prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Det synes lämpligt att i diskussionen omsmittskyddsorganisationen skilja mellan den kvantitativa helt dominerandegruppen ärenden, där enstaka personer insjuknar i allmänfarlig sjukdom ochstörre epidemiska utbrott. I gällande smittskyddslag ligger det primära ansvaret försmittskyddet på kommunens miljö- och hälsoskyddsnämnd. Enligt förslaget kommer an svaret för de personinriktade åtgärderna att överflyttas till landsfinget. handläggs de personinriktade åtgärderna i stora stycken hos landsfinget till följd av att större kompetens i dessa frågor är samlad där. Förslaget innebär därför i detta avseende en välbehövlig anpassning av lagstiftningen till verkligheten. Även reduceringen av roll underiättar skapandet av en enkel och effektiv smittskyddsorganisation, där de olika aktörernas ansvarsområden är anpassade till reell kompetens. Uppdelningen av det primära ansvaret för smittskyddet på kommun och landsting förutsätter ett nära sarnarbete, eftersom såväl personinriktade som objektinriktade åtgärder kan vara aktuella i samma ärende. Eftersom den slutliga målsättningen för verksamheten är gemensam finns det ingen 221 anledning att befara attuppdelningen av ansvaret skulle medföra intresse- Prop. 1988/89:5konflikter eller svårigheter i verksamhetsutövningen. Snarare bör lagfor- Bilaga 3 slaget ge fömtsättningar för ett bättre samarbete än det vi har idagsläget. Förvaltningsutskottettillstyrker att smittskyddet överföres till landstingskommunerna då dessainnehar den kompetens som erfordras. Dådet är andra myndigheter som ska vidta smitthindrande åtgärder som kräveringrepp mot objekt krävs det ett gott samarbete med dessa myndigheter.Framförallt är det angeläget att det inte sker någon fördröjning beträffandesmittskyddsåtgärder inom livsmedelshanteringen. Samarbetet mellansmittskyddsläkare och distriktsläkare, företagsläkare vid livsmedelsföretagoch miljö- och hälsoskyddsförvaltningarna bör därför formali-seras i någonform. Förslagettill ny smittskyddslag innebor en betydande förenkling av det administrativaförfarandet vid handläggning av smittskyddsärenden. Landsfinget blir ensamansvarigtför alla personinriktade åtgärder, medan alla objektinriktade åtgärderombesörjes av andra myndigheter. För ett effektivt smittskydd fordras enomfattande samverkan mellan och andra myndigheter framföralltkommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder. Landstingenfår enligt förslaget ansvaret för smittskyddet. Härigenom uppnäs en betydandeförenkling för den enskilde, som behöver ha kontakt med enbart en instans,såväl för behandlingen av sjukdomen, som för de ätgärder som kan behövas ursmittskyddssynpunkt. Utredarenanser att landsfingen skall ha ansvaret för smittskyddet. Denna uppfattningdelas av . Enav de grundläggande tankegångarna i utredningen är att man vill åstadkomma en klar uppdelning mellan ansvarsområdena för landsting, kommunens miljö- och hälsoskyddsnämnd, m fl. Man har därtor menat att den nya smittskyddslagens tillämpningsområde enbart skall avse personinriktade åtgärder medan objektinriktade åtgärder finns reglerade i annan lagstiftning. Att denna uppdelning i prakfiken blir något konstlad framgår emellertid redan då man skall definiera vad som menas med allmänfarliga sjukdomar. Man anger där som det tredje kriteriet att det gäller sjukdomar som genom lämpliga personinriktade åtgärder kan hindras att sprida sig. Av uppräkningen av allmänfarliga sjukdomar i smittskyddsförordningens första paragraf framgår emellertid att det i de 222 flestafall rör sig om sjukdomar där man måste använda en kombination av Prop.1988/89:5 personinriktade och objektinriktade åtgärder, och att i en del fallden ena Bilaga 3 och i en del fall den andra typen av åtgärder överväger.Denna strikta uppdelning mellan personinriktat och objektinriktat ter sig ocksåkonstlad då man försöker föreställa sig konkret hur planering, ansvar ochverkställighet av bekämpningen av allmänfariiga sjukdomar skall te sig. Av lagförslagets tredje paragraf framgår att medsmittskydd avses, i denna lag, personinriktade åtgärder för att hindra attsmittämnen som kan orsaka allmänfarliga sjukdomar sprids bland människor. Isamma paragraf anges att i andra författningar finns bestämmelser av betydelseför att hindra smittspridning, t.ex. livsmedelslagen. Utskottet värdesätter denklara avgränsningen av denna lags tillämpningsområde, eftersom det underlättarför anställda att rätt tillämpa bestämmelserna. I utredningen föreslås att ansvaret för smittskyddet pålokal nivå i vad avser personinriktade åtgärder skall övergå frånprimärkommunerna till landstingen. anser, bland annatutifrån hälso- och sjukvårdslagen, att en sådan förändring i princip ärkorrekt. Mot bakgrund av bristen på sjukvårdspersonal inom glesbygdslänen böremellertid de praktiska konsekvenserna klarläggas innan en sådan lagändringföretages. Landstingen föreslås överta ansvaret för smittskyddetenligt den nya lagen. finner detta vara en logiskutveckling med hänsyn till landstingens ansvar enligt hälso- ochsjukvårdslagen. Mot bakgrund av att lagen föreslås gälla endast depersoninriktade åtgärdema förstärks motivet ytterligare eftersom den medicinskakompetensen finns hos landstingen. Begränsningen av lagen till att enbart gälla personansvarkommer att ställa stora krav på samarbete med andra myndigheter som kan vidtaobjektinriktade åtgärder med stöd av annan lagstiftning. Detta överensstämmerdock helt med landstingens strävan att studera sambanden mellan ohälsa ochhälsorisker och att förmedla kunskaperna till andra ansvariga som i sinplanering kan beakta dessa. Landslingen i , och Väslernorrlands länhar uttalat sig positivt eller tillstyrkt utredarens förslag i dessafrågor. Väslerviks kommtm Prop. Västervikkommun finner det olyckligt och olämpligt att miljö- och hälso-skyddsnämnden ejlängre skall ansvara för smittskyddet enligt förslaget till smittskyddslag. Attreglera endast de personinriktade smittskyddsåtgärderna i smittskyddslagen ochej de objektinriktade åtgärderna som enligt utredaren kan ingå i annanlagstiftning (hälsoskyddslagen, livsmedelslagen, renhållningslagen,miljöskyddslagen och arbetsmiljölagen) förefaller kommunen märkligt.Erfarenhetsmässigt är de personinriktade och objektinriktade smittskyddsåtgärdernaintimt förknippade med varandra. Väsentligt är att förhindra smittas spridninggenom utredning om smittkällan, genom anam-nesupptagning, provtagning,isoleringsåtgärder, smittreningsåtgärder med mera. Att lägga hela ansvaret förde personinriktade åtgärderna på förefaller därför olämpligt. Ettdelat huvudmannaskap för smittskyddet mellan landstingskommunen genom dess smittskyddsläkareoch dess primärvård samt på de kommunala miljö- och hälsoskyddsnämndernaskulle borga för ett effekfivt smittskydd. Smittskyddsläkarensuppgifter kan bestå enligt utredarens förslag men bör praktiskt kunna delegerasned till nivå vid inträffade fall av större epidemier. Detta bordekunna ske till miljö- och hälsoskyddsnämnderna för flertalet av de iutredningen angivna allmänfarliga sjukdomarna. Åtgärder beträffande de sexuelltöverförbara sjukdomarna bör endast åvila landsfingets smittskyddsläkare. Miljö-och hälsoskyddsutbildningen för miljö- och hälsoskyddsinspektörer är idagsläget icke föraktlig i praktiskt smittskyddsarbete och detta är en resurssom absolut bör utnyttjas. Äv vunna erfarenheter har varken flertalet läkare,sköterskor eller övrig sjukvårdspersonal den praktiska erfarenhet medsmittskyddsarbete på fältet som miljö- och hälsoskyddsinspektörerna besitter.Det förutsattes givetvis att kommunema har personal till förfogande med miljö-och hälsoskyddsutbildning för att en sådan delegering som ovan angivits,skallfå ske. Svårighetatt praktiskt skilja mellan personinriktade åtgärder enligt smittskyddslagenoch möjligheten att avstänga anställda från arbetet enligt livsmedelslagen kanockså uppstå. Om fall av livsmedelsburen smitta hos personal anställd ilivsmedelshantering inträffar synes det vara en öppen fråga om utrednings- ochprovtagningsåtgärder hos den övriga personal skall åvila eller denkommunala miljö- och hälsoskyddsnämnden. Utredarenföreslår att objektinriktade åtgärder också kan förekomma enligtarbetsmiljölagen och miljöskyddslagen. Ytterligare två myndigheter kommerhärmed in i bilden, nämligen yrkesinspektionen och . Enligtnuvarande ordning har miljö- och hälsoskyddsnämnden en samlan de roll i allt smittskyddsarbete utom vad gäller de veneriska sjukdomarna. tillsynsuppgifter inom hälsoskyddslagens och livs- Prop. 1988/89:5medelslagens områden. Dessa lagtiftningar samverkar och kan också sam- Bilaga 3utnyttjas med smittskyddslagen. Genom kontakter med smittskyddsläkaren uppnåsdet samarbete med sjukvårdshuvudmannen som eftersträvas i betänkandet. Skallmyndighetsutövningen som det föreslås bli uppdelat så att smittskyddslagenövervakas av sjukvårdshuvudmannen och livsmedelslagen och hälsoskyddslagen avmiljö- och hälsoskyddsnämnden finns risker för kompetenstvister.Samarbetsformerna bör därför preciseras mera ingående och inte enbart uttryckasi allmänna fraser som att landstingen åläggs skyldighet att samverka med andramyndigheter. Ett ingående samarbete är en absolut nödvändighet om förslagetatt flytta myndighetsuppgifterna i smittskyddslagen från miljö- ochhälsoskyddsnämnden till sjukvårdshuvudmannen skall genomföras. För att ta varapå de goda erfarenheterna av nuvarande organisation av smittskyddsarbetet iMalmö bör enligt nämndens uppfattning de landstingsfria kommunema ges utrymmeatt själva avgöra ansvarsfördelningen mellan berörda organ. Detbör understrykas att kommunen befinner sig i den situationen att denär huvudman för säväl sjukvården som miljö- och hälsoskyddet. Ismittskyddsfrågorna har därför kunnat utvecklas ett utmärkt samarbete mellanberörda nämnder, miljö- och hälsoskyddsnämnden och sjukvårdsstyrelsen. Denför miljö- och hälsoskyddsnämnden avgörande principen i utredningens förslaginnebär att smittskyddslagen "renodlas" så att den endast omfattarpersoninriktade åtgärder. Dessa kommer till fullo att åvila landstingen varförmiljö- och hälsoskyddsnämndens möjlighet att agera med stöd av smittskyddslagenhelt kommer att upphöra. Förutom möjligheten att avstänga en livsmedelsarbetarefrån sitt arbete med stöd av livsmedelslagen kommer således miljö- ochhälsoskyddsnämndens del av smittskyddsarbetet att inskränkas till enbartobjektinriktade åtgärder med stöd av annan lagstiftning än smittskyddslagen.Att på detta sätt dela upp smittskyddsarbetet i objekt- respektivepersoninriktade åtgärder med stöd av olika lagstiftningar finner miljö- ochhälsoskyddsnämnden mindre lyckligt. Visserligen har miljö- ochhälsoskyddsnämnden förståelse för utredarens mening att detta skall vara enförenkling för den enskilde som endast skulle behöva ha kontakt med en instansför såväl behandling som för det egentliga smittskyddsarbetet men när manbetraktar de sjukdomar som utredaren föreslår skall anses som allmänfarligaeller anmälningspliktiga finner man att det i övervägande antalet fall rör sigom sjukdomar där även objektinriktade åtgärder är erforderliga för att hindraeller minska en smittspridning. Den önskade förenklingen torde därmed ipraktiken urholkas i en inte obetydlig omfattning. är dock beredd att acceptera utredningens förslag. Imånga fall men speciellt när det gäller livsmedelsburen smitta är det av största betydelse att smittskyddsarbetet kan påbörjas omgående för att undvika en onödig utbredning av sjukdomen i fråga. Härvid krävs objekt- 225 15 1988/89. inriktade åtgärder somåvilar miljö- och hälsoskyddsnämnden. Dessa torde Prop. 1988/89:5 iflertalet fall medföra att miljö-och hälsoskyddsnämnden behöver kontak- Bilaga 3 ta den smittade för att erhålla upplysningar för det fortsattasmittskyddsarbetet. Kommunenhar haft tydliga fördelar av att kunna samla ansvaret för både objekt- ochpersoninriktade åtgärder inom en nämnd. Göteborganser det därför angeläget att lagstiftningen utformas på ett sätt som gör detmöjligt, att vad gäller samlat anvar, befogenhet/myndighetsutövning,resursfördelning och-kompetensuppbyggnad utnyttja det förhålladet att vissakommuner är både primärkommun och landstingsområde. Därav följer attkommunstyrelsen föreslår att en del av formuleringarna i den föreslagna textentill ny smittskyddslag ändras. §3 Smittskydd bedrivs både genom person- och objektinriktade åtgärder.Hälsoskyddslagens begrepp "sanitär olägenhet" kan ej anses utgöraunderlag för objektinriktade ingrepp. Denna § bör helt formuleras om och angeatt miljö- och hälsoskyddsnämnd har att ingripa mot smittspridning genomsanering etc. Hälsoskyddslag, miljöskyddslag m.fl. kan inte användas för dettaändamål enligt nämndens erfarenhet. Varken sankfions- eller besvärsregler inämnda lagstiftning är anpassade till smittskyddsarbetet. §4 Denna § bör formuleras så att landstingsfria kommuner själva avgörorganisationen. Inom de tre största städerna finns sådana resurser ocherfarenheter att ett enhetligt huvudmannaskap för både person- ochobjektåtgärder bör kvarligga hos miljö- och hälsoskyddsnämnderna. Följandekommuner tillstyrker förslaget; , , , ochHärjedalen. kommun avstyrker utredarens förslag. TCOfillstyrker att landsfingen får ansvaret för smittskyddet. Den enskilde behöver härigenom enbart ha kontakt med en instans för såväl själva behandlingen av sjukdomen som för de åtgärder som kan behövas ur smittskyddssynpunkt. Landstingens skyldigheter att bedriva förebyggande hälsovård har en klar koppling till ansvaret för smittskydd. Enligt TCOs uppfattning är det vidare riktigt att landstingens verksamhet ska gälla personinriktade åtgärder medan andra myndigheter ska svara för ingrepp mot objekt. Ansvarsfördelningen blir härigenom klarare. SACÖISR -Prop. Förbundet kan godta förslaget om att ansvaret försmittskyddet läggs över pä landstingskommunerna och att det inom varjelandstingsområde utses en smittskyddsläkare som leder smittskyddsarbetet underhälso- och sjukvårdsnämnden. Fömtsättningen härför är emellertidatt,tillräckliga resurser avsätts för verksamheten. Det får inte vara så attsmittskyddsarbetet bara åläggs en befintlig enhet som tillkommandearbetsuppgift. Mot detta kan anföras att hälsoskyddslagens begreppsanitär olägenhet kan ej anses utgöra underlag för objektinriktade åtgärder.Varken santions-eller besvärsregler i hälsoskyddslagen och miljöskyddslagen äranpassade till smittskyddsarbetet. I direktiven till utredningen står att ansvarsfördelningenmellan primärkommun, landsting och stat i stort sett fungerat tämligen bra.Erfarenheten från är att i de län där gemensamsmittskyddsutbildning bedrivits för distriktsläkare med smittskyddsansvar, distriktssköterskoroch miljö- och hälsoskyddskontorets personal har det dagliga smittskyddsarbetetfungerat bra. Ätt ändra huvudmannaskapet så att det är ochdess smittskyddsläkare som är ansvarig, för smittskyddsärbetet begränsarkunskaperna och beredskapen om epidemibekämpandet. Utredaren har utgått från att smittskyddsarbetet smidigtskall fogas in i det ordinarie arbetet inom hälso- och sjukvården. Men kommerlandsfinget att få ökade resurser för detta? Det handlar inte enbart om att geråd som ej är bindande pä en läkarmottagning utan för att få ett fullgottsmittskyddsarbete måste det ske ute på fältet och i hemmiljö. Varje fall avsmittsam sjukdom kräver också andra kontakter t. ex. information tillarbetsplatser, skolor, daghem, företagslåkare vilket är resurskrävande. Fördelen när ansvaret enligt smittskyddslagen legat påmiljö- och hälsoskyddsnämnden är att det där funnits rutinmässigaarbetsuppgifter som kan förskjutas så att resurser friställs för smittskyddsarbete. Miljö- och hälsoskyddssektionen anser att betänkandetmåste omarbetas så att ansvaret kvarligger lokalt hos kommunerna och dessmiljö- och hälsoskyddsnämnd alt. att miljö- och hälsoskyddsnämnderna ges ettstöd i lagstiftningen för enbart objektinriktade ingripanden. Avslutningsvis kan man med tillfredsställelse konstateraatt ansvaret för smittskyddsfrågorna föreslås överflyttade från kommunerna till landsting en. hade kommunernas hälsovårdsnämnder provinsialläkaren som självskriven ledamot. finns helt klart den största kompeten sen i landstingen. Den personaliga integriteten kan därigenom också skyd das på ett bättre sätt. Trots detta måste man på landstingssidan i samband med HTLV-III/AIDS förbättra sina mtiner för att få en väl fungerande sekretess. vill inledningsvis framhålla attuppdelningen på ett personinriktat och ett objektinriktat smittskydd inte ärtillräckligt starkt motiverad. En samordning av tillgänglig kompetens under ettgemensamt huvudmannaskap vore ägnat att skapa en ändamålsenligare ocheffektivare organisation än föreslagen splittring på två jämställdamyndigheter. Sällskapet har förståelse för de lagstiftningstekniskasvårigheter som kan uppstå vid föreslagen samordning men anser det samtidigtvara en stor brist att det optimalare alternativet inte varit föremål förnärmare penetration och vill därför föreslå att frågan närmare utreds. Omdetta icke vinner gehör är det så mycket viktigare att tillämpningsföreskriftersom lägger den formella grunden för ett smidigt samarbete mellansmittskyddsläkarna och miljö- och hälsovårdsnämnderna snabbt utfärdas. Genom att åtgärder mot objekt inte längre omfattas av denföreslagna smittskyddslagen skall hälsoskyddslagéns bestämmelser om sanitär olägenhettillämpas även på smittämnen som sprids inom de områden hälsoskyddslagenrelgerar. Utredaren anser att så skall kunna ske utan ändring ihälsoskyddslagen. delar inte denna bedömning.Hälsoskyddslagens begrepp "sanitär olägenhet" kan ej utgöra underlagför objektinriktade ingrepp i utredningens mening. Det torde t ex inte varamöjligt att med hjälp av denna lagstiftning ingripa mot "verksamhet"som befordrar smittspridning t ex aktiviteter som aktualiserats i samband medHTLV III smitta. Denna § bör helt formuleras om och ange att miljö- ochhälsoskyddsnämnd har att ingrip mot smittspridning genom sanering etc. Hälsoskyddslag,miljöskyddslag m fl kan inte användas för detta ändamål. Varken sanktions-eller besvärsregler i nämnda lagstiftning är heller anpassade tillsmittskyddsarbetet. Vi anser att det nuvarande smittskyddsarbetet på deflesta håll fungerar väl och att därvid den medicinska kompetensen främst hosdistriktsläkare/smittskyddsläkare kompletterad med den allmänhygieniska ochepidemiologiska kompetensen hos MHN:s personal bildar det "team" sombehövs för att bekämpa och framför allt förebygga spridningen av smittsammasjukdomar. Utredarnas förslag att ensidigt lägga ansvaret för ochhandläggningen av smittskyddsärenden på sjukvårdshuvudmannen innebär därmed enutarmning av nuvarande bekämpningsorganisation. Utredarna anför helt inkonsekvent att MHN saknarkompetens för smittskyddsarbete men anför trots detta att MHN även i fortsättningen förutsattes deltaga i smittskyddsarbetet genom att ingripa enligt flera andra lagstiftningar HL, RL, LL m fl. MHN skall därvid på samma sätt som men med andra juridiska instrument fullgöra sin del av smittskyddet. är tveksamt om refereradelagar verkligen är användbara i detta samman- Prop. 1988/89:5 häng. Utredarnas antagande härvidlag förefaller inte vara underbyggt. 4.Dagens miljö- och hälsoskyddsinspektörer har en gedigen och bred utbildning ochhar genom sitt dagliga arbete lokalkännedom och personkontakter som ofta visarsig vara mycket värdefulla i smittskyddsarbetet. Inte minst den forfiöpandekontakten med närmast berörd personal inom ,distriktsläkare/sköterska underlättar smittskyddsarbetet som oftastpräglas av en avbyråkratisering och decentralisering som möjliggör snabbainsatser. Utredarnas förslag innebär tvärtemot detta en centralisering genomatt allt ansvar inom resp landsfing läggs på en smittskyddsläkare som intebara skall ha allmän överblick och samordningsansvar utan också skall arbetamed enskilda fall. Dettavisar på en förlegad samhällssyn och en uppfattning om kommunerna och derasansvarskänsla och kompetens som vi helt tar avstånd ifrån och inte hellerfinner stöd för i t ex hälso- och sjukvårdslagen som utredarna anför. HSLanger en tillitsfull samverkan mellan kommuner och landsting vad gäller detförebyggande arbetet inom olika sektorer t ex miljö- och hälsoskydd och däransvarsgränsen går mellan "vård" och "skydd". Detsamspel som sker mellan MHN och distriktsvården bildar i många avseendenden naturliga länken mellan MHN:s förebyggande av sanitär olägenhet - ohälsa -och vårdinsatser och bör snarare utvecklas och utnyttjas änbegränsas. 6.Slutligen måste också framföras att det är mycket olämpligt att, som föresläs,överflytta myndighetsansvaret från MHN fill en enda person -denlandstingstjänsteman som är smittskyddsläkare. Dagens system med en politisktansvarig miljö- och hälsoskyddsnämnd ger den enskilde större rättssäkerhet ochunderiättar också för MHN att verka för ett förebyggande hälsoskydd. Svenskahälso- och sjukvårdens tjänslemannaförbund tillstyrker utredarens förslag. RFSUanser det lämpligt att landstingen får huvudansvaret för smittskyddsarbetet.Men landstingen ska inte enbart samarbeta med de myndigheter som har ansvaretför det objektinriktade smittskyddet. När det gäller AIDS har utvecklingenvisat att speciella grupper kan drabbas särskilt hårt. Landstingen bör därförockså ha ett nära samarbete med de primärkommunala organ som handhar t exnarkomanvården. Likaså bör det åligga landstingen att samarbeta med de ideellaorganisationer som företräder särskilt utsatta grupper eller har särskildsakkunskap rörande vissa sjukdomar. Ismittskyddsarbetet har smittskyddsläkaren en central funktion. Som närmareutvecklats i remissvaret från läkaresällskapet erfordras särskild utbildningoch kompetens. har utbildning och prakfisk kunskapom smittskyddsarbete, "public, heaith", försämrats i ,som vetenskapen inom epidemiologi och mikrobiologi utvecklats mycketsnabbt. Därförföreslår SBL dels särskilda kompetenskrav för smittskyddsläkare, dels attutbildningen av hälso- och sjukvårdens personal ses över. Förnärvarande utses ofta en klinisk överläkare i länet att, förutom sin ordinarietjänst, verka som smittskyddsläkare. Den tid som läkare i akfivt ledande,sjukvårdande positioner kan förväntas avsätta,till fortlöpande utbildning ochaktiv smittskyddsverksamhet torde vara begränsad. Att denna fråga löses i formav nya tjänster är en förutsättning för hela smittskyddsorganisationensgrundfunktioner. Omsamhällets representant i akuta smittskyddsfrågor, smittskyddsläkaren,är ansvarig för enskilda patienters bästa, kan vissa konfliktsituationeruppstå. För att motverka detta bör smittskyddsläkaren .endast ha begränsadepafientvårdande uppgifter. Påvårdläkarna bör ankomma att undersöka, vårda och behandla patienterna.Vårdläkarna bör också själva kunna utfärda förhållningsregler till patienternai fråga om åtgärder eller uppträdande till förebyggande av smittspridning ienlighet med generella föreskrifter som lämpligen utfärdas av socialstyrelsen.Detta bör också kunna omfatta inläggning på sjukhus. Vårdläkarnasförhållningsregler bör inte vara tvångssanktionerade. De enskilda bör ändå varaskyldiga att ställa sig förhållningsreglerna till efterrättelse. All vård sommeddelas utan tvångsåtgärder borde kunna anses hänförlig under hälso- ochsjukvårdslagen. Någon konverteringsrätt för vårdläkarna finns inte behov av. Värdläkarnabör också ha fill uppgift att söka kontakt med patienteris smittkälla och medpersoner till vilka patienten kan ha överfört smitta. Det framstår förlänsrätten som ett utslag av onödig byråkrati både att förhållningsregler(föreskrifter) skall behöva utfärdas av smittskyddsläkaren och att patientenssmittkälla/kontakter skall behöva uppsökas via smittskyddsläkaren. Först ifråga om dem som inte kan förmås till frivillig vård under trycket av lagensbud finns i allmänhet anledning att koppla in smittskyddsläkaren. Vårdläkarnabör vidare vara skyldiga att till smittskyddsläkaren rapportera allakonstaterade fall av allmänfarliga smittsjukdomar. I vissa situationer tordefinnas anledning att rapportera redan misstänkta fall.