prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — Skulle emellertidbeställaren tillhandahålla det tyg som uniformerna skall sys av, blirköpreglerna inte tillämpliga. Bedömningenav vad som är en väsentlig del av materialet varierar naturligen beroende på deföreliggande omständigheterna. En faktor av betydelse är värdet. Om emellertidtillverkaren tillhandahåller en från funktionell synpunkt väsentlig del avmaterialet, kan den omständigheten all beställaren kanske anskaffar vissavärdemässigt dyra tillbehör i regel inte tillmätas avgörande betydelse. Ombeställaren i det fömtnämnda exemplet tillhandahåller emblem i ädla metallersom betingar ett högre pris än tyget, föranleder denna omständighet i sig inteatt avtalet förlorar sin karaktär av köp. Ordet"tillverka", som används i lagtexten, tar i första hand sikte påsådana beställningsköp som avser t. ex. hantverksmässigt förfärdigande avindividuella föremål eller industriell masstillverkning av varor. Det äremellertid avsett att omfatta även avtal om varor som framställs t. ex. medhjälp av kemiska eller naturliga processer, exempelvis odling av växter e.d. Köplagenär under de fömtsättningar som anges i första stycket tillämplig påtillverkning av alla slag av lösa saker. Lagen gäller således t. ex. avtal omskeppsbyggnad. Iandra meningen i första stycket görs en avgränsning av lagens tillämpningsområdei förhållande till byggnadsentreprenader m.m. Köplagen skall inte tillämpas påavtal om uppförande av byggnad eller annan fast anläggning på mark eller ivatten. Detta gäller oberoende av hur stor del av materialet som tillhandahållsav den som uppför byggnaden eller anläggningen. Köplagens regler är på flerapunkter, bl.a. vad gäller hävning, mindre lämpade att reglera konfliktsituationersom kan uppkomma vid avtal av ifrågavarande slag. 1 praktiken regleras avtal ombyggnads- och anläggningsentreprenader ofta genom utförliga standardvillkor. Motsvarandeundantag lag avser "uppförande av hus, vattenverk eller byggnad".Det undanlaget knyter an lill formuleringar i tidigare lagstiftning från år1895 respektive om vad som är fast egendom. Det nu valda uttrycketansluter till beskrivningen i 2 kap. 1 § jordabalken av fastighetstillbehör.Där har "hus" och "vattenverk" hänförts till begreppet"byggnad", som i sin tur har förts in under del vidare begreppet"anläggning". Beträffandeuttrycket "uppförande av byggnad" kan hänvisas till prop. 1984/85:110s. Med annan fast anläggning på mark eller i vatten avses en konstruktioneller anordning med fast eller tämligen fast anknytning lill marken ellersjöbotten. Undantagsbestämmelsen omfattar t. ex. en stationär installation påkontinentalsockeln men inte en oljeplattform som inte vilar på sjöbotten. Köplagenär tillämplig även om ett avtal avser tillverkning av en lös sak som efter tillverkningen skall förenas med marken eller med en byggnad e. d. på ett sådant sätt att det blir att anse som fast egendom. beställer tillverkning avdörrar eller fönster eller av ett monteringsfärdigt Prop. 1988/89: 76 hus, är det alltså frågaom ett tillverkningsavtal som enligt första stycket 2 § faller under köplagen, ombeställaren inte skall tillhandahålla en väsentlig del av materialet. Isådana fall torde emellertid ofta också montering ingå. Då måste man även beaktaandra stycket. Det är däremot inte fråga om ett s. k. beställningsköp utanom en tjänst ifall motparten förfärdigar något som i och medtillverkningen antar karaktär av fast egendom. Bestämmelsenhar ingen motsvarighet lag. Iförsta stycket behandlas prestationer som tar sikte på tillverkning av självavaran. Andra stycket avser däremot fall då säljaren inte bara skall leverera envara utan också utföra arbete eller annan tjänst som inte består i tillverkningav själva saken. Sådana kombinerade avtal är mycket vanliga i praktiken. Någongång kan avtalet bestå av två så självständiga delar, den ena avseende köp ochden andra avseende en tjänst, att det är naturligt att betrakta dem var försig. är det emellertid svårt eller ogörligt att hålla avtaletsolika delar isär från varandra. Avtalet måste klassificeras antingen som ettköp eller som en tjänst. Den frågan behandlas i andra stycket. Ibestämmelsen anges att köplagen inte gäller avtal som innebär att den som skallleverera en vara även skall utföra arbete eller någon annan tjänst, om tjänstenutgör den övervägande delen av hans förpliktelse. Med hjälp av den regeln fårman exempelvis bedöma om ett avtal som innefattar leverans av maskiner ellerannan utrustning samt installation, montering eller andra tjänster i anslutningtill leveransen skall betraktas som ett köp eller inte. Så länge leveransen avvaran och inte tjänsten framstår som den övervägande delen av leverantörensprestation betraktas avtalet som ett köp. Vidbedömningen av vad som skall anses utgöra den övervägande delen av partensförpliktelse är värdet en faktor av betydelse. Men även andra omständighetermåste beaktas. Arbetet kan på gmnd av erforderlig fackkunskap, skickligheteller särskild utrustning utgöra det viktigaste inslaget i den ena partensprestationsskyldighet. Ett avtal som går ul på leverans och montering avreservdelar till komplicerad teknisk utrustning är t. ex. i regel att bedömassom en tjänst även om reservdelarna är av större värde än arbetet.Arbelsåtagandel framstår i sådana fall som den övervägande delen av den enapartens prestation och avtalet bör då normalt betraktas som en tjänst och intesom ett köp. Iandra fall kan inslaget av köp framstå som så dominerande att det är naturligt att se arbelsåtagandel som en biförpliklelse till köpeavtalet. Går arbetet ut på leverans av tillbehör som särskilt har angetts vid beställning en eller av lätt utbytbara reservdelar samt installation av dessa, t. ex. nya hjul på en bil, kan man ofta anse att det är fråga om ett köp. Om man återvänder lill de förut nämnda exemplen där någon på beställning tillver kat dörrar och fönster torde också vanligen avtalet i sin helhet böra bedömas som ett köp även om det innefattar inmontering av dörrarna och fönstren. Detsamma kan i vissa fall gälla, om leverans av en färdig bygg- 64 nad även innefattaruppsättning av byggnaden. Gränsdragningen kan dock Prop. 1988/89: 76 knappast anges entydigt. Bestämmelsenutgår från att förpliktelsen är att betrakta som odelbar. Den besvarar intefrågan huruvida olika delar i ett avtal som lämpligen kan delas upp bör istället för att betraktas som en helhet bedömas enligt skilda regelsystem.Bestämmelsen utgör således inte hinder mot att man i situationer där denavtalade prestationen består av två tillräckligt självständiga delar, den enaavseende ett köp och den andra avseende en tjänst, tillämpar de köprättsligareglerna på den ena delen och tjänsteregler på den andra. Det kan exempelvisvara naturligt att se ett avtal om leverans av teknisk utrustning och om årligservice på utrustningen som dels ett köpeavtal och dels ett tjänsteavtal. Medarbete eller annan tjänst avses i andra stycket prestationer som typiskt settsker i samband med eller efter leveransen av varan och som går ut på någotannat än tillverkning av själva varan. I första stycket berörs däremotprestationer som går ut på tillverkning av själva varan. Första och andra styckenaär således självständiga stadganden som tar sikte på olika situationer. Om ettavtal enbart går ut på tillverkning av en vara enligt köparens beställning,skall det bedömas bara enligt första stycket. Om emellertid tillverkaren ocksåskall montera varan åt beställaren måste man även beakta andra stycket.Beroende på monteringsarbetets omfattning och karaktär kan i ett sådant fallett avtal som enligt första stycket skulle betraktas som ett köp falla utanförköplagen till följd av regleringen i andra stycket. Av3 § följer att frågan om vilka regler som skall tillämpas på avtalet eller dessolika delar kan regleras i avtalet och att parterna således kan precisera elleravvika från de principer som lagen anger för gränsdragningen. Lagensbestämmelser tillämpas inte i den mån annat följer av avtalet, av praxis somhar utbildats mellan parterna eller av handelsbruk eller annan sedvänja sommåste anses bindande för parterna. (Jfr3 § i arbetsgruppens förslag) Paragrafenbehandlar samma frågor som 1 § första stycket lag. Enligtbestämmelsen blir köplagens bestämmelser för del första inte tilllämpliga omannat följer av avtalet. Här uttalas den viktiga principen att köplagensbestämmelser är dispositiva och kan sättas ur kraft genom avtal. Denna principutgör sedan gammalt den allmänna utgångspunkten inom köprätten. Vidare kanpraxis som har utbildats mellan parterna samt handelsbruk och annan sedvänjasätta köplagens regler ur funktion. Föratt fastställa vad som skall gälla mellan parterna i ett köpeavtal har man således i första hand att undersöka vad som följer av parternas avtal. Innehållet däri får bestämmas enligt allmänna avtalsrättsliga principer. 5 1988/89. Inte bara det som kananses ha blivit avtalat vid köpet utan även senare Prop. 1988/89: 76 överenskomna villkor sätter köplagens bestämmelser åt sidan. Attköplagens bestämmelser är dispositiva innebär inte att full avtalsfrihet råderi varje avseende vid ett köp. a. ger bestämmelsen om oskäliga avtalsvillkori 36 § avtalslagen möjlighet att i ett enskilt fall bortse från eller modifieravillkor i ett köpeavtal som på ett eller annat sätt missgynnar den enaavtalsparten. Den dispositiva rätten utgör härvid en viktig jämförelsepunktför bedömningen. Ettexempel på fall då det kan finnas anledning att tillämpa 36 § kan vara att enproducent av en vara i avtal med en styrkemässigt underlägsen köpare, som avseratt sälja varan vidare till konsumenter, har friskrivit sig från allt ansvarför varans skick m. m. I sådana fall gäller nämligen till skydd för konsumententvingande regler för det ansvar som mellanhanden har vid vidareförsäljningen.Det framstår då ofta som oskäligt att mellanhanden inte skall ha möjlighet attregressvis utkräva samma ansvar av producenten. Marknadsrättsligalösningar ger också möjlighet för det allmänna att påverka handelsvanorna iaffärslivet. Exempelvis de båda avtalsvillkorslagarna, dvs. lagen (1971:112)om avtalsvillkor i konsumentförhållanden och lagen (1984:292) om avtalsvillkormellan näringsidkare, syftar till att tillgodose behovet av att mer generelltkunna ingripa mot standardiserade avtalsformulär som innehåller oskäligavillkor. Köplagensbestämmelser tillämpas inte heller i den mån annat följer av praxis som harutbildats mellan parterna eller av handelsbruk eller annan sedvänja som måsteanses bindande mellan parterna. Vadsom skall erfordras för att en sådan privat praxis som avses i stadgandet skallanses föreligga kan inte anges generellt. Formuleringen "följer avpraxis" avser att lämna ett visst utrymme för en skönsmässig bedömning avt. ex. det privata bmkets skälighet. Inte heller när del gäller handelsbrukeller annan sedvänja kan i lagtexten anges vilka krav som bör ställas därpå(jfr NJA II 1936 s. 302). En allmän fömtsättning för attexempelvis ett handelsbruk skall få företräde framför lagen är att detgenerellt har godtagils och efterföljs inom den aktuella branschen. Den närmarebedömningen måste överlåtas åt rättstillämpningen. Detsamma gäller sådanadithörande spörsmål som lösningen av den konflikt som kan uppstå då flera olikahandelsbmk på olika orter eller inom olika marknader kan komma ifråga. Handelsbmkeller annan sedvänja har företräde framför lagens regler endast om del är frågaom ett bmk eller en sedvänja som måste anses bindande för parterna. Handelsbrukoch andra sedvänjor kan inte under alla förhållanden tillerkännas bindandeverkan, utan domstolarna torde ha möjlighet att pröva om ett handelstpmk elleren annan sedvänja skall tillämpas eller inte (se 1. ex. Grönfors, Sjölagensbestämmelser om godsbefordran, 1982, s. 37 f, , Speciell avtalsrätt I,1982, s. 45, , Spedition och fraktavtal, 1984, s. 40). Skulle detförekomma att handelsbruk eller annan sedvänja i ett enskilt fall framstår somoskälig, bör domstolarna således kunna sätta åt sidan eller jämka sedvänjan. 1988/89: 76 Lagengäller inte i fall då konsumentköplagen (1900:000) är tillämplig. (Jfr 4 § iarbetsgmppens förslag) Dengällande konsumentköplagen behandlar ett antal frågor som är av centralbetydelse från konsumentskyddssynpunkt men innehåller inte någon fullständigreglering rörande konsumentköp. Vid sidan av konsumentköplagen är 1905 årsallmänna köplag tillämplig på konsumentköp. Systemet med två delvis parallellalagar som gäller förhållandet mellan säljare och köpare vid konsumentköp harkritiserats som svårt att förstå och överblicka. Somhar framhållits i avsnitt 2.1.4 är avsikten att ett förslag till en nyfrislående konsumentköplag skall läggas fram i sådan tid att den kan träda ikraft med den nya allmänna köplagen. I konsumentköplagen skalllagreglerna om konsumentköp samlas. Den allmänna köplagen skall således integälla sådana köp. I den allmänna köplagen bör därför göras ett undantag för köppå vilka den nya konsumentköplagen blir tillämplig. Lagengäller inte i fall då lagen (1987:822) om intemationella köp är tillämplig. (Jfr5 § i arbetsgmppens förslag) Paragrafengäller regleringen av intemationella köp i den nationella köplagen. I de falldå den internationella köplagen är tillämplig gäller inte den nationellaköplagen. Enligtden internationella köplagen skall vissa angivna artiklar i Förenta nationernaskonvention angående avtal om intemationella köp av varorgälla som lag här i landet. Den internationella köplagen tillämpas dock inte ifall då både säljaren och köparen har sina affarsstäl-len i olika nordiskaländer (nordiska köp). På nordiska köp är den nationella köplagen tillämplig.Vilken av de nordiska nationella köplagarna som blir tillämplig får avgörasenligt allmänna internarionellt privaträttsliga regler. Men eftersom denordiska köplagarna på det hela taget har samma innehåll, får det sällan någonstörre betydelse vilken lag som skall tillämpas. Dennationella köplagen tillämpas även på sådana internationella köp som har undantagits från FN- konventionen, l. ex. köp av fartyg och luftfartyg, köp av värdepapper och köp på auktion. Vidare kan den natio nella köplagen bli tillämplig även på andra internationella köp. Parterna i ett köp som faller under tillämpningsområde kan t. ex. komma överens om att den nationella köplagen i skall tillämpas på avtalet i stället för konventionen. En lagvalsklausul som utan precisering hänvisar till svensk rätt torde dock som regel böra tolkas så att den svenska 67 internationella köplagen(och därmed i de flesta avseenden konventionen) Prop. 1988/89:76 blir tillämplig. Varanskall hållas tillgänglig för avhämtning där säljaren vid köpet hade sittaffärsställe eller, om han saknade affärsställe som hade samband med köpet,sitt hemvist. Visste parterna vid köpet att varan eller det parti ur vilket denskall tas fanns på en annan plats, skall varan hållas tillgänglig föravhämtning på denna plats. Varanär avlämnad när köparen har tagit hand om den. (Jfr6 § i arbetsgmppens förslag) Ettköp ger upphov till förpliktelser för båda parter. Säljarens främsta skyldighetär att avlämna varan, köparens att betala den. Begreppet "avlämnande"är en juridisk fackterm vars betydelse framgår av dess funktion i ett antalregler. Närmastanknyter avlämnandet till ett annat begrepp, nämligen säljarens dröjsmål. Omvaran inte avlämnas i rätt tid innebär det som regel att säljaren är idröjsmål. Även andra regler än de om dröjsmål knyter an till avlämnandet.Risken för varan övergår i allmänhet på köparen när varan avlämnas. Härigenomfår avlämnandet betydelse för köparens ställning bl. a. i det fallet att varanhar förstörts eller försämrats genom en olyckshändelse. Genom reglerna omriskens övergång får avlämnandet även betydelse i fråga om den tidpunkt somskall läggas till gmnd för felbedömningen. Ytterligare har avlämnandetbetydelse för fördelningen mellan säljaren och köparen av vissa kostnader förvaran. Denförevarande paragrafen innehåller regler om varans avlämnande vid hämtningsköp,dvs. köp då köparen skall avhämta varan. Om inte annat har avtalats ellerföljer av praxis mellan parterna eller av handelsbruk eller annan sedvänjaskall köpet betraktas som ett hämtningsköp. Parterna kan emellertid t. ex. haavtalat att säljaren skall transportera varan till köparen eller till annanplats där avlämnandet skall ske. För sådana transportköp finns regler omavlämnandet i 7 §. Bestämmelsenmotsvarar i huvudsak 9 § lag. Huvudregelnär all varan skall avlämnas hos säljaren. Säljaren är alltså inte skyldig attsända varan lill köparen. Detta gäller både om köparen och säljaren är bosattapå samma ort och om de bor på skilda orter. Säljaren skall hålla varantillgänglig där han vid köpslutet hade sitt affärsställe eller, om han saknadeaffärsställe som hade samband med köpet, sitt hemvist. Skulle säljaren ha merän ett affärsställe torde det ställe böra beaktas till vilket avtalet och dessfullgörande har sin närmaste anknytning. Någondefinition av affärsställe görs inte i lagtexten. Med affärsställe bör 68 i regel förstås ett ställedär någon stadigvarande driver affärsverksamhet. 1988/89:76utrymme som tillfälligtvis hyrs i t. ex. ett hotell för att användas somför- 6 § handlingslokal kan sålunda normalt inte anses som ettaffärsställe. 1 allmänhet kan inte heller en plats där säljaren endast har enproduktionsinrättning utan någon försäljningsverksamhet betraktas som ettaffärsställe enligt köplagen. Andrameningen gäller den situationen att varan vid köpslutet fanns på en annan platsän hos säljaren och parterna visste detta. Då skall varan avlämnas där denfanns och säljarens skyldighet i samband med köpet beslår i att hålla varantillgänglig på denna plats. Regeln i andra meningen vilar på samma gmndsats somregeln i första meningen, nämligen att säljaren inte på gmnd av köpeavtalet somsådant har någon transportskyldighet beträffande varan. Tillämpningenav andra meningen förutsätter att båda parter vet inte bara att varan finns påen annan plats än hos säljaren ulan också var den finns. kan t. ex.befinna sig i ett lager på en annan ort än säljarens affarsställe eller hostredje man. Vid ett köp som ingås i samband med säljarens affärsverksamhet kanvaran finnas hemma hos säljaren. Även om köpet saknar samband med säljarensaffärsverksamhet kan varan finnas på säljarens affarsställe. Medatt varan redan vid köpslutet fanns på ett annat ställe än hos säljarenjämställs den situationen att det vamparti varifrån varan skall tas fanns på enannan plats än hos säljaren. I1905 års lag finns ingen motsvarande bestämmelse. Varananses avlämnad när köparen har tagit hand om den. Detta innebär att det inteär tillräckligt att varan ligger redo i säljarens magasin och att denne ärberedd att låta köparen få den när köparen kommer för att hämta varan eller attt. ex. massaved har lagts upp i skog för att hämtas utan säljarens medverkan.Varan är inte avlämnad förrän köparen verkligen har tagit hand om den. Ilagtexten talas om att köparen tar hand om varan. Mottagandet kan givetvis skeäven av någon som handlar för köparens räkning, en representant. Ikommersiella sammanhang torde detta för övrigt snarare vara regel än motsatsen.Fråga om vem som äger handla på köparens vägnar får avgöras enligt allmännaregler om handlande genom representant. Bestämmelsenanger inte exakt när en vara skall anses avlämnad. Man kan exempelvis tänka sigatt varan skadas i samband med lastning på den lastbil som köparen har sänt föratt hämta varan. Frågan om vem som skall svara för en sådan skada kan intebesvaras generellt utan måste bli beroende på omständighetema i det enskildafallet. Avsenare bestämmelser framgår att den tidpunkt som avses i föreliggande stycke,dvs. tidpunkten för varans faktiska omhändertagande, inte undantagslöst äravgörande för de rättsverkningar som normalt är knutna till varans avlämnande.1 bestämmelsema om kostnaderna för varan (11 §), riskens övergång (13 § andrastycket) och säljarens dröjsmål (22 §) görs nämligen enreservation för den situationen att avlämnandet försenas Prop. beroende på köparen ellerett förhållande på dennes sida, exempelvis att 7 § köparen försummar attavhämta varan inom överenskommen tid. gandena om riskensövergång görs vidare en reservation särskilt för det fallet att köparen skallhämta varan på en annan plats än hos säljaren, t. ex. i ett magasin som tillhören tredje man. Risken går då över när tiden för avlämnandet är inne ochköparen har fått veta att varan finns tillgänglig för avhämtning (13 §tredje stycket). Skallvaran transporteras till köparen inom en och samma ort eller inom ett områdedär säljaren vanligen ombesörjer transporten av liknande varor, skeravlämnandet när varan överlämnas till köparen. Omvaran i annat fall skall transporteras till köparen och annat inte följer av enleveransklausul eller av avtalet i övrigt, sker avlämnandet när varanöverlämnas till den transportör som har åtagit sig transporten frånavsändningsorten. Om säljaren själv utför transporten, sker avlämnandet först närvaran överlämnas till köparen. Harvaran sålts "fritt", "levererad" eller "frittlevererad" med angivande av en viss ort, anses den inte avlämnad förränden har kommit fram till denna ort. (Jfr7 § i arbetsgmppens förslag) Somhar framhållits vid 6 § har säljaren inte på gmnd av köpet som sådant någonskyldighet att sända varan till köparen. Den grundsatsen gäller såväl närsäljaren och köparen är bosatta på samma ort som när de bor på skilda orter. , eller av exempelvis handelsbmk, kan emellertid följa att säljaren ärskyldig att sända varan till köparen. För sådana fall finns regler i 7 §. Bestämmelsemai första stycket motsvarar i huvudsak 11 § lag. Förstastycket gäller platsköp, dvs. köp där det på gmnd av avtalet, sedvänja ellerannan omständighet åvilar säljaren att sända eller transportera varan tillköparen på samma ort eller inom ett område där säljaren vanligen sköter omtransporten av liknande varor. I sådana fall sker avlämnandet då varanöverlämnas till köparen. Den praktiska betydelsen härav är att säljaren bärrisken för den lokala transporten och att han kan råka i dröjsmål på gmnd avatt transporten försenas. Likaså svarar säljaren för fel som uppkommit undertransporten. Av 11 § framgår att kostnaderna för transporten i dessa fallskall bäras av säljaren. Vad som har sagts gäller oavsett om säljaren självutför transporten, om han anlitar en självständig transportör (jfr andrastycket om distansköp), om varan sänds med post eller om den transporteras påannat sätt. Förstastycket blir alltid tillämpligt när varan skall transporteras till en köpare på samma ort. En begränsning av regeln till transport inom samma 70 ortskulle dock vara otillfredsställande med hänsyn till bl.a. fall där sälja- Prop.1988/89:76 ren vanligen ombesörjer transporten av liknande varor inom ettstörre 7§ område. Det kan t. ex. omfatta flera närliggande kommuner. Bestämmelsenhar därför utformats så att den även täcker situationer där avtalet förutsätteratt säljaren skall ombesörja varans transport till köparen och transportenframstår som lokal trots att den sträcker sig utanför ortsgränsen. Detförutsätts därvid inte att det är vanligt inom branschen i allmänhet attsäljare ombesörjer transport av ifrågavarande varor inom ett visst område. Vadsom krävs är att den aktuella säljaren brukar göra det. Avlämnandet sker då närvaran överlämnas till köparen oavsett om säljaren i det särskilda falletanvänder sitt eget folk för transporten eller låter sända varan på annat sätt. Förstastycket handlar enligt sin lydelse endast om sådana fall där varan skall sändastill "köparen", men bestämmelsen är givetvis tillämplig även om varanskall sändas till någon person eller något företag e.d. som köparen har angett. Andrastycket gäller varans avlämnande vid distansköp, dvs. köp där varan skallsändas till köparen och detta förutsätter en transport från en ort till enannan eller i övrigt en transport som inte kan betraktas som lokal enligtförsta stycket.