmer påtaglig blir bristen i konsekvens vid beaktande av att den nya lagen tillskillnad från den gamla inte begränsas till sjukdom i smittsamt skede (§ 5),ett förhållande som i första hand rör tuberkulos och hepatit. Detta motiverasmed att "Även andra åtgärder som inte finns angivna i lagen ingår ismittskyddet, t. ex. information till allmänheten och förebyggandehälsokampanjer. Dessa åtgärder anknyter inte till ett speciellt sjukfall utanär allmänna. På grund av detta kan inte tillämpningen av lagen begränsas tillenbart sjukdomarnas smittsamma skede. En sådan bestämmelse är huvudsakligenvärdefull för att skydda enskilda mot tvångsåtgärder i obefogadesituationer", (s. 150-151). Sällskapet vill betona att de skäl som ärhuvudargument för lagstiftningen måste ges ett adekvat genomslag itillämpningen. Sålunda borde sjukdomar som uppfyller kriterierna påallmänfarlighet med någon form av automatik omfattas av lagstiftningen medanåkommor som ej uppfyller dessa kriterier lämnas utanför. Speciella situationerkan hanteras genom dispensregler. Ett sådant system skulle ge mindre utrymmeför inkonsekvenser och godtycke. delar utredningens grunduppfattning "att man istället för att betona att en sjukdom är sexuellt överförbar bör lägga vikt vid sjukdomens hälsorisker för den enskilde och omgivningen. Om en sexuellt överförbar sjukdom är så allvariig att samhället ytterst måste ha en möjlighet att ingripa med tvångsåtgärder bör sjukdomen självfallet liksom andra allvariiga sjukdomar omfattas av smittskyddslagen". Av detta skäl upptas syfilis under gmppen allmänfarliga sjukdomar. vill emellertid framhålla att också andra veneriska sjukdomar medför såda na hälsorisker att en smittskyddsreglering utöver den anmälningsplikt som föreslås för gonorré och chlamydia är motiverad. Chlamydiager liksom gonorré upphov till äggledarinflammation som i Prop. 1988/89:5 sintur kan leda till sterilitet. Chlamydia trachomatis förekommer troligen Bilaga3 hos en tiondel av befolkningen i åldrarna . Nya fakta visar attsjukdomen kan kompliceras med inflammationer i buken och på leverytan.Smittämnet kan även orsaka långdragna ledinflammationer. Spädbarn kan fåögonskador och lunginflammationer om inte sjukdomen behandlas (s. 60). Sexuelltöverförda herpes simplex infektioner utgör ett växande medicinskt problem ochett otvetydigt hot mot folkhälsan av likvärdig betydelse som gonorré ochchlamydiainfektioner. Behandlingsmetoder med antivira-la medel finns utarbetadeoch registrering av antivirala läkemedel mot genital herpes infektion kanförväntas under -86. Humantpapillomvirus ger upphov tili genitala vårtor. finns en otvetydigassociation mellan utveckling av livmodercancer och papillomvi-rustyperna 16och 18. HTLV-IIIsmitta överförs så gott som uteslutande genom sexuella kontakter och genomöverföring av blod och blodprodukter. Sedan den 1/11 1985 omfattar denkungörelse som reglerar venerisk smitta även HTLV-III. Detföreligger enligt starka hälsoskäl för att ävenfortsättningsvis smittskyddsreglera vissa sexuellt överförbara sjukdomar iförsta hand HTLV-III, syfilis, gonorré, chlamydia och ulcus molle, medmöjlighet att när tiden är mogen och praktiska möjligheter förefinns inkluderaäven andra åkommor såsom primär genital herpes och chondyloma acuminata.Genital herpes utgör genom sitt recidiverande sjukdomsförlopp ett storthälsoproblem för drabbade patienter, och väckte berättigad allmän oro innanproblemet överskuggats av AIDS. Sällskapet föreslår att sjukdomenintensivstuderas i något sjukvårdsområde innan slutlig ställning tas till evsmittskyddsreglering. Sällskapethar stor respekt för utredningens synpunkter att "en öppnare attityd tillde sexuellt överförbara sjukdomarna underlättar smittskyddsarbetet" ifrågasätta om en sådan atfitydförändring är fillfyllest för att uppnå deneffekt pä folkhälsan lagen syftar till. finns en särskild organisation meduppgift att spåra och bekämpa veneriska sjukdomar. Kuratorerna som verkar vidveneriska mottagningar fömtsattes även fortsättningsvis biståsmittskyddsläkaren (s. 79).