prop · GC03117 · 1988-12-31 00:00:00 — Förfarandet inom dessa försäkringssystem är kostnads fritt för den enskilde. Det ankommer på försäkringsgivaren att utreda ska dan och se till att ärendet blir allsidigt belyst. För den skadelidande uppkommer inga kostnader och något behov av rättshjälpsbiträde föreligger normalt inte. Enligt besvärsnämndens praxis beviljas rättshjälp i dessa fall endast undantagsvis, och det skall då föreligga särskilda skäl med hänsyn till 29 den sökandes personligaförhållanden eller till ärendets beskaffenhet. 1988/89: 117 föreslagnabestämmelsen syftar i första hand inte till att påverka möjligheterna att fårättshjälp så länge angelägenheten på detta sätt handläggs inom ramen förpatient- eller läkemedelsförsäkringen. Den understryker dock i dessa fall ilinje med den praxis som har utbildats att den rättssökandes personligaförhållanden bör tillmätas särskild betydelse vid prövningen av rättshjälpsfrågan.I synnerhet gäller detta i den situationen att den skadelidande, sedan sakenutretts inom ramen för försäkringen, skall ta ställning till ett erbjudande omersättning från försäkringen. Denförordade förändringen berör främst den situationen att frågan om ersättninghar väckts vid allmän domstol. Vidare berör regeln den situationen att ärendethar prövats inom försäkringssystemet och därefter hänskjutits till prövning avskiljemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän. Omen ansökan om allmän rättshjälp avslås i de nu nämnda situationerna sker detofta med hänvisning till att den sökande saknar befogat intresse av att få sinsak prövad. Den nu föreslagna ändringen i lagen syftar främst till att minskamöjligheterna att avslå en ansökan på denna grund. Bestämmelsen får dockenligt sin ordalydelse även betydelse för prövningen av om den sökande harbehov av bistånd genom allmän rättshjälp (jfr 6 § första stycket RHL). Tillskillnad från vad som gäller skall prövningen av om denrättssökande har ett befogat intresse av att få sin sak prövad inte görasenbart mot bakgrund de faktiska omständigheterna i ärendet, dvs. i vad mån detmateriellt sett framstår som mycket osannolikt eller helt uteslutet attärendet kan drivas med framgång. Även sökandens personliga intresse av attkunna utnyttja alla möjligheter att få ersättning för sin skada bör beaktas.Vid den bedömningen bör hänsyn särskilt tas till skadans omfattning och svårhetsgrad.Utrymmet för att vägra den skadelidande rättshjälp bör generellt sett minskaju svårare skadan är. Denföreslagna lagändringen syftar givetvis inte till att rättshjälp oavsett omständigheternaalltid skall beviljas i ärenden som rör ersättning till patient förbehandlingsskada eller läkemedelsskada. Som redan framhållits bör även ifortsättningen huvudregeln vara att rättshjälp ej behövs när ärendet handläggsinom patient- eller läkemedelsförsäkringens ram. Och även i sådana fall därärendet går till domstol eller skiljeförfarande måste finnas utrymme att avslåen ansökan om rättshjälp, t. ex. om den rättssökandes talan ter sig heltutsiktslös eller om det framstår som ytterst osannolikt att han kan vinnaframgång. Den föreslagna bestämmelsen syftar emellertid till en för denrättssökande något mer förmånlig tillämpning än vad som gäller.I de situationer där det kan vara tveksamt om rättshjälp skall beviljas ellerinte, skall den beslutande myndigheten kunna låta en mer generös inställninggrundas på den rättssökandes personliga förhållanden. Deföreslagna ändringarna i denna paragraf gäller frågan vem som skall besluta i fråga om rättshjälpsavgift och tilläggsavgift och när detta skall ske. Av bestämmelsen i första meningen framgår att det är rättshjälpsmyn- 30 digheten som skallfastställa rättshjälpsavgiften och i förekommande fall Prop. 1988/89: 117 entilläggsavgift. Detta skall gälla även i den situationen att den rättsliga angelägenhetenhar handlagts vid domstol. Domstolen kommer således inte längre att behövafastställa dessa avgifter. Domstolens befattning med rättshjälpsärendet upphöri samband med att domstolen avgör målet. Domstolen behöver inte heller i sindom eller sitt beslut särskilt ange summan av de totala rättshjälpskostnaderna.Genom att varje utbetalning fortlöpande registreras, finns den uppgiften ändåtillgänglig i ADB-systemet. Avbestämmelsen i första meningen följer att rättshjälpsavgift och eventuelltilläggsavgift skall fastställas i princip endast en gång i varje rättslig angelägenhet.Det skall ske när handläggningen är helt avslutad. Detta innebär att den domeller det beslut varigenom målet eller ärendet har avgjorts skall ha vunnitlaga kraft. Om biträdet klagar över den ersättning han har fått skall fastställandetav avgiften anstå till dess att även frågan om biträdesersättningens storlek ärslutligt avgjord. Även i utomprocessu-ella angelägenheter skall handläggningenvara helt avslutad innan avgifterna fastställs. Risk skall med andra ord inteföreligga att ärendet kommer att behandlas vidare i något annat organ. Dennuvarande ordningen där rättshjälpsavgiften fastställs i varje instans ochibland mer än en gång per instans försvinner alltså. Somframgår av bestämmelsen i andra meningen skall ny avgift kunna fastställas omdet i något fall visar sig att det finns ytterligare kostnader som inte harbeaktats vid beslutet om rätthjälpsavgift. Denna regel är en säkerhetsventilmed tanke på t. ex. den undantagssituationen att någon del av den rättsliga angelägenhetenblir föremål för utomprocessuella förhandlingar efter det att målet slutligtavgjorts i domstol. Lagrådethar i anslutning till denna paragraf tagit upp frågan om beslut angåenderättshjälpsavgift m.m. med anledning av ett avgörande i regeringsrätten (RÅ1980 2:43). Jag vill med anledning av detta påpeka att det problem som lagrådettar upp väsentligen synes vara undanröjt genom de ändringar i 22 § femte ochsjätte styckena RHL, som trädde i kraft den (se prop. 1987/88:73 s.104-105). Paragrafeninnehåller nya bestämmelser i fråga om avräkning med den rättssökande och medbiträdet, bl. a. när det gäller tidpunkt och beslutsbefogenheter. De nuvarandebestämmelserna om själva avräkningsförfarande har utmönstrats ur paragrafen. Enligtbestämmelserna i stycket är det rättshjälpsmyndigheten som skall göra avräkningen oavsett var den rättsliga angelägenheten har handlagts. En domstol som handlägger ett mål där en part har rättshjälp kommer således inte längre att behöva göra någon avräkning. Avräkning med den rättssökande skall göras så snart rättshjälpsavgiften har fast ställts. Som framgår av 28 § fastställs rättshjälpsavgiften endast en gång i varje rättshjälpsärende. Det sker när handläggningen av den rättsliga ange lägenheten är avslutad. Avräkning med biträde eller bodelningsförrättare 31 skallgöras när ersättningen till denne har fastställts. Avräkningen med Prop.1988/89: 117 biträdet och därmed också utbetalning av biträdesersättning kommer alltså även i fortsättningen att göras en gång för varje instans där denrättsliga angelägenheten handläggs. 1andra .stycket föreskrivs att regeringen eller får meddelanärmare föreskrifter om avräkningen. finns regler om avräkning såväl i RHLsom i rättshjälpsförordningen, vilket gör regleringen mindre överskådlig. 1fortsättningen kan en samlad reglering ske i förordningsform. Paragrafenmotsvarar nuvarande 31 § första och femte styckena samt 33 § RHL. De nuvarandebestämmelserna i 31 § andra-fjärde styckena har av redaktionella skäl förtsöver till 31 b §, 32 § första stycket och 33 b § RHL. Iförsta stycket som ersätter nuvarande första och femte styckena anges vadsom gäller i fråga om motparts ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader.Innebörden är liksom enligt gällande rätt att de regler om skyldighet attersätta förfarandekostnader som finns i andra lagar skall tillämpas även ifråga om rättshjälpskostnaderna när den ena parten eller båda parterna harrättshjälp. 1 tvistemål vid allmän domstol skall alltså rättshjälpskostnadernafördelas med tillämpning av reglerna om ersättningsskyldighet förrättegångskostnader i 18 kap.RB medan t.ex. fördelningen av sådana kostnader imål om verkställighet av vårdnad eller umgänge vid de allmännaförvaltningsdomstolarna skall göras med tillämpning av 21 kap. 13 § föräldrabalken.Även för åtskilliga andra mål vid domstol och för angelägenheter som handläggsvid vissa förvaltningsmyndigheter eller vid skiljenämnd finns regler omfördelningen av förfarandekostnaderna som i enlighet med förevarandebestämmelse skall tillämpas på rättshjälpskostnaderna. Hänvisningentill vad som i lag sägs om ansvaret för kostnader innebär att paragrafen ivissa fall blir tillämplig även på annan än motpart. Så finns t.ex. i RB (18kap. 7 och 12 §§) reglerom att även ställföreträdare, ombud eller intervenientkan förpliktas att ersätta rättegångskostnader. Det är dock endast personer somhar uppträtt på samma sida som rättshjälps-havarens motpart som med stöd avförevarande paragraf kan åläggas ersättningsskyldighet förrättshjälpskostnader. Att rättshjälpshavaren eller hans ställföreträdare kan fåsvara för rättshjälpskostnader framgår av 31 c § RHL i förslaget. Bestämmelsernai andra och tredje styckena motsvarar med vissa redaktionella ändringar denuvarande bestämmelserna i 33 § RHL. Paragrafeninnehåller särregler för ersättningsskyldigheten i vissa familje rättsliga angelägenheter och motsvarar i sak nuvarande 31 § andra och 32 tredje styckena RHL.Förutom redaktionella ändringar har undantagen Prop. 1988/89:117 från ersättningsskyldighetenmodifierats i enlighet med nuvarande praxis (jfr SOU 1984:66 s. 165). Paragrafenmotsvaras av nuvarande 29 § RHL. 1 den paragrafen finns bestämmelser om attmaximibeloppet för rättshjälpsavgiften får överskridas om rättshjälpshavareneller hans ställföreträdare på grund av vårdslöshet eller försummelse harförorsakat kostnader för rättshjälpen. En sådan bestämmelse är svår att inordnai det datorstödda systemet utan att det uppkommer administrativa olägenheter.Den förevarande paragrafen har därför utformats på så sätt attbetalningsansvaret har frikopplats från reglerna om rättshjälpsavgift. Har denrättssökande genom vårdslöshet eller försummelse föranlett ökade kostnader förrättshjälpen skall han ersätta staten dessa kostnader oavsett hur ansvaret förrättshjälpskostnaderna i övrigt skall fördelas. Beslut om detta skall enligt33 § första stycket i förslaget meddelas i samband med att handläggningen avmålet eller ärendet avslutas. Enligtden nuvarande ordningen kan vårdslöshet från en ställföreträdares sida kommaatt kostnadsmässigl belasta rättshjälpshavaren själv. Även en motpart i ärendeom bodelning eller äktenskapsskillnad kan få ökade kostnader till följd avvårdslöshet av annan än honom själv, t.ex. rättshjälpshavaren eller hansställföreträdare (se t.ex. besvärsnämndens beslut nr 408/83). Dessa olägenheteruppkommer inte med den föreslagna nya bestämmelsen. Om rättshjälpshavaren ellerhans ställföreträdare har orsakat kostnader för rättshjälpen genom vårdslöshetskall den som har varit vårdslös åläggas att betala den extra kostnad som haruppkommit. Den kostnaden skall därefter inte beaktas när rättshjälpsavgiftenoch motpartens ersättningsskyldighet skall bestämmas. 1paragrafen finns regler om beslut angående återbetalningsskyldighet.Dessa har i förslaget flyttats till 33 §. I stället har i förevarande paragraftagits in regler om rätt att återfå för mycket erlagd rättshjälpsavgift ochtilläggsavgift samt om skyldighet för biträde m. fl. att ersättarättshjälpskostnader i vissa fall. Reglerna i första stycket motsvaras av 31 §fjärde stycket RHL. Andra stycket i paragrafen motsvaras i sak av nuvarande 30§ andra stycket RHL. Varkendomstolarna eller rättshjälpsmyndigheten behöver i praktiken ta ställning tillde frågor som berörs i paragrafen. De kommer att kunna bevakas och skötasmaskinellt med datorstöd. Denuvarande reglerna i paragrafen om fördelning av ersättning mellan statenoch den rättssökande har i förslaget flyttats till 31 § (andra och 33 3 1988/89. I saml Nr 117 I stället har i paragrafen tagits in regler om förfarandet Prop.1988/89: 117 vid fastställande av ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader.Reglerna motsvaras närmast av nuvarande 32 §. Enligtgällande regler skall en domstol som avgör ett mål eller ärende samtidigtbestämma dels om motparten skall vara ersättningsskyldig för rättshjälpskostnaderoch vilket belopp han i så fall skall betala, dels hur stor del av beloppet somskall betalas till rättshjälpshavaren resp. staten. Enligt den föreslagnaordningen skall dessa beslut istället fattas i två steg. Domstolen skall isamband med att handläggningen av den rättsliga angelägenheten avslutas i deninstansen, dvs. i samband med dom eller slutligt beslut, endast besluta om hurstort belopp som motparten skall betala. Detta sker med stöd av bestämmelsernai JÖrsla stycket. Beslut om hur betalningen skall fördelas kommer därefter attfattas när den rättsliga angelägenheten är definitivt avslutad. Detta senarebeslut kommer att fattas genom automatisk databehandling enligt de föreslagnareglerna i 33 a§. Närdet gäller mål om äktenskapsskillnad efter gemensam ansökan och bodelningsärendenskall ingen uppdelning av ersättningen mellan rättshjälpshavaren och statenske utan hela ersättningen skall betalas till staten (31 b §). Detta gällerockså den betalningsskyldighet som kan åläggas medpart med stöd av 31 a §.Domstolen eller rättshjälpsmyndigheten kommer därför i en sådan situation attslutligt fatta beslut när det gäller ersättningsfrågan i samband med atthandläggningen av den rättsliga angelägenheten avslutas. Motsvarande gäller ifråga om beslut som avses i 31 fall där det kan bli aktuellt för en förvaltningsmyndighet eller skiljenämndatt besluta om fördelning av kostnader skall enligt första stycket andrameningen betalningsskyldighet åläggas för rättshjälpskostnaderna i derashelhet eller till viss kvotdel utan angivande av bestämt belopp. Detta hängersamman med att storleken av rättshjälpskostnaderna inte är känd för myndigheteneller skiljenämnden. Först när rättshjälpsmyndigheten har beslutat ombiträdets ersättning och övriga rättshjälpskostnader kan ersättningsskyldighetenpreciseras till visst belopp och ett beslut fattas om uppdelning av beloppetmellan rättshjälpshavaren och staten. Detkan sättas i fråga om inte möjligheten att besluta om återbetalningsskyldighetför rättshjälpskostnader i deras helhet eller till viss kvotdel även bordegälla för domstolarna och rättshjälpsmyndigheten. Därigenom skulle t.ex.domstolen vid målets avgörande enkelt kunna bestämma om återbetalningsskyldighetenutan att behöva belastas med arbetet att summera rättshjälpskostnaderna. Attjag ändå väljer den lösning som jag har föreslagit i det föregående berorfrämst på att risken för rättsförluster för den återbetalningsskyldigesannolikt blir mindre om det i domen eller beslutet direkt anges vilket beloppsom skall betalas tillbaka. Den återbetalningsskyldige får då redan genomavgörandet klart för sig betalningsskyldighetens verkliga innebörd, vilket bl.a.är ägnat att underlätta hans ställningstagande i fråga om överklagande. Ensådan regel bör också kunna bidratill att domstolen noggrant prövar skäligheten av de olika kostnader- Prop.1988/89: 117 na. Regeln i andra stycket motsvarar helt nuvarande 32 § andrastycket. Iparagrafen, som har utformats i enlighet med lagrådels förslag, anges att beslutenligt 28 §, 31 § andra och tredje styckena samt 32 § får fattas genomautomatisk databehandling av uppgifter i ett register fört hos rättshjälpsmyndigheten.Beslut meddelade på detta sätt får anses utgöra beslut fattade avrättshjälpsmyndigheten (jfr prop. 1987/88:159 s. 110 f och NJA 1986 s. 105).Förvaltningslagen (1986:223) blir tillämplig på besluten (prop. 1985/86:80 s.57), vilket innebär bl. a. att lagens regler om motivering och omprövning avbeslut skall iakttas. Lagrådethar framhållit att den föreslagna ordningen att beslut skall fattas genomautomatisk databehandling i viss mån innefattar en principiell nyhet. Dennyligen antagna vägtrafikskattelagen (1988:327) innehåller, liksom den tidigare,visseriigen regler om beslut genom automatisk databehandling (36 §) men denlagen upptar också särskilda regler om omprövning av sådant beslut. Dessaregler innebär bl.a. att ett omprövningsbart beslut inte får överklagas (37 §tredje stycket) och att den skattskyldige har rätt att begära slutligt beslut,som i så fall meddelas på sedvanligt sätt och är överklagbart. Jag delarlagrådets uppfattning att den stora flertalet fel som kan uppkomma vidautomatisk databehandling enligt förevarande paragraf kan hänföras till klaramisstag som sker när uppgifter om t.ex. rättshjälpsavgift och tilläggsavgift idet särskilda fallet tillförs datorn för databehandling. Sådana misstag skallrättas till inom ramen för omprövning enligt förvaltningslagen. Lagrådet harockså ansett sig kunna godta den föreslagna ordningen. Ilagrådsremissen erinrades i en andra mening i paragrafen om att samtligamyndigheter som använder registret är registeransvariga enligt datalagen(1973:289). Lagrådet har ansett en sådan erinran överflödig och att dendessutom, såsom den var utformad, kunde skapa svårigheter vid tillämpningen avdatalagen. Jag kan instämma i lagrådets uppfattning att en sådan bestämmelseinte tjänar något annat ändamål än att utgöra en erinran om vilka myndighetersom är registeransvariga enligt datalagen. Som lagrådet har föreslagit kanbestämmelsen därför utgå. Det förtjänar dock framhållas att av datalagen ochdess förarbeten (prop. 1973:33 s. 119) framgår att samtliga myndigheter somförfogar över registret eller någon del av detta är registeransvariga. Beslutsom avses i 31 § andra och tredje styckena meddelas av domstol och avgörandet kan därmed användas som exekutionstitel. För att motsvarande beslut meddelade av rättshjälpsmyndigheten genom auto matisk databehandling skall kunna verkställas fordras en särskild regel. 1 bestämmelsen anges därför att verkställighet av sådana beslut får ske enligt 35 bestämmelserna i utsökningsbalken.Verkställighet får enligt den föreslag- Prop. 1988/89:117 na regeln också,liksom , ske beträffande beslut i bodelningsärenden enligt 31 b§ tredje stycket (jfr nuvarande 31 § tredje stycket). Ändringarnai paragrafen är endast redaktionella och språkliga. 4.2 Förslaget till lag om ändring i sekretesslagen(1980:100) Iparagrafen har gjorts ändringar av redaktionell natur med anledning av förslagetatt de nuvarande rättshjälpsnämnderna och av en rättshjälpsmyndighet och en rättshjälpsnämnd. Jaghemställer att regeringen föreslår att anta förslagen till 1. lagom ändring irättshjälpslagen (1972:429), 2. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100). Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. Sammanfattningav pp- 1988/89:117 (1987:11)ADB-hantering av rättshjälpsärenden ''' Rättshjälpskommitténlade i betänkandet (DsJu 1983:9) ADB-hantering avrättshjälpsärenden fram ett förslag om datorisering avrättshjälpsadministrationen. I sitt huvudbetänkande (Sou 1984:66) Den allmännarättshjälpen lade kommittén därefter fram förslag om ytteriigare datoriseringsåtgärder.DV har fått i uppdrag av regeringen att utreda frågan vidare och föreslålämpliga rutiner samt ta fram underlag för beslut om systemkonstruktion ochupphandling av utrustning. I uppdraget ingår även att lägga fram förslag om hurrättshjälpens administration bör vara organiserad . Utredningenbehandlar i första hand frågan om hur administrationen av den allmännarättshjälpen bör organiseras och datoriseras. Rättshjälpsformerna rättshjälpåt misstänkt i brottmål och rättshjälp genom offentligt biträde berörs endast ibegränsad omfattning. I avsnitt 2 lämnas en utföriig redogörelse för dediskussioner som har förts i tidigare lagstiftningsärenden omorganisationsfrågor. I samma avsnitt ställs upp vissa grundläggande krav sombör ställas på en framtida organisation. Det konstateras där att målsättningenmed DV:s arbete bör vara att skapa en organisation som är enkel ochobyråkratisk är kompetent och har tillgång till ett bra beslutsunderiag ärlämplig för en ADB-lösning är mindre kostsam inte medför de olägenhetersom dagens och tidigare prövade organisationsmodeller medför. Ytterligareen betydelsefull faktor för utformningen av organisationen är de framtidarättshjälpsärendenas fördelning mellan olika rättsliga angelägenheter. Enligten prognos som redovisas i avsnitt 2.3 kommer omkring 45 000ärenden om allmän rättshjälp att anhängiggöras . Av dessa kommer cirka70 % att vara av sådan art att det kan antas att de kommer att handläggas vidolika domstolar medan resten kan antas komma att handläggas utomprocessuelltoch vid olika förvaltningsmyndigheter. 1avsnitt 2.4 konstateras att det i princip finns endast två huvudmodeller närdet gäller rättshjälpens framtida organisation, en centraliserad modell därbeslutsfattandet är koncentrerat till en eller några få myndigheter samt endecentraliserad modell med ett spritt beslutsfattande på många myndigheter.Inom och mellan dessa modeller finns det flera olika möjliga variationer ochkombinationer. De två huvudmodellerna har i utredningen benämnts rättshjälpsnämndsmodellenoch den nuvarande organisationsmodellen. 1 rättshjälpsnämndsmodellen skullenågra få rättshjälpsnämnder ha huvudansvaret för rättshjälpen. I den nuvarandeorganisationen är beslutsfattandet uppdelat mellan cirka 150 myndigheter domstolar och rättshjälpsnämnder och ett stort antal advokater. Som envariant till rättshjälpsnämndsmodellen ställs upp en modell därbeslutsbefogenheterna i rättshjälpsfrågor är samlade hos rättshjälpsnämnderoch där domstolarna under handläggningen av den rättsliga angelägenheten haren med rättshjälpsnämnd parallellbeslutsrätt i vissa frågor. Som en variant av den Prop. nuvarande organisationenställs upp en modell där domstolarnas befatt- Bilaga 1 ning med etträttshjälpsärende upphör i och med att handläggningen avslutas av det mål ellerärende vari rättshjälp förekommer. av ekonomiadministrativnatur som skall fullgöras därefter skulle i stället läggas på encentralmyndighet. I samma avsitt redogörs också för de för- och nackdelar som ärförenade med de olika modellerna. Iav.i77/» 4 redogörs för tre olika datalösningar som är tänkbara. Den första ären centraldatorlösning där den myndighet som innehar centraldatorn skulle fåunderrättelser om händelser i rättshjälpsärenden genom att domstolarna ochrättshjälpsnämnderna i pappersform översänder domar, beslut ochersättningsbesked. All registrering och hantering skulle ske centralt. Den andradatorlösningen som redovisas är också en centraldatorlösning men domstolarnaskulle förses med terminaler som skulle kopplas till centraldatorn. 1 denna ADB-lösningskulle registrering ske lokalt medan all bearbetning skulle ske centralt. Dentredje ADB-lösningen som redovisas har central lokalstruktur. Alladomstolarochövrigamyndighetersomfårbesluta i rättshjälpsfrågor skulle förses med egna datorer. Registrering ochviss bearbetning skulle ske lokalt i dessa datorer. Vissa funktioner inom rättshjälpssystemetutförs dock lämpligen centralt varför informationen skulle överföras från delokala datorerna till en centraldator där ytteriigare bearbetning skulle ske. Iavsnitt 5 görs en genomgång av de ekonomiska konsekvenserna av olika datalösningar. Iavsnitt 3 redogörs för de riktlinjer som bl. a. regeringen har utfärdat när detgäller datoriseringsåtgärder inom den offentliga sektorn. Där konstateras bl.a. att utvecklingen går mot mindre, lokala datorer. Avsnitt6 och 7 innehåller DV:s överväganden och förslag när det gäller val avorganisationsmodell och datalösning. Där konstateras att utnyttjandet av ADB-teknik inte har sådan betydelse för organisationsfrågorna att det medför att enviss organisationsmodell bör väljas före en annan. DV föreslår / avsnitt 6 attdagens organisationsmodell behålls i huvudsak.