prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Tjänsteläkarrapporten bör inte avskaffas med tanke på attnya vaccinationer införts och ytterligare nya vaccinationer stundar. Medde riktade undersökningar som utredningen föreslår kan man nämligen inteförvänta sig att lokalisera lokala infektionsöar orsakade av bristande vaccinationsanslag.För att göra tjänsteläkarrapporten bättre bör istället sjukhusensakutmottagningar, barn- och infektionsklinikerna också åläggas rapporteringsskyldighet. Upplysningsplikten enligt 3 § smittskyddsförordningenanser förvaltnings utskottet vara för vittgående. När det gäller sexuellt överförda sjukdomar och möjligen Hepatit B är det rimligt att begära uppgift om person som kan ha överfört smittan och om personer som smittan kan ha överförts till. Del går dock i allmänhet inte att lägga samma krav på övriga allmänfarliga sjukdomar. Lagtexten; § 3 moni 2 föreslås kompletteras med "... samt då det är väsentligt för smittskyddsutredningen, namn ...". 17 1988/89. läns landsting Prop. - §3 bör modifieras vad gäller punkt 2. Specifikation av fullständiga Bilaga 3 personuppgifter på de personer som smittämnet kan ha kommit ifrån ellerförts vidare till, är endast av intresse för smittskyddsläkaren, i den mån hanförväntas ingripa i smittskyddsarbetet. Om behandlande läkare själv görsmittutredningen och kallar och kontrollerar misstänkta smittkällor ochsmittkontakter är det inte rimligt med krav på att dessa anges i anmälan. Vadgäller t.ex. syfilis och, om HTLV-III inkluderas i smittskyddslagen, även dennasjukdom, är det till och med direkt olämpligt att dessa uppgifter medföljeranmälan om läkaren själv tagit hand om kontaktspårningen. Punkt 2 bör iställetha en sådan innebörd att anmälande läkare inlämnar sådana uppgifter som kanvara av betydelse för smittskyddsläkaren i smittskyddsarbetet. - 1§ 4 angivet krav på anmälan senast dagen efter den dag sjukdomen konstaterats, är i praktiken svårt att efterleva, vårtor en modifiering bör ske. - Enligtsmittskyddslagen § 8 skall anmälan ske både till smittskyddsläka ren och till . Det övergripande epidemiologiska övervakningsarbetet och eventuellt centralt betingade smittskyddsåtgärder från statsepidemiologens sida kan rimligen inte ha sådan brådska att det är nödvändigt. Anmälan enligt smittskyddslagen § 8 och §§ 3 och 4 i smittskyddsförordningen bör istället ske till smitt skyddsläkaren, som efter eventuell komplettering av epidemiologiska data, sänder anmälan vidare till statsepidemiologen. Denna anmälan skulle därvid kunna ske kodifierat, varvid sekretessen i hand läggningen ytterligare skulle kunna skärpas. Utredarenanser att andra myndigheter, t.ex. miljö- och hälsoskyddsnämnderna, ej behöverha lagstadgad skyldighet att anmäla allmänfarlig sjukdom. Detta motiveras medatt det absoluta flertalet av dessa sannolikt kommer till sjukvårdens kännedom,då de sjuka själva söker läkare. Miljö-och hälsoskyddsnämndernas tillsyn enligtLivsmedelslagen leder dock till ett ansenligt antal fynd av symptomlösasmittbärare av allmänfarlig tarmsjukdom. Utskottet anser därför attanmälningsplikt bör övervägas och helst stadgas för miljö- ochhälsoskyddsnämnderna. Detär olyckligt att man tagit bort den allmänna skyldigheten för den enskilde attunderrätta smittskyddsansvarig läkare om han vet eller misstänker att hanlider av allmänfarlig sjukdom. En smittsamt sjuk är naturligtvis mycketfarligare för omgivningen om han inte har fått sakkunnig information omsmittvägar och råd eller föreskrifter om hur smitta skall kunna undvikas. Dettorde i stor utsträckning bero på slumpen om ett sådant fall kommer tillsmittskyddsläkarens kännedom så att han kan anmodas att söka läkare. Förvaltningsutskottetdelar däremot utredningens uppfattning att de obli- gatoriskatjänsteläkarrapporterna kan ersättas med riktade undersökningar. kommer i framfiden ej att automatiskt ""aga ierhålla anmälan om fall av allmänfarlig sjukdom. Med tanke på att merparten avde allmänfarliga sjukdomarna sprids från människa till människa viaverksamheter som ingår i miljö- och hälsoskyddsnämndens tillsynsområden,exempelvis livsmedelshygien (inkl dricksvatten), bostadshygien, renhållning,djurhållning, lokaler för vård och omhändertagande, så innebär detta ettavståndstagande av den lokala kunskap som finns för att snabbt avvärja fortsattsmittspridning. Denhittillsvarande anmälningsskyldigheten till miljö- och hälsoskyddsnämndenbeträffande allmänfarliga sjukdomar bör också bestå men med inskränkning förvissa sexuellt överförda sjukdomar. Detär bl.a. mot denna bakgrund som utredarens förslag att slopa den nuvarande rapporteringen till miljö- och hälsoskyddsnämnden ter sig någotförvånande. Visserligen betonas det i utredningen på ett flertal ställen viktenav ett samarbete mellan den smittskyddsansvarige och övriga berörda instanser.Det kan dock inte anses uteslutet att detta samarbete vid vissa fillfällen intekommer till stånd eller att det onödigt fördröjs. För miljö- ochhälsoskyddsnämnden synes det därför synnerligen väsentligt att samarbetetsäkerställs genom ändring i lagtexten så att den anmälningsplikt somföreskrivs i 8 § i lagförslaget utsträcks att inte enbart gälla gentemotsmittskyddsläkaren och SBL utan även gentemot miljö- och hälsoskyddsnämnden.Smittskyddsläkarens åläggande enligt 10 § anser miljö- och hälsoskyddsnämnden idetta sammanhang inte tillräcklig, då detta medför en helt onödig fördröjningav de åtgärder miljö- och hälsoskyddsnämnden har att vidtaga. Vadavser de sjukdomar där objektinriktade åtgärder inte kan bli aktuella kan denregelmässiga rapporteringen till miljö- och hälsoskyddsnämnden dock utgå utanhinder. Beträffandeutredarens förslag till smittskyddsförordning anser miljö-ochhälsoskyddsnämnden att smittskyddsläkarens bedömning skulle kunna underlättasom den anmälan som anges i 3 § i lagförslaget även omfattade de smittadessysselsättning. Detta är speciellt viktigt då det rör sig om patienter som ärsysselsatta inom s. k. riskyrken och då smittskyddsarbetet kan erfordraobjektinriktade åtgärder. Detsamma gäller för anmälan enligt 5 §smittskyddsförordningen. vill vidare trycka på att det är av största vikt att rapportering sker till nämnden så snart objekts- eller omgivningsin- riktade åtgärder överhuvudtaget kan vara tänkbara. SACÖISR -Prop. En anmälan bör inte som , bara innefatta etiologiskagens utan även "aga i sjukdomsfillstånd. I smittskyddsförordningen § 3 sägs vilka uppgifter anmälanom allmänfarlig sjukdom skall innehålla samt att harbefogenhet att fastställa blankett och utfärda ytterligare föreskrifter omuppgifter som skall ingå. Vissa är härvid av sådan betydelse att de bordenämnas i förordningen. Kunskap om insjukningsort är t. ex. av central betydelsevid epidemiologiska utredningar, liksom kännedom om huruvida symtom föreliggereller ej, så att inträffade kliniska fall och smittbärare kan redovisas var försig. Uppgift om den smittades yrke bör likaså ingå i anmälan och registrerasvid . Det är inte sällan betydelsefullt att studera sambandmellan vissa infektionssjukdomar och viss yrkesverksamhet, t. ex. hepatit Beller tuberkulos hos sjukvårdspersonal. Så länge den enskildes namn ejregistreras i laboratoriers register synes yrkestillhörigheten kunnaregistreras utan att berättigade invändningar beträffande sekretesskyddetbehöver resas. Anälan om inträffat fall av sjukdom bör innefattasjukdomstillstånd och inte endast som etiologiskt agens. Exempelvis bör detanges på anmälan gonorroisk uretrit, gonorroisk salpingit eller gonorroiskögonsjukdom. Smittskyddsförordningen § 3 punkt I bör förtydligas sä attdet framgår om "födeistid" innebär enbart sex födelsesiffror ellerhela födelsenumret. Nuvarande kodregler för AIDS bygger på födelseår och defyra sista siffrorna i födelsenumret. Dessutom avser man att försvåra /omöjliggöra MHNsförutsättningar att ingripa sä snart som möjligt då man föreslår attänmälningsförfarandet skall ändras så att anmälan skall gå till landstingetssmittskyddsläkare (och SBL) som i sin tur skall granska anmälan och förstdärefter informeras eventuellt MHN. Den som tror att man har särskilt stornytta av t.ex. livsmedelslagstiftningen kanske efter det attlivsmedlen, som kan ha orsakat t. ex. salmonella, redan sålts/serverats haringen större inblick i ' det epidemiologiska fältarbetet. har inget att erinra mot förslaget att endast läkareska vara skyldiga att anmäla fall av allmänfarlig sjukdom. Det är en brist i utredningen att man inte närmare utsett vilken roll t.ex. socialarbetare och personal vid behandlingshem som kommer i kontakt med HTLV-III-srnittade missbru kare kommer att få i samband med smittskyddslagstiftningens tillämpande. Enligtutredarens förslag skall anmälan om allmänfarlig sjukdom och andra ' anmälningspliktiga sjukdomar gå både till smittskyddsläkaren och till statensbakteriologiska laboratorium (SBL). Vad beträffar smittskyddsläkaren ter detsig naturligt med tanke pä dennes arisvar för att leda smittskyddsarbetet. Närdet gäller SBL säger utredaren själv i betänkandet (sid 81) att man inte anseratt laboratorier skall åläggas några myndighetsuppgifter inom smittskyddet. Iställetskall SBL fungera som expertorgan och följa epidemiläget i landet och bidramed information och rådgivning. Deuppgifter som anmälningar om allmänfarliga och övriga anmälningspliktigasjukdomar i många fall innehåller är av mycket personlig och känslig karaktär.De bör inte samlas i centrala register och kan inte heller anses nödvändiga fört. ex. SBLs verksamhet. Några snabba myndighetsingripanden i de enskildafallen kan det knappast bli tal om enligt utredarens eget förslag. Förbundetavvisar tanken på att SBL skulle ha tillgång till samtliga uppgifter somtillställs smittskyddsläkaren vid anmälan om allmänfarliga och andraanmälningspliktiga sjukdomar. 3 § i förslaget till ny smittskyddsförordningmåste ändras så att innehållet i anmälan till smittskyddsläkaren respektive SBLskiljs åt. RFSLhar i skrivelse till datainspektionen framfört synpunkter av detta slag medanledning av att SBL ansökt om att ytteriigare få utvidga sitt epidemiregister.I laboratorierts ansökan till datainspektionen framgår bl.a. att man saknarsäkerhetsansvarig för registren. Detta ökar inte fill-tron till möjligheternaatt förhindra obehörigt användande av registren i fråga. Förbundet har däremotinget att invända mot en inrapportering till laboratoriet som är så upplagd attpersonidentifikafion undviks. Kommitténframhåller att det inte finns skäl att lätta på nuvarande sekretesskydd.Styrelsen vill emellertid framhålla att det är av vikt att personer som isamhällets tjänst kommer i kontakt med eventuella smittbärare får erforderliginformation då de har anledning misstänka att de utsatts för smitta. Dettagäller i synnerhet vid ifrågasatt hepatit B- och HTLV-III-smitta. det finnsbland polispersonalen en utbredd oro för att bli smittad av dessa sjukdomar ochdenna oro utnyttjas av personer som skall omhändertas i syfte att förhindraett ingripande. Informationen bör kunna begränsas till ett meddelande huruvidadet misstänkta smittotillfället medfört någon risk för smittoöverföring. Rättenatt få klara och omedelbara besked är nödvändig även ur smittskyddssynpunkt. Liksomutredaren anser att sekretesslagens bestämmelser gerett gott skydd för den enskildes integritet. I vissa lägen kan det 261 uppfattas som omsekretessbestämmelserna lägger hinder i vägen för ett Prop. Smittskyddsläkaren kan behöva Bilaga 3 information från andramyndigheter. Dessa uppgifter kan ibland vara svåra Frågan om huroch från vem smittskyddsläkaren skall kunna få information för att kunnauppfylla sina skyldigheter behöver belysas i det vet vi att många människor anförtror sig ät personal inomsocialtjänst eller hälso- och sjukvård. verksamheter tvingas tillatt lämna uppgifter till andra myndigheter är det risk att människorsförtroende för t.ex. kan urholkas. en sådan utveckling skulledet bli ännu svårare att klara ett effektivt smittskyddsarbete.Socialstyrelsen anser att denna fråga borde ha utretts Deproblem ur arbetsmiljösynpunkt som kan fömtses sammanhänger huvudsakligen medfrågan hur integritetsskyddet för den enskilde smittbäraren skall kunnasammanjämkas med kravet på skydd för arbetstagare i olika vårdverksamheter. Detfinns ett behov av information till den personal som riskerar att utsättas försmitta vid vård, omhändertagande, sanering, hantering av provmaterial och odling.Även inom social serviceverksamhet och barnomsorg kan härvid motstridigaintressen uppstå. Sekretesslagstiftningens skydd för den enskildes integritettar över arbetsmiljölagens krav på information till skyddsombud m m.Detta förhållande kan ifrågasättas. Utredningenhar mer i förbigående berört sekretessproblematikén och funnit att enskildapersoners integritet i tillräcklig omfattning är skyddad med nuvarande ordningpå smittskyddsområdet och att det inte heller finns skäl att lätta på nuvarandesekretesskydd. Utredningen har däremot inte tagit upp hur en eventuellintressemotsättning mellan smittskyddslagens krav pä information ochsekretesslagens krav på integritet för den enskilde skall kunna lösas. För smittskyddsarbetetute på fältet är det utomordentligt angeläget att denna fråga blir löst isamband med att en ny smittskyddslag träder i fillämpning. Sekretessbestämmelsernabör överses i syfte att effektivisera smittskyddet mot HTLV-III-infektion. Utredaren har framhållit betydelsen av öppenhet i smittskyddsarbetet men ändå uttalat att bestämimelsema i sekretesslagen till skydd för den enskildes personliga förhållanden inom hälso- och sjuk vården inte bör ändras. Enligt länsrättens mening är det dock angeläget att sekretessfrågorna när det gäller AIDS-bekämpningen utreds så att sekre tessbestämmelserna inte hindrar ett effekfivt smittskyddsarbete och utred ningen i de mål som kommer under domstolarnas prövning. BI, a. bör 262 bestämmelserna omsekretess mellan hälso- och sjukvårdsmyndigheter, Prop. 1988/89:5 socialamyndigheter, polismyndigheter och förvaltningsdomstolar gmnd- Bilaga 3 ligtgenomgås. Manbör vidare överväga att föra in en bestämmelse i smittskyddslagen avmotsvarande innehåll som 30 § lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM).Om social-, polis- eller annan myndighet i sin verksamhet får kännedom om attt.ex. en narkoman eller en prostituerad sannolikt bär smitta men av någon orsakinte vill underkasta sig läkarundersökning, bör det föreligga en i laginskriven skyldighet för myndigheten att anmäla förhållandet tillsmittskyddslåkaren. Vid avvägningen mellan hänsynen till den enskildespersonliga integritet och intresset av att andra människor inte utsätts försmitta bör nämligen enligt mening hänsynen till den personligaintegriteten få vika. Det måste finnas möjligheter att skydda t.ex. intagna ochpersonal på ett LVM-hem mot smittfara. Om information om riskpersoner inte fårlämnas kan dessa smitta personer, som inte vet att de måste skydda sig. Det ärväl känt att narkomaner sällan tar någon hänsyn i umgänget med andra, då de iförsta hand tillgodoser sitt behov av narkotika. Den ömsesidiga ringaktning somi allmänhet råder mellan de prostituerade och deras kunder gör att man kanbefara att reglerna för mänskliga hänsyn dem emellan sätts ur spel. Detta kanleda till att personer i kundernas närmaste omgivning, hustrur och barn blirutsatta för smitta. Det föreslagna kodsystemet och de förkortadepersonnummer-na kan medföra svårigheter att spåra smittkällor. Det ärosannolikt att prostituerade kan lämna uppgifter om sina kunder, så att dessakan kontaktas för provtagning för att utröna om HTLV Ill-smitta har överförts.Det är ett önsketänkande att tro att narkotikaberoende prostituerade är säsamarbetsvilliga att de slutar sin verksamhet när de får reda på att de ärsmittbärare. Möjlighet till ingripande utan deras samtycke måste därför finnasi smittskyddslagen eller i någon annan vårdlag så att smittspridning tillutomstående grupper förhindras. Detintensifierade arbetet med HTLV-III-infektion/AIDS och den omfat tande debatten i anslutning till detta har aktualiserat flera nya aspekter på sekretessfrågorna. Sekretessen mellan exempelvis hälso- och sjukvården, och polisen har redan tidigare visat sig innebära särskilda problem. På smittskyddsområdet accentueras svårigheterna att dra grän sen mellan den enskildes integritetssfär och myndigheternas intresse av att spåra smittspridare och förhindra smittspridning. I några avseenden har särskilt reglering av sekretessen skett i form av föreskrifter, från socialsty relsen. Ytterligare erfarenheter av svårigheter och möjligheter vinns nu efterhand. Det är angeläget att de sekretessfrågor som berör förutsättning arna för smittskyddsarbetet ges en samlad behandling som förbätt rar möjligheterna att få situationen under kontroll. Smittskyddslagen förutsätter ett förtroendefullt samarbeterriellan smitt- ° skyddsläkaren och pafienten. Allmänfarliga sjukdomardrabbar inte bara människor med vanligt levnadssätt utan även narkomaner,prostituerade och andra mer eller mindre utslagna människor. Difteriepidemiernai och 1984-1985 och ÄIDS-HTLV-III bland narkomaner ochprostituerade är exempel härpå. De föreskrifter som föreslås i 11 § omläkarundersökning är ofta verkningslösa mot dessa grupper. Hur skall smittskyddsläkarenkunna kontrollera att hans förhållningsregler i fråga om t. ex. levnadssättefterföljs? För att göra smittskyddet effektivare fordras enligt styrelsen attsekretesslagen ses över och mjukas upp sä att läkare, polis, primärvård ochsocialtjänst kan få upplysning om och ingripa mot en person som är smittad ochdärigenom utgör en fara för andra. Sekretessfrågan bör klariäggas, med hänsyn till den riskför kollision mellan smittskyddslagen och sekretesslagen som lagförslagetinnebär. vill fästa uppmärksamhet påsekretessfrågornas centrala betydelse. Just inom smittskyddsområdet framträderstarka skillnader å ena sidan mellan den enskildes intresse vad gäller krav påintegritet och å andra sidan samhällets intresse och krav på att förhindravidare smittspridning. Det är angeläget att dessa motstridiga intresseningående analyseras och bedöms med målsättningen att samhällets smittskyddsarbeteinte försvåras. Utredning har i någon mån berört sekretessproblematikenoch funnit att med nuvarande lagstiftning på detta område torde enskildapersoners integritet i tillräcklig grad vara skyddad. Detta är mycket viktigt,men ofta förekommer en kollision mellan smittskyddslagens krav på informationoch sekretesslagens krav pä integritetsskydd. Den sittande smittskyddsutredningenbör överväga behovet av ett förtydligande i dessa frågor i , , kommandelagstiftning., Utredaren anför att det kan finnas särskilda skäl atttillgodose integritets behovet vid sjukdomen AIDS. Sällskapet delar uppfattningen att skyddsförordningens föreskrifter (§ 3) om att anmälan fill smittskyddsläka ren och SBL skall innehålla fullständiga uppgifter om den smittade liksom om smittkällans identitet inte är acceptabla även om det formellt sett föreligger fullt sekretesskydd. Å andra sidan tillgodoser inte önskan om 264 full anonymitet samhällets krav att kunna spårasmittkällor och kontakter. 1988/89:5 Informationsutbyte måste kunna skemellan olika myndigheter. Skyddet Bilaga 3 för patientens identitet fär hellerinte drivas så långt att vård- och laboratoriepersonal därför undanhållesnödvändig information för sitt eget smittskydd. Vidare vill sällskapet påpekaatt information om patientens diagnos ofta är nödvändig för att ettlaboratorieprov skall undersökas och besvaras på ett för patientens sjukdomadekvat sätt. Anmälan om AIDS anmäls med kod enl SOSFS 1985:20. Vad som sagtsom AIDS gäller i princip även andra sexuellt överförbara sjukdomar t. ex.syfilis. Den nuvarande smittskyddslagen är inte etteffekfivt hjälpmedel från smittskyddssynpunkt. Den i betänkandet föreslagnalagen blir det måhända än mindre till följd av den felsyn som den bygger påfrån integritets- och sekretessynpunkt. Länsrätten utvecklar detta närmare idet avslutande avsnittet i yttrandet. Länsrätten vill emellertid redan här framhålla att vad dethandlar om inte är att upphäva sekretessen på smittskyddsområdet utan att i lageller förordning, inte ens nödvändigtvis genom ändringar i sekretesslagen, föreskrivaatt sekretessbelagd uppgift inte bara "fär" utan under angivnaförutsättningar "skall" lämnas mellan olika organ som har skildauppgifter på smittskyddsömrådet. Det är en självklarhet att ju större hänsynstagande somgörs till integritets- och sekretessynpunkter desto sämre blirförutsättningarna för ett effektivt smittskydd. I betänkandet hade enredovisning av angelägna behov från smittskyddssynpunkt bort ställas motintegritets- och sekretesshänsyn och hade en öppen avvägning bort göras mellandessa intressen. En hänvisning till behov av irrationella metoder för intesaken framåt. En av de väsentliga integritetsfrågorna är hur långt denenskildes önskemål om anonymitet vid läkarundersökning kan tillgodoses. Enligtlänsrättens uppfattning kan ett sådant önskemål tillgodoses fullt utbeträffande alla som visar sig inte vara smittade, åtminstone så långt som detinte leder fill svårigheter när det gäller hanteringen av dem som är smittade. Den som är konstaterat smittad har enligt länsrättensuppfattning inte ett berättigat intresse att få vara anonym i förhållande tillaktörer på smittskyddsområdet. En sådan person,måste fortlöpande kunna följasupp och kontrolleras från smittskyddssynpunkt. En mycket mera ömtålig fråga är hur man skall göraavvägningen mellan den smittades intresse eller önskemål att få behållavetskapen om sin sjukdom för sig själv och de intressen, anspråk och behov sompersoner i vederbörandes omgivning kan ha för att undvika att själva blismittade. Länsrätten tänker här inte bara på den smittades familj,ev. sexualpart- ners och närmaste omgivning i övrigt. Människor som i sitt arbete kommer i kontakt med eller har att ta hand om smittade har från självskyddssyn punkt ett motstående intresse av att få veta att de har att göra med en 265 Dettagäller inte bara sjukvärds- och polispersonal utan Prop. 1988/89:5 ocksä enläng rad andra grupper som i sitt arbete kommer i kontakt med Bilaga 3smittade personer. En annan utsatt grupp är sådana som tillhör socialtjänstenseller sjukvårdens hemvärdande personal. Frågangäller inte exklusivt förhållandet mellan smittade och deras omgivning. Ettlångtgående integritetsskydd för sädana som är smittade påverkar ocksårelationer mellan sådana som inte är smittade och deras omgivning. Om t. ex.polis- och socialtjänstpersonalen inte vet vilka som är smittade eller intesmittade kommer det förmodligen att leda till konsekvenser för icke smittadeav den anledningen att polis- och socialtjänstpersonalen måste behandla allasom om de vore smittade. Detär högst sannolikt att sådana som är smittade med olika sjukdomar kan behandlaspä olika sätt. Det är möjligt att sådana som är asociala eller typiskt settfarliga kan särbehandlas i förhällande till andra. Särskildaproblem uppkommer beträffande sådana som är omhändertagna för vård i en ellerannan form. Det gäller t. ex. institutionsvärd av skilda slag och är redan detilla nog. Med nuvarande lagstiftning har en institutionsläkare skyldighet attiaktta sekretess gentemot institutionschefen. Denne har alltså ansvaret förbehandlingen av omgivningen, som riskerar att bli smittad, men ansesuppenbariigen inte ha ett anspråk på att få veta vem eller vilka av de vårdadesom lider av smittsam sjukdom. Änvärre blir situationen om någon är omhändertagen med placering i ett enskilthem. Här framstår det som helt barockt om inte värdfamiljen har ettovillkoriigt anspråk att få vetskap om sjukdomen. Ominte lagstiftaren av egen drift tar tag i dessa frågor kan lagstiftaren varahelt övertygad om att personalorganisationer och andra kommer att vakna, ominte förr när någon polisman eller annan i sitt arbete blivit smittad avHTLV-III. Staten kan också komma att bli utsatt för betydandeersättningsanspråk. Sekretessregleringenhar till syfte att tillgodose sådana integritetsanspråk som ansesbeaktansvärda.