prop · GC03122 · 1988-12-31 00:00:00 — a. redaren, meddelas föreläggande sombehövs för att bestämmelserna i 6 och 7 kap. eller föreskrifter som harmeddelats med stöd av 8 kap. skall efterlevas. Förbud och föreläggande som harnämnts nu får förenas med vite (11 kap. 6 §). I 12 kap. I § finns ansvarsbestämmelserför den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter Prop. 1988/89:122 mot ettförbud enligt 11 kap. 1 § eller ett föreläggande enligt 11 kap. 5 §. Om ettsådant förbud eller föreläggande är förenat med vite, skall den som bryter motdet dock inte dömas till ansvar (12 kap. 1 § andra stycket). Enligt12 kap. 3 § 6. skall befälhavare dömas till böter, om han uppsåtligen eller avoaktsamhet försummat sina skyldigheter beträffande bl.a. bostads- ochhälsovårdsförhållandena enligt 7 kap. 7 §. Även om något motsvarandestraffansvar inte har förts in i fartygssäkerhetslagen för redarensunderlåtenhet att se till att fartyget hålls i behörigt skick sanitärt ochhygieniskt, framgår det dock av den redogörelse som jag nu har lämnat attredarens ansvar i detta avseende är inskrivet i fartygssäkerhetslagen oeh attdetta ansvar kan utkrävas genom förbud mot fartygets användning eller genomföreläggande om åtgärder, varvid överträdelser kan leda till utdömande av viteeller, om vite inte har förelagts, av straff. Jag anser därför attkonventionens krav i artikel 3 är tillgodosedda utan att någon lagstiftningsåtgärdbehöver vidtas. Vaddärefter angår frågan om lämnande av medicinsk assistans åt andra fartyg(artikel 10), anser jag att bestämmelserna i 62 § sjölagen (1891:35 s. 1)täcker det krav som ställs upp i konventionen på denna punkt. Enligt artikel 10skall fartyg lämna all möjlig medicinsk assistans, när det är praktisktmöjligt, till andra fartyg som begär sådan hjälp. 62 § sjölagen stadgarskyldighet för befälhavare, som får kännedom om att någon är i sjönöd, attvidta åtgärder för att rädda den nödställde såvitt det kan ske utan allvarligfara för det egna fartyget eller de ombordvarande. Begreppet "sjönöd"får anses innefatta alla situationer då någon som befinner sig till sjöss ärnödställd oavsett orsaken till detta. Vad som föreskrivs här är alltsåräddningsplikt gentemot person. Denna plikt kan fullgöras på skilda sätt, bl.a.genom tillhandahållande av medicinsk assistans. Sådan assistans kan ges iolika former, såsom genom rådgivning via fartygsradion angående lämpligtförfaringssätt vid behandlingen av sjukdoms- eller olycksfall eller genomfysiskt tillhandahållande i allvarliga fall av personal, medicin ellerutmstning som må finnas tillgänglig. Mot bakgmnd härav anser jag att Sverigeäven utan lagändring uppfyller kravet i konventionens artikel 10. Inteheller i övrigt anser jag att konventionen nr 164 påkallar någonlagändring. Jag ansluter mig därvid till uppfattning att 37 §sjömanslagen (1973:282) (SML) får anses täcka kravet i artikel 5 punkt 7 ikonventionen på att redaren skall vidta alla nödvändiga åtgärder för att såsnart som möjligt anskaffa läkemedel som ordinerats en av kvalificeradmedicinsk personal. Enligt 37 § första stycket SML skall befälhavaren sörja föratt en sjuk eller skadad , som har befattning på fartyg, erhållerbetryggande vård ombord eller i land. Vården omfattar enligt samma bestämmelsebl.a. Det får anses att befälhavaren i förevarande avseende är ställföreträdareför både redaren och andra arbetsgivare för ombordanställd personal och atthans åligganden härvidlag tillgodoser det krav som konventionen ställer påredaren. Vadangår kravet i konventionens artikel 4 punkt e) på anordnande av förebyggande hälsovård för sjömän pågår, enligt vad jag har inhämtat, en 11 utbyggnad avföretagshälsovården inom landet även för sjöanställda. 1988/89:122na utbyggnad sker på grundval av ett sjöarbetsmiljöavtal som ingicks den 13 maj1985 mellan sjöarbetsmarknadens parter. Det är därför inte nödvändigt att iförevarande sammanhang överväga lagstiftningsåtgärder på detta område. Fråganom sådana åtgärder får, som också har anfört, tas upp, om detskulle visa sig att den fortsatta utbyggnaden av företagshälsovården inte ärtillräcklig. Något ratifikationshinder utgör alltså inte den nu behandladebestämmelsen i artikel 4 punkt e) i konventionen. Underremissbehandlingen har framhållits att det behövs ändringar iregeringsförfattningar för att tillgodose konventionskraven i artikel 5 punkt 2avseende skeppsapotek, i artikel 6 punkt I avseende sjukvårdshandledning, iartikel 8 avseende läkare som besättningsmedlem och i artikel 9 punktema 1 och6 avseende sjukvårdsansvariga besättningsmedlemmar. I nu angivna hänseendenanser jag att genom 6 kap. 13 § fartygssäkerhetsförordningen(1988:594) jämfört med 6 kap. 8 § och 8 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen harerhållit bemyndigande att utfärda erforderliga föreskrifter efter samråd medsocialstyrelsen. Vad gäller konventionens krav i artikel 9 punkt 4 avseendefortbildningskurser för sjukvårdsansvariga har enligt 5 kap. 3§ förordningen (1982:892) om behörigheter för sjöpersonal bemyndigande attmeddela de föreskrifter som behövs. Däremot anser jag att innehållet i artikel9 punkt 2 avseende kompetenskrav på sjukvårdsansvariga nödvändiggör en ändringi sistnämnda förordning. Jag avser att senare återkomma till regeringen i denfrågan. Vadslutligen beträffar övriga åtgärder som under remissbehandlingen nämnts somnödvändiga för att undanröja ratifikationshinder vill jag, på gmndval avILO-kommitténs yttrande och de av kommittén inhämtade yttrandena, anföraföljande. Deåtgärder som behöver vidtas hänför sig till det sjöfartsmedicinska området,utbildningsområdet, teleområdet och sjöfartsområdet i egentlig bemärkelse. Pådet sjöfartsmedicinska området nödvändiggör konventionens bestämmelser iartikel 5 en översyn av dels föreskrifter och andra myndighetsföreskrifterom skeppsapotek och medicinsk utrustning ombord på fartyg, delsinformationsutbytet mellan giftinformationscentralen och sjöfartsverket.Artikel 6 kräver att en myndighet godkänner en läkarbok (sjukvårdshandledning)för bmk på fartyg. En reglering av medicinsk rådgivning per radio ellersatellitkommunikation till fartyg till sjöss föranleds av artikel 7 och ettställningstagande till medicinska behörigheter för ombordanställdasjukvårdsansvariga av artiklarna 7 och 9. Påutbildningsområdet medför innehållet i artikel 4 punkt e) behov av en ökning av den tid som anslås till utbildning i hälsovård i de kurser som ges inom ramen för den ordinarie sjöbefälsutbildningen. Vidare blir det nödvändigt med anledning av kraven i artikel 9 punkt 2 b) att Öka utbildningsinsatserna i fråga om hälso- och sjukvård på vissa linjer i sjöbefälsutbildningen och med anledning av kraven i artikel 9 punkt 4 att öka antalet fortbildningskurser för sjukvårdsansvariga ombord på fartyg. ' I vad avser teleområdetkräver artikel 7 punkt 3 en översyn av telever- Prop. 1988/89:122 ketsföreskrifter rörande utrustning vid fartygsradiostation. Innehållet i artikel12 gör en omarbetning av formulär för läkarkonsulta-tion per radionödvändig. Närdet gäller sjöfartsområdet i egentlig bemärkelse medför kraven i artikel 11punkterna 6 (såvitt avser ventilation) och 9 ett behov av ändringar isjöfartsverkets föreskrifter om bostäder och ekonomilokaler m. m. på fartyg. Denföregående redogörelsen utvisar att på en rad punkter behöver genomföraen anpassning till kraven i konventionen nr 164 för att kunna tillträda denna.De åtgärder det är fråga om berör , , ,universitets- och högskoleämbetet samt . Socialstyrelsenhar anfört att en ratifikation av konventionen medför behov av insatser förvilka resurser inte finns planerade i nuvarande organisation. Det framgårvidare att är föremål för en omorganisation och mot dennabakgrund anser att ansvaret både för de åtgärder på det sjöfartsmedicinskaområdet som föranleds av ett svenskt tillträde till konventionen och föråtgärder på detta område som ankommer på bör läggas påsjöfartsverket, varefter styrelsen enbart skulle ha en samrådsfunktion. Somframgår av det tidigare anförda har redan bemyndigande attmeddela vissa föreskrifter på det sjöfartsmedicinska området, vilket skall skeefter samråd med . Även i övrigt anser jag det lämpligt attsjöfartsverket får huvudansvaret för sjöfartsmedicinska frågor ochsocialstyrelsen samrådsfunktionen. Jag har för avsikt att återkomma tillregeringen med förslag i denna fråga. Deinsatser på det sjöfartsmedicinska området som föranleds av ett svenskttillträde till konventionen nr 164 består främst av arbete medförfattningsändringar. Vad gäller utarbetande och utgivning av en ny läkarbokför sjöfartsändamål kan konstateras att arbete för att ta fram en ny läkarbokär påkallat oberoende av ett svenskt tillträde till konventionen nr 164, ävenom behovet av ett sådant arbete accentueras genom konventionen.Sjöfartsverkets kostnader i i nu angivna hänseenden är sådana att de bör rymmasinom ramen för verkets ordinarie kostnadsansvar. Närdet gäller utbildningsområdet framgår av vad universitets- och högskoleämbetethar anfört atl de åtgärder som krävs för ett tillträde till konventionen medfördels kostnader av engångsnatur som uppskattas till sammanlagt ca . ochdels kostnader för ett utökat antal kurser som beräknas uppgå till 250000 kr.om året. Chefen för kommer, enligt vad jag harerfarit, att bevaka denna fråga i samband med behandlingen av universitets- ochhögskoleämbetets anslagsframställning för /91. Somhar nämnts tidigare anser jag att det är önskvärt att tillträ der konventionen nr 164. Konventionen blir bindande för tidigast efter det att ratifikationsinstrumentet deponerats hos . Eftersom det bara behövs två ratifikationer för att konventionen skall träda i kraft och , enligt vad jag har erfarit, troligen kommer att ratificera, bör 13 manpå svensk sida i sin planering utgå ifrån att en svensk ratificering iProp.1988/89:122 leder till att konventionen blir bindande för redan ett årefter ratifikationsinstmmentets deponering. Genomatt sikta på en anslutning till konventionen får vi i anledning att seöver och ytterligare förbättra hälso- och sjukvården för sjömän. Min bedömningär att denna översyn är angelägen och att de åtgärder som behöver vidtas idetta syfte kan genomföras före , dvs. i sådan tid attSverige, om ratifikationsinstrumentet deponeras hos , kansägas uppfylla konventionens krav när den blir bindande för . Minslutsats är att föreliggande hinder mot ratifikation av konventionen nr 164 kanundanröjas och att bör ratificera konventionen i enlighet med vad jaghar anfört i det föregående. 3.1 Konventionen (nr 165) om social trygghet för sjömän antog en konvention (nr 56) om sjukförsäkring försjömän (prop. 1938:239) och en konvention (nr 70) om social trygghetför sjömän, kompletterad med en rekommendation (nr 75) i samma ämne (prop.1947:321). har inte ratificerat någondera konventionen. Den senare harinte ens erhållit tillräckligt många ratifikationer för att träda i kraft. antog vid sin nionde sjöfartssession en resolution,vari begärdes att en översyn skulle göras av den sociala tryggheten för sjömänvilka tjänstgör på fartyg under annan än hemlandets flagg. Frågan behandladesdärefter av den paritetiska sjöfartskommissionen vid dess 23:e och 24:e mötenår , respektive 1984. Härvid konstaterades bl.a. att 1936 och 1946 årsinstmment var föråldrade och att det var angeläget att få till stånd ett nyttomfattande, men ändå enkelt instmment som skulle ersätta de tidigare. Kommissionenantog en resolution som uppmanade att på dagordningen för denkommande tekniska sjöfartskonferensen och den tionde sjöfartssessionenår 1987 ta upp frågan om social trygghet för sjömän, inbegripet sjömän somtjänstgör på fartyg under annan än hemlandets flagg. beslöt inovember 1984 i enlighet härmed. Pågrundval av information som införskaffats inför den paritetiskasjöfartskommissionens möten lade arbetsbyrån som underlag för diskussionernavid den förberedande konferensen fram en rapport med förslag till enny, reviderad konvention. Fleraavsnitt i det föreslagna instrumentet ledde till omfattande diskus sioner i den tekniska sjöfartskonferensens socialförsäkringsutskott. Stora meningsmotsättningar beträffande redarens ansvar i fråga om sjukvård 14 ochsjuklön och vissa andra förmåner som ligger socialförsäkringen nära Prop.1988/89:122 fick utskottet att uppskjuta ett ställningstagande till 1987 årssjöfartsession. Utskottet kunde inte heller enas i frågan om vilket landslagstiftning som skall tillämpas beträffande sjömän som tjänstgör på fartygunder annan flagg än hemlandets. Efteratt ha konsulterat medlemsländerna på vissa punkter utarbetade arbetsbyrån enrapport med nytt förslag till konvention inför frågans behandling vidsjöfartsessionen . Efter en omfattande utskottsdebatt antogs vidsessionen konventionen (nr 165) om social trygghet för sjömän med röstsiffrorna198 för, 3 emot och 4 nedlagda. Av de svenska ombuden röstade såväl regerings-,som arbetsgivar- och arbetstagarombu-den för konventionen. Yttrandeöver konventionen nr 165 har avgetts av , som i sin tur harinhämtat yttranden från , ,, , allmänna försäkringskassa.Landsorganisationen i , , (till vilken överlåtit ärendet)och . ILO-kommitténanser sig inte kunna förorda en svensk ratificering avkonventionen nr 165. 3.1.2Konventionens huvudsakliga innehåll oeh dess förhållande till svensklagstiftning Idet följande redovisas - i anslutning till vad har anfört i sittyttrande med ledning av remissinstansernas synpunkter konventionenshuvudsakliga innehåll och dess förhållande till svensk lagstiftning. Konventionenavser enligt artikel 2 alla sjömän, deras anhöriga och efterlevande. I den måndet bedöms praktiskt möjligt skall dess bestämmelser även tillämpas påyrkesfiske till havs. Medlemsstatsom ratificerar konventionen åtar sig enligt artikel 3 att tillämpa deminiminormer som anges i konventionens artikel 9 eller de strängare normer somanges i artikel 11 med avseende på minst tre av följande nio grenar av socialtrygghet: c) förmån vid arbetslöshet d) förmånvid ålderdom e) förmånvid arbetsskada O familjeförmån g)förmån vid barns födelse h) förmån vid invaliditet i) förmån till efterlevande Åtminstoneen av de grenar som anges i punktema c), d), e), h) eller i) måste därvidomfattas av åtagandet. Medlemsstatenskall i sin ratifikation ange beträffande vilka grenar den åtar sig att tillämpa antingen miniminormema i artikel 9 eller de strängare normerna i artikel 11 (artikel 4). Listan över accepterade grenar kan senare 15 kompletteras medytterligare grenar (artikel 5). Tillämpning av bestäm- Prop. 1988/89:122melserna i artikel 9 kan enligt artikel 6 senare ersättas av tillämpning av bestämmelsernai artikel 11 i fråga om en accepterad gren, vilket innebär att medlemsstatenåtar sig att beträffande den angivna grenen övergå till ett förbättratförsäkringsskydd. Konventionensdel II anger det försäkringsskydd som skall garanteras av medlemsstat somratificerar konventionen. Statenåtar sig enligt artikel 7 att lämna sjömän ett socialförsäkringsskydd som inteär mindre fördelaktigt än det som landarbetstagare åtnjuter. Enligt artikel 8skall regler införas om samordning av rättigheter till sociala förmånerförvärvade under sjöanställning, respektive landanställning. Dessabestämmelser vållar inga problem i . Det svenskasocialförsäkringsskyddet är generellt och omfattar alla yrkeskategorier inklusivesjömän. Idet föregående har nämnts att medlemsstat skall åta sig att med avseende påvissa grenar av social trygghet tillämpa miniminormer (artikel 9) ellersträngare normer (artikel 11). Dessa normer skall motsvara minst deminiminormer som fastställts i konvention (nr 102) om minimistandardför social trygghet, eller de strängare normer som fastställts i konvention (nr 130) omläkarvård och kontanta sjukförmåner (sjukvård och sjukpenning), konvention (nr 128) ominvaliditets-, ålders- och efterievandeförmåner (förmån vid ålderdom ochinvaliditet och till efterlevande) lLO:s konvention (nr 121) omförmåner vid yrkesskada (förmån vid arbetsskada), konvention (nr 103) omskydd vid havandeskap och bamsbörd (förmån vid barns födelse), en framtida allmän socialförsäkringskonventioni fråga om arbetslöshetsersättning och familjestöd, förutsatt attarbetskonferensen efter det att den nya konventionen har trätt i kraft antarett särskilt protokoll om dess tillämplighet inom ramen för konventionen nr165. Avförut nämnda konventioner har ratificerat konventionen nr 102 medförbehåll för dess delar om ålders-, invaliditets- och efterlevande-förmåner.Sverige har också ratificerat konventionerna nr 130, nr 128 och nr 121 men intekonventionen nr 103. Det kan tilläggas att Intemationella arbetskonferensen vidsitt 75:e möte antog konventionen (nr 168) om sysselsättningsfrämjandeåtgärder och skydd vid arbetslöshet samt en kompletterande rekommendation (nr176) i samma ämne. Ikonventionens artiklar 10 och 12 ges möjlighet att uppfylla kraven beträffandevissa grenar av det sociala trygghetsskyddet genom frivilliga försäkringar istället för genom lagstiftning. Då den svenska socialförsäkringen i sina olikaformer grundas på bindande offentliga föreskrifter torde det inte vara aktuelltför att utnyttja möjligheten enligt artiklarna 10 och 12. Konventionensdel III behandlar redarens ansvar. Enligtartikel 13 åligger det redaren att se till att sjömän, vilkas tillstånd fordrar sjukvård när de är ombord eller som lämnats kvar till följd av sitt 1 hälsotillståndinom annan stats territorium, får Prop. 1988/89: 122 a) lämplig och tillräckligsjukvård tills de tillfrisknar eller sänds hem, b) kost och logi tills de kanerhålla en lämplig anställning eller sänds hem och c) hemresa. 137 § SML regleras ombesörjande av betryggande vård ombord eller i land av ensjuk eller skadad , inklusive underhåll, läkarbehandling och läkemedel.Skyldigheten att ombesörja den vården åvilar alltefter omständigheternabefälhavaren eller arbetsgivaren. Skyldigheten enligt lagen gäller dels närsjömannen har befattning ombord, dels under s. k. väntetid. 38 41 och 44 §§SML reglerar vem som skall betala kostnaden för den vård som befälhavaren ellerarbetsgivaren skall ombesörja enligt 37 §. I 31 § SML ges bestämmelser om frihemresa vid sjukdom, skada eller sådana havandeskap som utgör hinder förbefattningens utövande, men endast för det fall att anställningen upphör. Undervissa omständigheter, som hänför sig till sjömannens eget uppträdande, gårrätten till fri hemresa förlorad. Sjöfartsverketutgår från att konventionens artikel 13 innefattar en skyldighet för redarenatt både ombesörja och bekosta vården, underhållet och hemresan. Detta innebäratt konventionen ställer högre krav på arbetsgivaren än den svenska lagen sombegränsar redarens ansvar för sjukvård, underhåll och hemresa i vissa fall medhänsyn till sjömannens eget uppträdande (31 och 40 §§ SML) och som också medgeratt arbetsgivarens skyldighet att betala kostnaden upphör i de fall dåsjömannen inte har tillfrisknat och inte heller sänts hem innan han vårdats i84 dagar (38 § SML). Konventionen innehåller inte några sådana begränsningar. ILO-kommitténansluter sig till tolkning att sjömannen enligt konventionensartikel 13 skall ha rätt till sjukvård, underhåll och hemresa på redarensbekostnad och anser att artikel 13 utgör ettratifikationshinder, även om vissa ändringar görs i SML med anledning avkonventionen (nr 166) om sjömäns hemresa. Konventionensartiklar 14 och 15 handlar om lön till sjömannen i samband med sjukdom. Enligt34 § SML utgår lön till den sjuke eller skadade sjömannen under högst 60 dagarfrån dagen efter den då han lämnade befattningen på fartyget. Härutöver förekommeri kollektivavtal bestämmelserom sjuklön , men endast förpersoner med viss minsta anställningstid. Konventionen går längre då den angeratt redarens skyldighet att betala sjuklön inte får avse än tolvveckor. 35 § SML innehåller regler om undantag från arbetsgivarens skyldighetatt betala sjuklön. Det gäller bl.a. fall då sjömannen förtigit en sjukdomeller skada vid anställningsavtalets ingående eller då sjömannen därefter,utom såvitt angår könssjukdom, har ådragit sig en sjukdom eller skadauppsåtligen eller genom grovt vållande. Motsvarande undantag återfinns inte ikonventionstexten. ILO-kommitténanser därför att artiklarna 14 och 15 utgör ratifikationshinder. Konventionensdel IV handlar om skydd för utländska eller migrerande ' 2 1988/89. För att undvika konfliktermellan flera länders lagstiftning i fråga om Prop. 1988/89: 122 sjömän som äreller har varit omfattade av lagstiftningen i en eller flera medlemsstaterföreskrivs i artikel 17 att frågan om tillämplig lagstiftning skall avgöras avde berörda medlemsstaterna och att den tillämpliga lagstiftningen skall varaflagglandets lagstiftning eller lagstiftningen i den medlemsstat inom varsterritorium sjömannen är bosatt. De berörda medlemsstaterna kan dock kommaöverens om andra regler om tillämplig lagstiftning om detta är fördelaktigt försjömännen. Denna formulering ansluter till ett förslag som undersjöfartssessionen framfördes av nordiska regeringsrepresentanter. Den innebäratt konventionen inte ger någon lösning av de lagkonflikter som kan uppståmellan de ratificerande staterna utan endast innehåller en allmän förpliktelseför dem att lösa dessa konflikter genom särskilda överenskommelser, för vilka regelnom flaggstatens lagstiftning som avgörande blir den naturliga utgångspunktenmen inte den enda tänkbara lösningen. Försvenskt vidkommande löses de lagkonflikter som kan uppkomma redan nu genom bi-eller multilaterala avtal om social trygghet. ser inte någotratifikationshinder i artikel 17. Enligtartikel 18 skall utländska sjömän likabehandlas i flagglandet, dvs. åtnjutasamma skydd och samma förmåner som flagglandets egna medborgare utan krav påbosättning, om landets egna medborgare skyddas utan sådant villkor. Dennaförpliktelse mot utländska sjömän på flagglandets fartyg är emellertid integenerell utan gäller till förmån för personer som är medborgare i en annanmedlemsstat eller är flyktingar eller statslösa personer som är bosatta inomen medlemsstats territorium. Som medlemsstat räknas endast en sådan medlem avILO som är bunden av konventionen. 1Sverige bosatta svenska och utländska sjömän som är anställda på svenskahandelsfartyg åtnjuter fulla socialförsäkringsförmåner under anställningen.Vid bosättning utomlands föreligger däremot en väsentlig skillnad mellansvenska och utländska sjömän. Svenska sjömän anses enligt tidigare praxisalltid som bosatta i i socialförsäkringshänseende vid tillämpning avlagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL). Denna praxis har sedermeraöverförts till författning i en av i verketsförfattningssamling utgiven kungörelse (RFFS 1985:16, 7 §). Utländska sjömänbosatta utomlands och anställda på svenskt handelsfartyg omfattas underanställningen endast av tilläggspensioneringen enligt en särskild regel i AFL.De omfattas också av arbetsskadeförsäkringen på samma sätt som svenska sjömän. Ibilaterala avtal med andra länder har överenskommit att utländskasjömän hemmahörande i det andra landet vid anställning på svenskt handelsfartygskall anses som bosatta i i socialförsäkringshänseende. Därigenomåtnjuter dessa utländska sjömän samma socialförsäkringsförmåner som svenskasjömän. Sammanfattningsviskan konstateras att vid bosättning utomlands svenska sjömän skyddas till fulloav den svenska lagstiftningen då de anses bosatta i isocialförsäkringshänseende under anställning på svenskt handelsfartyg. Sammafullständiga skydd gäller för utländska sjömän som är bosatta utomlands endastom de omfattas av avtal om social trygghet mellan och andraländer. Det krav som ställs upp i artikel 18 i Prop. 1988/89: 122 konventionenmed avseende på övriga utländska sjömän bosatta utomlands utgör enligtriksförsäkringsverket ett ratifikationshinder. framhåller idetta sammanhang att det utvidgade åtagande som en tillämpning av artikel 18skulle innebära torde vara ringa. visar nämligen attdet antal sjömän som kan beröras är mycket litet. Artikel19 innehåller bestämmelser om vilka väntetider som får krävas för rätt till bl-a- pensionsförmåner som inte är förvärvsanknutna.