prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — I13 § LVM finns föreskrifter om utskrivning från LVM-hem. Några motsvarande föreskrifter finns inte i lagförslaget om utskrivning från isole ring pä sjukhus men kommittén anför s 94 atf det bör ankomma på smitt skyddsläkaren att förordna att den enskilde inte längre skall vara isolerad. Om det bör vara smittskyddslåkaren eller överläkaren på sjukhuset som skall besluta om utskrivning kan diskuteras. Vad som däremot borde vara höjt över all diskussion är att den enskilde som fått avslag pä en begäran om utskrivning skall kunna överklaga detta beslut. Och eftersom det är länsrätten som beslutar om isolering så bör det vara länsrätten som skall pröva sådana besvär. Länsrätten anser alltså dels att utskrivningsförfaran det mäste bli föremål för särskild reglering och dels att rätt måste införas för den enskilde att överklaga ett avslagsbesluf. Som enskilds motpart i ett sådant besvärsmål bör då fungera smittskyddsläkaren om det är denne som 282 meddelat avslagsbeslutefoch smiffskyddsläkaren bör ha rätt att överklaga Prop. 1988/89:5 ett beslutav länsrätten att ändra avslagsbeslutef. Är det en överläkare som Bilaga 3avslagit enskilds framställan om utskrivning bör denne uppträda som denenskildes motpart om det inte särskilt föreskrivs att smittskyddslåkaren skallfullgöra den uppgiften. Enligt länsrättens mening talar goda skäl för attsmittskyddslåkaren får gå in som den enskildes motpart i ett sådant fall medrätt att överklaga länsrättens beslut om det går honom emot. En sådan rätt fillöverklagande bör smittskyddslåkaren enligt länsrättens mening för övrigt haäven om det är överläkaren som varit motpart i länsrätten. ' I LVM finns undermbriken Särskilda befogenheter föreskrifter bl. a. om förbud atf innehainjektionssprutor och kanyler, om kroppsvisitation och begränsning avrörelsefriheten och om kontroll av försändelser. Det bör övervägas om infemotsvarande bestämmelser behövs också beträffande vissa av dem som isoleras påsjukhus av smiftspridningsskäl. Smittskyddsläkarenfår besluta att den smittade skall isoleras på sjukhus. Enligt länsrättens meningbör även andra former av institutionsvård kunna ifrågakomma. Enligt vad somupplysts i pressen överväger man inorri kriminalvärden att inrätta särskildafängelser för AIDS-smittade. Smittskyddsläkarens kompetens bör inrymmabefogenhet atf besluta om isolering på sådan anstalt. Vård enligt LVU kannumera ges den som är upp till . Narkomaner och prostituerade kan i följdhärav komma att i större omfattning än fidigare falla inom ramen för LVU:stillämpning. Smitfskyddsläkarens kompetens bör omfatta även personer som äromhändertagna med stöd av LVU. Isolering på sjukhus kan emellerfid varaolämplig i sädana fall. Möjlighet bör finnas att besluta om isolering pä annatsätt. Liknande synpunkter kan anläggas beträffande personer som är omhändertagnamed stöd av LVM. Motbakgrund av det anförda anser länsrätten atf smiffskyddsläkaren bör habefogenhet att besluta om isolering även på annat sätt än på sjukhus.Inledningsvis har länsrätten berört frågan om ökade krav på vårdresurser.Länsrätten vill i detta sammanhang framhålla vikfen av god handlingsberedskapmed hänsyn till eventuellt uppkommande behov av isolering av smittade personer,som uppfyller kraven för isolering men som inte bör eller behöver gessjukhusvård. Detta innefattar överväganden av såväl frågan om isolering påsjukhus bör vara den enda isoleringsformen som frågan om landstingen bör bärakostnaderna för isolering som infe sker pä sjukhus. Enligtförslaget kan beslut om isolering meddelas bl. ä. om den smittade inte villmedyerka till ätgärder mot smittspridning. Det skall alltså i sådant fallföreligga tredska för att beslut om isolering skall fattas. Hur skallemellertid en domstol bedöma den situationen att den smittade samtycker fillföreslagna ätgärder eller vård efter det att målet har anhängiggjorts hosdomstol? Liksomi nuvarande 16 § smittskyddslagen, bör i lagtexten anges under vilkafömtsättningar som beslut skall fattas om atf isolering skall upphöra. I bestämmelsen anges intenär utskrivning skall ske och vem som skall Prop. Enligtförslaget, sid 94, bör det ankomma på smittskyddslä- Bilaga 3 karen atf förordna attvederbörande infe längre skall vara isolerad. enligt länsrättens meningemellertid ifrågasättas om smittskyddsläkaren ensam skall ha dennabefogenhet när domstol har beslutat om isolering. Vid prövningen av omisolering pga. HTLV-III-infekfion kan upphöra är det infe enbart fråga omen medicinsk bedömning. ILVU finns en bestämmelse om omprövning av beslut omomhändertagande. Förslaget fill smiftskyddslag saknar liknande stadgande.Länsrätten anser att bestämmelse bör finnas om omprövning avbeslut om isolering och om att den isolerade har rätt att begära sådanomprövning. Vidare bör den som fär avslag pä framställning om upphävande avisolering ha möjlighet atf besvära sig häröver hos förvaltningsdomstolarna. Detbör övervägas om inte förvaltningsdomstolarna bör ha möjlighet att meddelainterimistiska beslut om isolering i dessa mål. Om det stadgas attinterimistiskt beslut kan meddelas i dessa mål, bör det anges i jagtexten attslutligt beslut skall meddelas . Vidare bör det i 41 §räfts-hjälpslagen anges att enskild part har rätt att få offentligt biträde imål om isolering enligt smittskyddslagen hos förvaltningsdomstol. Dessutom bördet anges i särskild paragraf att länsrätten och kammarrätten skall hållamuntlig förhandling i dessa mål, om sådan förhandling inte är uppenbartobehövlig och att muntlig förhandling skall hällas om någon part begär det. Enligtförslaget får smittskyddsläkaren anmoda en smittad att söka läkare förundersökning. Han får också besluta om att den smittade skall inställa sig förundersökning hos en viss angiven läkare. Dessa befogenheter bör i , första handavse persöner som skäligen kan antas vara smittade. En framtvingadläkarundersökning bör vara till för att konstatera om en person är smittadeller ej. Ifråga om smittade personer bör smiffskyddsläkaren ges en rätt att meddelaförhållningsregler av olika slag, jfr 10 § andra stycket i lagförslaget.Sådana regler måste nog ocksä finnas när det gäller de som skäligen kan antasvara smittade. Det bör i så fall uttryckligen framgå av lagen att förhållningsreglernaomedelbart skall upphävas, om det visar sig att personen i fråga inte ärsmittad. Detta är i och för sig självklart. Denmest ingripande åtgärden, isolering pä sjukhus, bör i första hand få tillgripas mot personer som är konstaterat smittade. Enligt länsrättens uppfattning är det inte uteslutet att en sådan åtgärd kan bli aktuell även mot personer som misstänks ha en allmänfariig sjukdom. Länsrätten tän ker närmast på den situationen att analysen av ett blodprov eller liknande kan fa i anspråk och att man för att hindra atf smittan sprids måste isolera en person i avvaktan på analysresultatet. Även andra akuta 284 situationer kan tänkasuppstå. Innan länsrätten går in på förfarandet med Prop. 1988/89:5 ettbeslut om isolering, vill länsrätten framhålla att utredaren i motiven Bilaga 3 utvidgar det i lagtexten använda begreppet sjukhus till att omfattaäven andra vårdinrättningar. För att detta skall vara möjligt bör lagtextenjusteras. Beslutom isolering är en så ingripande åtgärd att det bör vara förbehållet domstol.Befogenheten atf besluta om isolering bör läggas på länsrätt.Smiftskyddsläkarne bör hos länsrätt ansöka om ett beslut om isolering. Det kanförutsättas att situationen ofta är sådan att omedelbara ätgärder ärnödvändiga. Detta kan lösas antingen sä atf smiffskyddsläkaren fär en rätt attmeddela ett interimistiskt beslut om isolering, som direkt är verkställ-bart,eller så att länsrätten fär rätt atf besluta om omedelbara åtgärder sedan enansökan om isolering har lämnats in till länsrätten. Förebilden till sistnämndaalternativ finns i lagen om vård av missbrukare (LVM). Denna lag kan även iövrigt tas som utgångspunkt för den lagreglering som behövs när det gällerförfarandet, om isolering på sjukhus. Länsrätten tänker på sådana saker som vaden ansökan skall innehålla, tidsfrister, beslut av ensamdomare eller med nämnd,möjligheterna till rättshjälp, sätt för beslut om att isolering skall upphöraosv. Länsrätten anser det infe meningsfullt atf i detalj gå in pä denlagreglering som behövs. Skyldighetenatt underkasta sig värd Länsrättenanser att personer som har smittats av allmänfarliga sjukdomar bör kunnaåläggas att underkasta sig den värd som finns att tillgå för atf de skall blibotade och för att de skall hindras från atf sprida smitfan vidare.Samhällsintresset väger här så tungt att den enskilde normalt bör få finna sigi att ta emot den vård som samhället kan erbjuda. Beslutom tvångsvärd föresläs skola fattas av smittskyddsläkaren med länsrätten somöverinstans. Eftersom dessa beslut måste fattas utan tidsutdräkt bedömerförsäkringsrätten det icke vara möjligt att kräva atf beslut skall fattas avt.ex. Rättssäkerheten får anses vara tillgodosedd i erforderliggrad genom de särskilda förutsättningarna för ingripande och genom atf beslutenkan omprövas i högre instans. Enligtlänsstyrelsen mening är rätfssäkerhetsaspekterna inte tillräckligt väl tillgodosedda i den utformning av tvångsåtgärderna som utredningen har föreslagit. Smiffskyddsläkaren skall ensam kunna besluta om hämtning till undersökning och om isolering och kvarhällande på sjukhus. Åtgärderna utgör inte oväsentliga ingrepp i den enskildes personliga frihet. Grundlagen innehåller ju bl. a. det kravet atf en tvångsvis omhändertagen person skall kunna fä sin sak prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Enbart den i 15 § föreslagna möjligheten att fä smittskyddsläkarens beslut prövat i 285 länsrätten genom besvär kan inte uppfylla det kravet. Detbör därför enligt Prop. 1988/89:5 mening vara länsrätten som påansökan av smittskyddsläka- Bilaga 3 ren beslutar om tvångsmässigläkarundersökning och om fvängsmässig intagning på sjukhus. Smiffskyddsläkarenbör dock få rätt att interimistiskt besluta om tvångsåtgärder, men sädanabeslut bör undersfällas länsrättens prövning pä samma sätt som anges i 14 § iden nuvarande smittskydds-lagen. Kommittén föreslår i 16 § atf polismyndigheten skall lämnadet biträde som behövs för att bl. a. kvarhålla en smittad på ett sjukhus.Enligt mening är det en polisiär uppgift att lämna handräckningför atf återföra en smittad som har avvikit från ett sjukhus medan uppgiftenatt kvarhålla honom där ankommer pä sjukhuset. Biträde att kvarhålla i akutasituationer kan lämnas med stöd av polislagsfiftningen och smittskyddslagenbör inte innehålla några särskilda bestämmelser i den delen. Föreslagen skrivning i § 12 och § 16 om att den smittadeskall isoleras pä sjukhus efter beslut av smiffskyddsläkaren innebär atf ingenannan isoleringsmöjlighet skall kunna ifrågakomma. För mänga sjukdomar, ävendär sträng isolering måste föreskrivas, är det emellerfid infe nödvändigt attpatienterna just isoleras pä ett sjukhus och isoleringsrummen på en moderninfektionsklinik innebär i sädana fall ofta onödigt brutala ingrepp i densmittades rörelsefrihet. Dagkostnaden för en sådan isolering blir ocksäorimligt hög. Utskottet föreslår därför annan formulering av § 12 och § 16 såatf isolering av en smittad infe undantagslöst kommer att föreskrivas ske påett isoleringsrum vid en infektionsklinik. ' Lagen bör också ge mölighet att behandla patienten mothans/hennes vilja om man därigenom snabbare kan få patienten smittfrivarigenorri isoleringsåtgärder förkortas eller blir onödiga. Smittskyddslagstiftningens bestämmelser om veneriskasjukdomar har som bekant numera blivit fullt ut tillämpliga på infektion avHTLV-III. Det är därför av vikt att möjligheten till provtagning mot patientensvilja, för att avgöra om hon eller han är smittad med veneriska sjukdomar,klart kommer till uttryck i den nya smittskyddslagen. Vad gäller föreslagna åtgärder utan den enskildes samtyckevill TCO liksom utredningen understryka att dessa bör begränsas till de absolut nödvändigaste. Isolering är en mycket ingripande åtgärd. Här bör övervä gas bestämmelser om regelbunden omprövning. RFSUdelar uppfattningen atf medicinsk behandling inte ska kunna ske med tvång inomsmittskyddsärbetet. RFSUhar inledningsvis förklarat sin inställning till tvångsåtgärder. I förslagettill ny smiftskyddslag utgör isolering på sjukhus det allvarligaste ingreppetför den enskilde. I prakfiken innbär förslaget att smittskyddsläkaren gesmöjligheter atf beröva den enskilde friheten. Mot bakgrund av de restriktionersom normalt kringgärdar samhällets möjligheter fill sädana ingripanden ärutredarens förslag pä den här punkten otillständigt kort motiverat. Detöveriåts näsfan helt på atf utforma de omständigheter somkrävs för att en smittad ska kunna tvängsisoleras pä sjukhus. OmHTLV-III-smitta förklaras vara en allmänfarlig sjukdom i den nya lagstiftningenär det nödvändigt att departementschefen pä ett helt annat sätt utförligtmotiverar förslaget i en kommande proposition. Detmäste därvid klargöras atf tvångsisolering på sjukhus infe får före komma annat än dm den smittade uppträder uppenbart hänsynslöst mot omgivningen och efter upprepad uppmaning frän smittskyddsläkare ej följer dennes förhållningsregler. Det måste ställas utom allt tvivel, atf den som uppträder ansvarsfullt över huvud taget inte riskerar isolering på sjukhus. ' Utredarenskriver i och för sig atf åtgärden ska fillgripas endast när inget annatåterstår. Men falas i specialmotiveringén om att tvångsisolering kanförekomma vid t. ex. trångboddhet m. m. Det tyder närmast på ' att en i och försig skötsam person, men som lever under små omständigheter, lättare skullekunna tvängsisoleras pä sjukhus än bättre lottade medmänniskor. Det vorealldeles absurt om lagstiftningen skulle tillämpas så. Varje oklarhet pä denhär punkten måste undanröjas i propositionen. OmHTLV-III-smitta hänförs till de allmänfarliga sjukdomarna, kommer isolering påsjukhus att kunna tillgripas mot dem som bär sädan smitta. Eftersomsmittspridning varit särskilt stor bland sprutnarkomaner, kommersmitfskyddslagens tvångsåtgärder atf kunna tillämpas parallellt med annantvångslagsfiftning som gäller narkotikaberoende personer. Det måste klargörashur dessa lagar förhåller sig till varandra och konsekvenserna i dettahänseende för narkomanvärden. nu gällande lagstiftningen ska läkarens beslut om tvångsisolering päsjukhus underställas länsi-ätten för prövning. Det är frånrättssäkerhetssynpunkt önskvärt atf den ordningen inte ändras. Länsrätten ärbättre skickad att besluta om frihetsberövande än en enskild smittskyddsläkäre. Detbehöver knappast påpekas, atf besvär över sädana beslut mäste handläggas med största skyndsamhet. Det är ur rättssäkerhetssynpunkt viktigt. Utskrivningsbesluf bör - förutom av smittskyddsläkäre och läns- 287 rätt - kunna fatfas avklinikansvarig läkare vid den institufion där patienten . 1988/89:5 vårdas. Utredarenanför: "Ätt vara skyldig atf låta sig isoleras på sjukhus innebär ettstort ingrepp i den enskildes personliga förhållanden och integritet. Därför ärdet ur rättssäkerhetssynpunkt viktigt att förutsättningarna för när isoleringskall kunna komma ifråga preciseras noga." sida instämmer vi med utredaren i den bedömningen men kan inte seatf det är tillräckligt för att trygga rättssäkerheten för den enskilde. Detförefaller också mycket märkligt att man, mot bakgrund av det stora ingrepp iden enskildes integritet man anser ett frihetsberövande vara, infe anser sigföranledd atf föranstalta om skyldighet för smittskyddsläkaren atf inom enviss fid ompröva isoleringsbeslutet. Enligtvår mening är det ett oavvisligt krav att beslut om frihetsberövande med stödav smittskyddslagen skall fattas genom domslut i länsrätten. Kammarrätten börvara sista instans. I de fall beslut om isolering måste fattas ellerlänsrättens dom infe kan inväntas måste, enligt förbundefs uppfattning,smiftskyddsläkarens beslut underställas länsrättens prövning möjligt.Det faktum att den smittade själv kan överklaga smiftskyddsläkarens beslut omisolering är inte tillräckligt. För många människor måste en sädan process tesig som ett oöverstigligt hinder. Detär också viktigt att komma ihåg atf tidsaspekten vid tvängsintagning på sjukhuskan komma atf fä stor betydelse, t.ex. om regeringen beslutar sig för atthänföra HTLV Ill-infektion till de allmänfarliga sjukdomarna. Vad man vetom HTLV Ill-infektioner innebär det faktum att man en gäng blivit smittad ettlivslångt bärarskap. Detta bör i sin tur medföra atf man i en ny smittskyddslagäven skriver in en längsta tillåten tid som ett frihetsberövande enligtsmittskyddslagen får omfatta. På så vis garanteras den enskilde rätfen fill enny domstolsförhandling om läkarna inte anser sig kunna skriva ut den smittadevid frihefsberövandefs slut. Ett beslut om frihetsberövande enligtsmittskyddslagen bör enligt förbundets mening begränsas till att gälla högst 6månader. Idetta sammanhang är det särskilt viktigt att påpeka att den som berövatsfriheten eller i övrigt blivit föremål för tvångsåtgärder enligt smittskyddslagéninte har rätt fill t.ex. offentligt biträde enligt rättshjälpslagen (1972:429).En sådan rätt tillkommer personer som bl.a. berövats friheten med stöd av t.ex. lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall(LSPV), lagen (1980:621) méd särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) ochlagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Enperson som utsätts för ingripanden med stöd av smittskyddslagén måste fä sammarätt till samhälleligt stöd som tillkommer i andra situafioner då samhälletingriper med tvång mot en enskild medborgare. När-det gäller den föreslagna ansvarsbestämmelsen i 19 §ställer jag mig ytterst tveksam. Det är upplyst att inte något fall av ohörsamhet har föranlett lagföring. Antaletpatienter som infe lojalt följer läkarens föreskrifter har varit och kanförväntas förbli mycket litet. Ohörsamheten kan visseriigen bero påen nonchalans eller motvilja mot myndighets beslut men med säkerhet lika oftapå oförmåga eller rädsla. Ansvarsbestämmelsens avskräckande effekt torde vara, obefintlig. I stället kan det verka försvärande på samarbetet mellan läkareoch pafient. Läkarens möjlighet att begära biträde av polismyndighet fär ansesfullt tillräcklig för atf åstadkomma det nödvändiga praktiska resultatet avett beslut om läkamndersökning eller isolering. Som överåklagaren i Stockholmäven påpekar skulle varje polisingripande leda fill en anmälan om brott och enätalsprövning. Mot bakgrund av vad jag nu anfört vill jag avstyrka den föreslagnakriminaliseringen. Kommitténs förslag att den nu gällande bestämmelsen ismittskyddslagen om straff vid sexuellt umgänge skall avskaffas har redangenomförts. DV tillstyrker att skyldigheten för vissa läkare att anmälakoppleribrott upphävs. Verket anser att straffbestämmelsen om förseelse motsmittskyddsläkarens förhållningsregler är en sådan bestämmelse som med fördelkan undvaras. Vidare bör enligt verkets mening övervägas om beslut enligt.10och 11 §§ förslaget till smittskyddslag bör förenas med vite. Länsrätten har tidigare uttalat att den finnerbötessankfion för överträdelse av smitfskyddsläkarens beslut som fögaverkningsfull. Det framstår för länsrätten som mindre välbetänkt avkommittén att straffbelägga vissa ordningsförseelser som man förordaravskaffande av det särskilda straffansvaret för uppsåtligt eller oaktsamtspridande av smitta utan atf ens ha gjort klart för sig själva eller läsaren ivilken utsträckning träder in som supplerande. Oavsett om kriminaliseringen sker i eller ispeciallag finner länsrätten det i vart fall oansvarigt atf avskaffastraffansvaret för uppsåtligt eller oaktsamt spridande av smitta avallmänfarlig sjukdom. Det framstår för länsrätten som närmast upprörande att densom vet sig vara smittad av t. ex. HTLV-III skall kunna straffritt t. ex. genomsexuellt umgänge föra eller riskera att föra denna smitta vidare till annan sominte ens känner fill att vederbörande är smittad. Det kan väl sägas att sexualitet infe kan avlägsnas elleratt sexuallivet inte kan kontrolleras. Däremot kan i vart fall hävdas att sexualitet är förenligt med att utövas under frivillig medverkan av någon som känner till atf han eller hon utsätter sig för smittrisker. Kontrollmöjligheten är heller 289 19 1988/89. ingen hållbar invändningmed tanke pä de mörkertal som man arbetar med Prop. 1988/89:5 inomkriminalpolifiken. Ännu har ingen kommit på tanken att avkriminali- Bilaga3 sera ens sommarsfugeinbrott av det skälet atf sommarstugor är svårbeva-kade.I stället har det inom kriminalpolitiken ansetts särskilt grovt att ge sig päsådant som är svårkontrollerat eller försvarslöst. Närsmittskyddslagén uiider behandlades av upphävdes 26 § iden gamla smittskyddslagen. Bestämmelserna innebar straffbarhet för den sommed vetskap eller misstanke öm STD hade könsligt umgänge med annan. Detsamniagällde den som med uppsåt eller av grov vårdslöshet utsatte annan för fara ättbli smittad. Beslutet att upphäva bestämmelsen motiverades med att omHTLV-III-smitta förklarades vara en venerisk sjukdom enligtsmittskyddskimgörelsen, skulle bestämmelsen försvära smittskyddsärbetet. Detkunde nämligen inte krävas av den som drabbades av en obotlig smitta att denneför all framtid skulle avhålla sig från sexuellt umgänge. Detfår antas att införandet av en ny smittskyddslagsfiftning innebär atfHTLV-III-vims hänförs fill allmänfarliga sjukdomar. Om smittskyddsläkaren meddelarförhållningsregler som innebär förbud för personen att ha sexuellt umgänge ärbrott mot en sädan förhållningsregel straffbar. Vad funnit olämpligthösten 1985 kan därför smittskyddsläkaren senare finna lämpligt. Något reelltupphävande av straffbestämmelsen har därför inte skett, låt vara att påföljdeni utredarens förslag inskränks till böter. Utredaren har över huvud taget inteberört denna motsättning. Det är en brist i förslaget. RFSUvälkomnade för sin del beslutet att upphäva 26 § i den nu gällandesmittskyddslagén. Förslaget om förhållningsregler får infe innebära attsmittskyddsläkaren kan införa en motsvarande bestämmelse genom att meddelapatienten förhållningsregler., RFSUser med tillfredsställelse aft påföljderna i smittskyddslagen inskränks tillböter. Det hade emellertid i sammanhanget varit önskvärt med en närmareredovisning av när dé av utredaren nämnda brottsbalksbestäm-melserna kan kommai fråga vid STD. Dessa bestämmelser får inte användas som en ersättning tillden upphävda 26 § i smittskyddslagén. Utredarenföreslår aft 26 § i nuvarande smittskyddslagen, vilken föranstaltar om straffför den som trots att han eller hon lider av en venerisk sjukdom har sexuelltumgänge, avskaffas. Eftersom den paragrafen i smittskyddslagen avskaffadesredan hösten 1985 av är förslaget inte längre aktuellt. Enmärklig inkonsekvens'utgör, enligt förbundets mening, utredarens förslag att däremot behålla straffparagrafen som föranstaltar om böter för den som inte följer smittskyddsläkarens bindande förhållningsorder (19 § i förslaget till ny smiftskyddslag). Även denna paragraf bör avskaffas med 290 samma motivering som vadgäller förutvarande 26 §, nämligen att straffho- Prop. 1988/89:5 tet kanavskräcka från att söka vård för sjukdomen. Utredaren påpekar ju Bilaga 3dessutom själv mycket riktigt att det finns möjlighet att tillämpa redanbrottsbalkens olika straffbestämmelser för brott mot liv och hälsa även på densom sprider smitta (BrB 3:5-9). Detta torde enligt vår uppfattning vara fullttillräckligt. Handläggningen av rhål och ärenden Domstolsförfarandetkräver en långt mera ingående lagreglering än kommittén föreslagit. Detbör fill en början i lagen slås fast att undersökning, vård, behandling,isolering eller vad det nu kan vara sker oberoende av den enskildes samtycke.Rättsverkningarna av samtycke i olika stadier till olika ätgärder måsteklarläggas. Detsamma gäller förhällandet fill andra värdlagar och effekterna avatt någon är anhållen, häktad eller föremål för kriminalvård i anstalt, attnågon fullgör obligatorisk militärtjänstgöring eller dylikt.