prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — Enprejudikatfråga får avgöras genom dom." Ensärskilt prövad prejudikatfrågas väsen gör att den ibland inte naturligtfaller in i RB:s begreppsbildning när det gäller valet mellan termen dom ellertermen beslut (17:1 och 30:1 RB). Närman nu är inne på ett område där det viktiga är att finna nya vägar för HD:srättsbildande verksamhet, finner lagrådet att den begreppsmässi-ga frågan om mbriceringav HD:s avgörande är skäligen likgiltig. Remissförslagets andra stycke iförevarande paragraf är i och för sig tillräckligt för att ge en anvisning omatt HD ges frihet att benämna sitt avgörande i prejudikatfråga såsom dom.Underförstått ligger i delta som alternativ att HD kan kalla avgörandet förbeslut. Lagrådet har haft under övervägande om sådant särskihprejudikatavgörande som åsyftas i lagrådets lagtextförslag första stycketandra meningen kan anses göra det viktigt att fästa uppmärksamhet vidavgörandets rubricering. Det har diskuterats lokutioner av typen: Avgörandetfår betecknas som dom eller som beslut, varvid beteckningen får bero på omavgörandet är närmast jämförligt med den ena eller andra arten. Lagrådet hardock stannat för att remissförslagets andra stycke i förevarande paragrafegentligen utsäger allt som behöver sägas i rubriceringsfrågan. Lagrådethar från allmänna synpunkter behandlat den föreslagna nyheten att frågor av prejudikatnalur skall kunna hänskjutas från tingsrätt direkt till HD och har därvid ställt sig positivt (avsnitt IV). Denärmare bestäm melser i ämnet som återfinns i rubricerade paragrafer ger inte heller anledning till någon erinran. Dock vill lagrådet fästa uppmärksamhet vid sitt påpekande i avsnitt IVatt det kan vara av värde, om i de hänskjutna fallen parterna får tillfäUe till rättslig utveckling av sin talan inte endast genom skriftväxling utan även vid förhandling. Sistnämnda handlägg ningsform står nu inte till förfogande enligt 56 kap. Lagrådet kan inte finna något hinder att för den nya måltypen i HD uttryckligen anvisa möjlighe ten att hålla förhandling. I enlighet med det anförda föreslår lagrådet, att till 56:17 fogas ett andra stycke med lydelsen: 106 "Högstadomstolen får hålla förhandling i målet." VI Förslagettill lag om ändring i rättshjälpslagen (1972:429) Ifråga om talan mot domstols beslut enligt rättshjälpslagen tillämpas enligt nugällande 49 § vad som i allmänhet gäller om talan mot beslut av domstolen. 49 c§ innehåller regler som begränsar biträdets rätt att i högre instans åberopanya omständigheter till stöd för sitt ersättningsanspråk. Sistnämnda paragrafhar enligt förslaget kompletterats med ett nytt andra stycke, enligt vilket deti princip råder fullföljdsförbud mot hovrättens beslut om ersättning tillbiträde, som själv överklagat ett beslut om ersättning förtingsrättsprocessen. Lagrådet anser att detta nya stycke naturligen börplaceras i anslutning till huvudregeln i 49 §, lämpligen som ett andra stycke.Av första stycket i 49 § bör framgå att huvudregeln inte gäller fall som avsesi andra stycket, vilket bör få följande lydelse: "Hovrättensbeslut i en överklagad fråga angående ersättning till biträde får inteöverklagas. Hovrätten får dock tillåta att beslutet överklagas, om detföreligger särskilda skäl för en prövning om tillstånd skall ges enligt 54 kap.10 § första stycket I ". Lagtextenkommer härigenom att nära ansluta till den föreslagna texten i 54:2 a RB.Lagrådets förslag innebär ingen ändring i sak. VII Förslagettill lag om ändring i lagen (1976:206) om felparkeringsavgift 1anledning av den ändrade styckeindelningen i 54 kap. 11 § RB behövs en följdändringså att hänvisningen i 10a§ andra stycket till 54 kap. 11 § andra stycket RBändras tiU att avse 54 kap. 11 § tredje stycket RB. Förslagenföranleder inte någon erinran från lagrådets sida. Uppmärksamhet bör dockbeträffande flera av förslagen fastas vid vad lagrådet anfört avslutningsvis iavsnitt IV. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, , , , G. , , ,, , , , , Proposition om högsta domstolen och rättsbildningen 1 Anmälan av lagrådsyttrande Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till 1. lagom ändring i , 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i , 4. lag om ändring lagen (1970:741)om statlig lönegaranti vid konkurs, 5. lag om ändring i lagen(1971:289) om aUmänna förvaltningsdomstolar, 6. lag om ändring irättshjälpslagen (1972:429), 7. lag om ändring i lagen(1972:206) om felparkeringsavgift samt 8. lagom ändring i bötesverkställighetslagen (1979:189). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Lagrådethar inte haft något att erinra mot förslagens aflmänna inriktning. Lagrådetserinringar och ändringsförslag gäller främst innebörden av förslaget att HDskall kunna begränsa sin prövning tifl en prejudikatfråga, och då särskilt hurHD skall förhålla sig till de delar av målet som ligger utanförprejudikatfrågan (54 kap. 11 § RB), och frågan om avgörande på handlingarna iHD (55 kap. 12 §). Lagrådet har också väckt frågan om HD bör offentliggöra sittställningstagande i prejudikatfrågan i de fall då målet skall prövas vidare iHD (55 kap. 12 a§) och har föreslagit en ytterligare utvidgning avbestämmelserna om att vissa frågor får avgöras av HD med tre ledamöter (3 kap.6 §). Övriga påpekanden och ändringsförslag är av närmast lagteknisk natur. mån förslagen inte omnämns särskilt i det följande har de inte föranlett någon erinran från lagrådet. Detta gäller bl. a. förslaget om att mål och frågor skall kunna avgöras av HD med tolv ledamöter i stället för i plenum (3 kap. 5 §) och förslaget om utvidgade möjligheter att ingå avtal om fullföljdsförbud. Lagrådet har i sistnämnt hänseende uttryckligen för klarat sig godta förslaget som lagrådet påpekat att det också 108 omfattar tvister som skallhandläggas enligt lagen (1974:371) om rätte- Prop. 1988/89:78 gången i arbetstvister. Utövervad som särskilt anmärks i det följande bör vissa redaktionella ändringar görasi det remitterade förslaget. Förslaget till lag om ändring i Begränsningav prövningen till prejudikatfrågor 54 kap. 11 § Lagrådettillstyrker att HD skall kunna begränsa sin prövning till en prejudikatfråga imålet och instämmer i att denna lösning är att föredra framför en striktuppdelning i rätts- och sakfrågor. Däremot har lagrådet vissa erinringar närdet gäller utformningen av förslaget till ändrad lydelse av 54 kap. 11 §. Avyttrandet framgår att lagrådet ställer sig bakom förslagets syfte men ärkritiskt till lagtextens utformning; enligt lagrådet skulle det av detremitterade förslaget tifl lagtext inte framgå / vilken utsträckning hovrättensdom är föremål för omprövning när HD beslutat begränsa sin prövning till enprejudikatfråga i målet. Lagrådethar framhållit att det är väsentligt att det av dispensbeslutet klart framgår ivilken utsträckning HD avser att ompröva hovrättens dom. Jag vill livligtinstämma i detta påpekande. Såsom lagrådet påpekar måste parterna få ett klartoch entydigt besked så att de vet hur de skall lägga upp sin talan i HD. Iremissprotokollet har jag inte närmare gått in på vad HD:s beslut att begränsasin prövning till en prejudikatfråga innebär när det gäller HD:s möjligheteratt ompröva målet i övrigt. Jag har här följt rättegångsutredningens (RU:s)förslag, och ingen remissinstans inte heller HD:s ledamöter har uttrycktnågon tvekan i detta hänseende. Men uppenbarligen finns det skäl att jagnärmare utvecklar mig på denna punkt och förtydligar innebörden av miltförslag. Jagvill inledningsvis påpeka att lagrådet i sitt yttrande genomgående ställerbegreppen prejudikatfråga sakfråga (sakförhållanden) mot varandra. Detta gerintryck av att prejudikatfrågan.alltid skulle vara en rättsfråga och kandärmed leda till missförstånd när det gäller förslagets innebörd. Visserligentorde del i praktiken, såsom jag också framhållit i remissprotokollel, vara såatt prejudikalfrågan i allmänhet är en rättsfråga. Det är emellertid angelägetatt framhålla att prejudikatfrågan mycket väl kan innehålla moment avsakfrågekaraktär. Enbegränsning av prövningen i HD till en prejudikatfråga leder alltså inte, somlagrådet också påpekar, definitionsmässigt till att enbart rättsligaöverväganden kommer under HD:s prövning. Inte heller ger prejudikatfrågebegreppetsom sådant svar på frågan i vilken utsträckning hovrättens dom kommer all omprövas. Enligtden i lagrådsremissen föreslagna lagtexten (54 kap. 11 §) skall HD kunna begränsa prövningstillståndet till en viss prejudikatfråga i målet. Innebörden härav är helt enkelt att inga andra frågor än den sålunda fram släppta frågan, så som den formulerats av HD i dispensbeslutet, skall prövas 109 Annoriunda uUrycktinnebär detta att HD tills vidare beslutar att Prop. 1988/89:78 inte omprövaövriga delar av hovrättens dom. Därav följer att hovrättens avgörande i övrigtkommer att ligga till gmnd för HD:s prövning av den dispenserade frågan; någotannat kan helt enkelt inte läggas till gmnd för bedömningen. Omprejudikatfrågan är en rättsfråga, exempelvis hur ett visst förfarande skall mbricerasstraffrättsligt, kan HD inte ompröva sakfrågorna, dvs. de faktiska omständighetemai målet. I fråga om dessa måste HD bygga på hovrättens bedömning. Om jag, istället för att förorda en begränsning till en viss prejudikatfråga i målet,hade valt metoden att låta HD begränsa sin prövning till en rättsfråga i målet,skulle det knappast ha rått någon tvekan om att HD därmed skulle vara förhindradatt ompröva sakfrågoma i målet. Mitt förslag bygger på samma tanke; om HDbegränsar sin prövning till en viss fråga i målet, så blir HD därmed förhindradatt pröva andra frågor i målet. Andra frågor än den dispenserade frågan kaninte prövas och frågan om i vad mån HD kommer att ompröva hovrättens dom berordärför helt av hur HD formulerar prejudi-. Jagdelar därför inte lagrådets uppfattning att begränsningen av prövningen i HDkan uttryckas med en schablonmässig lokution i dispensbeslutet av det slaglagrådet skisserar (avsnitt II, punkten 2, tredje stycket). Förslagets innebördär i stället den alternativa metod som lagrådet är inne på (i samma stycke),nämligen att del av varje enskilt dispensbeslut måste framgå i vilkenutsträckning som hovrättens dom är föremål för omprövning; HD fömtsätts ivarje särskilt fall precisera vilken fråga man avser att pröva. Jag menar dåinte sådana vittomfattande formuleringar som lagrådet exemplifierar (punkten 1,sista delen). Av HD:s beslut att begränsa sin prövning till frågan om detföreligger adekvat kausalitet (exempel f) måste det självklart framgå vilkethandlingssätt och vilken skada man lägger till gmnd för bedömningen, nämligendet handlande respektive den skada som framgår av hovrättens dom. Syftetmed förslaget är all ge HD möjlighet att begränsa sin prövning till frågor somär av intresse ur prejudikalsynpunkt och att HD skall kunna underlåta attompröva delar av hovrättens dom som inte har någon betydelse utöver detaktuella målet. HD skall kunna ompröva om adekvat kausalitet föreligger i ettvisst fall och skall slippa att ge sig in på frågan om A verkligenhandlat så som hovrätten funnit eller om B:s skada verkligen är den avhovrätten konstaterade. HDbehöver naturligtvis inte utnyttja denna möjlighet att begränsa sin prövning.Om HD inte anser sig kunna bygga på hovrättens bedömning kan HD naturligtvisbevilja dispens för hela målet eller med tillämpning av redan gällande regler bevilja partiell dispens för en del av målet. Lagrådethar ställt sig tveksamt till den av mig förordade metoden att HD i varjeenskilt dispensbeslut skall klarlägga i vad mån hovrättens dom kommer alt bliföremål för omprövning. Denna metod är emellertid enligt min meningofrånkomlig. Den är i själva verket nödvändigt förbunden med förslagetsallmänna uppläggning. Särskilti inledningsskedet finns det naturligtvis som lagrådet påpekar risk för att ledamöterna på dispensavdelningen har olika uppfattningar om 110 huruvida HD kan eller börbegränsa sin prövning lill just den fråga som är Prop. intressant urprejudikatsynpunkt eller om prövningen i HD skall omfatta också andra frågor imålet. Det är inte, som lagrådet vill mena (punkten 3), fråga om vad som är mereller mindre praktiskt; det handlar om själva kärnan i förslaget: HDmåste bestämma vilken fråga man skall pröva. Detta innebär attledamöterna i kommer att behöva vänja sig vid att se på målen med någotannorlunda ögon. är ledamöterna vana vid att avslå från att ompröva målsom saknar intresse ur prejudikatsynpunkt. Genom mitt nu framlagdaförslag får de möjligheter att, i de enskilda målen, avstå också frånatt pröva sådana frågor som saknar intresse från Avvad jag nu sagt torde framgå all jag inte delar lagrådets uppfattning allförslagets innebörd inte framgår av lagtexten. Något förtydligande är enligtmin mening således inte nödvändigt. Anledningentill att i det remitterade förslaget prejudikatfrågedispensen nämns föredeldispensen är att HD:s prejudikatbildande roll därmed lyfts fram. Man kan nogockså räkna med att prejudikatfrågedispensen i framliden blir mer frekvent ändeldispensen. Jag kan därför inte godta lagrådets förslag all deldispensenskall nämnas först. Minaförtydligande påpekanden beträffande 54 kap. 11 § gäller naturligtvis också defall där HD begränsar sin prövning till en prejudikatfråga i ett mål somfullföljts av RÅ, JK eller JO (54 kap. 11 a §). Lagrådet har inte haft någotatt erinra mot detta förslags allmänna uppläggning (avsnitt III) men harförordat en annorlunda lagleknisk lösning (vid 54 kap. 11 a §). Jaghar i och för sig inget att erinra mot en ändrad ordningsföljd så att paragrafenspeglar del kronologiska förloppet i stället för, som i det remitteradeförslaget, inledningsvis slå fast att HD har rätt alt i dessa mål begränsa sinprövning. Den i lagrådsremissen förordade lösningen valdes därför att en regelom att HD preliminärt får fatta beslut om en begränsning av sin prövningannars kunde tyckas hänga i luften mot bakgmnd av bestämmelserna om attprövningstillstånd inte krävs för dessa mål. Lagrådelsförslag fömtsätter att ett beslut att begränsa prövningen alltid skall föregåsav ett preliminärt begränsningsbeslut. Jag vill, även om jag inte berört sakeni remissprotokollet, inte helt utesluta att det skulle kunna bli aktuellt attförst i ett mycket sent skede av handläggningen besluta om en begränsning avprövningen till en viss prejudikalfråga. Jag förordar därför en formulering sominte utesluter detta. Jaghar också andra invändningar mot lagrådets förslag till lagtext. Dels innebär regleringen i lagrådsförslagets andra stycke att handläggningen av de s. k. reslfrågorna dubbelregleras; bestämmelser om den fortsatta hand läggningen fortsatt handläggning i HD elleråterförvisning till lägre rätt har reglerats i 55 kap. 12 a §. Dels ger den av lagrådet föreslagna lagtexten intryck av all HD i dessa mål skulle vara tvungen all pröva de återstående frågorna, trots att HD enligt 55 kap. 12 a § har rätt att underiåta en egen prövning och grunda sitt avgörande på hovrättens bedömning. Jag har också vissainvändningar mot lagrådets förslag när det gäller Prop. 1988/89:78tillkännagivande av prejudikatfrågans bedömning. Jag återkommer till dennafråga i anslutning till 55 kap. 12 a §. Jagär ense med lagrådet om att HD:s beslut att - slutligt - begränsa sin prövningtill en viss prejudikatfråga processrättsligt framstår som ett avvisningsbeslutsåvitt gäller målet i övrigt och att det av HD:s avgörande bör framgå atthovrättens avgörande därmed skall stå fast. Paragrafen bör därför eftermönster av 54 kap. 11 § kompletteras med en föreskrift härom. 1övrigt förordar jag att lagrådsremissens lagförslag i denna del behålls medvissa redaktionella ändringar i paragrafens andra stycke. Jag föreslår vidareen ändring när det gäller bestämmelsen om vilandeförklaring i paragrafens andrastycke. Eftersom målet i övrigt, enligt vad jag utvecklat i remissprotokollet,alltid skall vila, bördetta enligt min mening kunna följa direkt av lagen. påpekat föranleder den ändrade styckeindelningen i 54 kap. 11 § enkonsekvensändring i 54 kap. 13 §. Lagrådethar tillstyrkt förslaget om att en prejudikatfråga skall kunna avgöras påhandlingarna. Såsom lagrådet påpekar är bestämmelsen fakultativ. När delgäller frågan om avgörande på handlingarna när bedömningen av prejudikatfråganleder till en prövning också av andra delar av målet, kan jag instämma ilagrådets synpunkterom att regeln i 55 kap. 12 § första stycket andra punktenhar fått en för snäv utformning (jfr lagrådets yttrande avsnitt II, punkten 6 och under 54 kap. 12 a §). Ett skäl till den försiktigautformningen är att frågan över huvud taget inte hade berörts i ärendet, varesig av RU eller under remissbehandlingen. Jag ansåg mig därför inte ha underlagför några egentliga förändringar när det gäller HD:s möjligheter att avgöra målutan huvudförhandling. Avsamma skäl anser jag det inte vara möjligt att i detta lagstiftningsärendeföreslå några sådana genomgripande förändringar av reglerna om avgörande av målpå handlingarna i HD som lagrådet altemativt förordar (vid 55 kap. 12 § andradelen), nämligen att de olika bestämmelser som tillåter ett avgörande påhandlingarna skall ersättas med en huvudregel om avgörande på handlingarna.Enligt min mening finns det i detta lagstiftningsärende inte tillräckligt underlagför att bedöma om en förändring av handläggningsreglerna i enlighet medlagrådets förslag är möjlig och lämplig. Jagvill därför i detta sammanhang inte föreslå andra ändringar i detta hänseende än sådana som motiveras av mina övriga nu framlagda förslag. Jag är således inte heller beredd att, såsom lagrådet föreslår (under 55 kap. 12 § i Qärde stycket), utvidga möjligheterna till avgörande på handlingarna 112 närdet gäller mål som varit föremål för en sådan partiell dispens som avser Prop.1988/89:78 en del av målet. Däremotär jag, som jag redan antytt, beredd att förorda en annan formulering när detgäller möjligheterna att på handlingarna avgöra de återstående frågor som kanaktualiseras sedan HD prövat prejudikatfrågan. Jag är således ense med lagrådetom att det remitterade förslaget har fått en onödigt snäv utformning. Jagvidhåller alt regleringens utgångspunkt bör vara de fall då HD avstår från enegen bedömning av de s. k. reslfrågorna (55 kap. 12 a § i det remitteradeförslaget). Kravet att HD därvid helt måste grunda sitt avgörande på hovrättensbedömning är dock för strängt och kan, såsom lagrådet varit inne på, leda lillonödiga diskussioner rörande frågan om rekvisitet är uppfyllt eller inte. Enlämplig lösning är enligt min mening en regel enligt vilken HD får avgöra måletpå handlingarna om HD i allt väsentligt grundar sitt avgörande av reslfrågornapå hovrättens bedömning. Därav följer att det inte föreligger hinder mot ettavgörande på handlingarna, om HD skulle nödgas göra en egen prövning av någonfråga som är av underordnad betydelse i sammanhanget. Ordet"helt" i 55 kap. 12 § första stycket andra punkten i det remitterade förslagetbör därför bytas ut mot "i allt väsentligt". Somjag nämnde i remissprotokollet talar åtskilligt för att ytterligarelagändringar i ett senare skede kommer att krävas när det gäller HD-processen.Frågan om en mer genomgripande förändring av reglerna om möjlighet att avgöramål utan huvudförhandling kan komma att övervägas i det sammanhanget. Jagär ense med lagrådet (avsnitt II,punkten 5) om att det för de fall somlagrådet kallar typfall A naturligtvis inte spelar någon roll om HD avviker frånhovrättens domskäl eller t. o. m, vilket inte kan uteslutas, bedömer prejudikatfråganpå ett helt annat sätt än hovrätten. Det utmärkande för typfall A är heltenkelt att att någon ytterligare prövning inte krävs sedan HD avgjort prejudikalfrågan.I dessa fall kan HD således avgöra prejudikatfrågan genom dom (54 kap. 12 a §andra stycket) som HD lämnar frågan om prövningstillstånd i vilandeförklaradedelar av målet utan bifall. kommer mitt förslag i 55 kap. 12 a§, om all HD också vid prövningen avmålet i övrigt skall kunna grunda sitt avgörande på hovrättens bedömning, inteatt spela någon nämnvärd roll. Enligt lagrådet torde ledamöterna inte utnyttjadenna möjlighet ulan också vilja pröva hovrättens domskäl(lagrådets yttrande avsnitt II;punkten 7). Jag tror för min del attdet för HD:s ledamöter, sedan reformen väl satt sig, kommer att bli alltmeranaturligt att inrikta sin prövning på de frågor som har intresse frånprejudikatsynpunkt. skall HD, om det förflyter mellan HD:s prövning avprejudikatfrågan och målet i övrigt, lämna beskedom hurprejudikatfrå-garibedömts (avsnitt II punkten 8 och vid 55 kap. 12 a §). Deskäl lagrådet anför kan naturligtvis inte frånkännas tyngd. 8 1988/89. emellertidkomplicerad och kan enligt min mening inte lösas så som Prop. 1988/89:78 lagrådetföreslagit, alltså att HD alltid skall lämna besked i prejudikatfrågan i dessafall. Jag vill påpeka att RU har övervägt frågan och funnit att det i allmänhetinte torde finnas något praktiskt behov av att avgöra prejudikatfrågan särskilti de fall en fortsatt prövning kommer att äga mm i HD (betänkandet s. 171) ochatt ingen remissinstans har anmält avvikande uppfattning. Enbestämmelse av det slag lagrådet förordar innebär att HD vid den fortsattaprövningen skulle vara bunden av sitt besked i prejudikatfrågan. Enligt minmening är det av stor vikt att HD behåller sin handlingsfrihet när det gälleravgörandet av själva prejudikatfrågan. Hela syftet med reformen är attförbättra prejudikatbildningen och det vore olyckligt om HD skulle tvingas attstå fast vid en bedömning som vid en fömyad granskning skulle visa sig varafelaktig. Den fortsatta handläggningen kan medföra att prejudikatfrågan hamnari en annan belysning. Prejudikatfrågans natur är också definitionsmässigt såskiftande, liksom arten och karaktären på de återstående frågorna, att detredan på gmnd härav framstår som mindre lämpligt att föreskriva ettobligatoriskt offentliggörande av prejudikatfrågans bedömning. Enlösning skulle kunna vara att man ger HD en fakuhativ möjlighet att avgöraprejudikatfrågan särskih. HD skulle då kunna utnyttja denna möjlighet när prejudikalfråganslösning är så självklar och de återstående frågorna så enkla alt ettoffentliggörande bedöms vara riskfritt. Ennackdel med denna lösning är, liksom när det gäller en obligatorisk regel, attavgörandet i prejudikatfrågan blir ett avgörande av ett helt annat slag än deavgöranden som finns i RB:s regelsystem. Enligt min mening skulle det därförvara oundvikligt med en ny beteckning för dessa avgöranden. Tanken på attinföra nya beslutsbeteckningar har på flera ställen avfärdats i remissprotokolleloch denna uppfattning har stöd från flera tunga remissinstanser, bl. a. från HD:sledamöter. Jag kan inte dela lagrådets uppfattning att rubriceringsfrågan ärlikgiltig (lagrådets yttrande vid 55 kap. 12 a §). Jag vill i detta sammanhangockså vända mig mot lagrådets tolkning av den föreslagna bestämmelsen i 55 kap.12 a §. Lagrådet har menat att den omständigheten att en prejudikalfråga fåravgöras genom dom skulle innebära att HD alternativt får kalla avgörandet förbeslut. Det valda uttrycket "får" är naturligtvis inte avsett attspegla en allmän valfrihet utan används därför att prejudikatfrågan helt enkeltinte kan avgöras genom dom i de fall då ytterligare prövning krävs, i HD eller,efter återförvisning, i lägre rätt. Tillsaken hör också att ett offentliggörande av prejudikatfrågan inte bara innebäratt HD offentliggör slutsatsen. HD kan inte vänta med skälen för sillställningstagande till dess att dom i målet meddelas domen kan ju komma allmeddelas av en annan sammansättning utan måste redan i detta sammanhangskriva en utförlig motivering. Förhållandet mellan detta avgörande det urprejudikatsynpunkt viktigaste ställningstagandet och den slutliga domen imålet blir därmed något märkligt. Enligtmin mening bör frågan kunna hanteras av HD utan några särskil da bestämmelser.