prop · GC03124 · 1988-12-31 00:00:00 — Utan stöd av lag får således varken polis eller annanföreträdare för det allmänna använda sig av hemlig avlyssning. Överträdelse avförbudet mot hemlig avlyssning kan straffas som brytande av telehemlighet (4kap. 8 § BrB) eller olovlig avlyssning (4 kap. 9 a § BrB). Straffbestämmelsenriktar sig också mot andra subjekt än mot det allmännas företrädare. Straffbestämmelsenom olovlig avlyssning tar sikte på olovlig avlyssning med tekniskt hjälpmedel.För olovlig avlyssning döms den som med tekniskt hjälpmedel avlyssnar ellertar upp tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträdeeller sammankomst till vilka allmänheten inte har tillträde och i vilka haninte själv tar del eller till vilka han obehörigen berett sig tillträde. Enligt4 kap. 9 b § BrB döms den som anbringar tekniskt hjälpmedel med uppsåt att utförabrott som sägs i 9 a § för förberedelse till sådant brott. Polisen är inteundantagen från förbudet mot hemlig avlyssning. I förarbetena till bestämmelsenansåg man att det då inte fanns skäl att tillåta polisen att använda tekniskapparatur för hemlig avlyssning (prop. 1975:19 s. 84 f). Straffbestämmelsenträffar inte den situationen att någon som själv deltar i ett samtal ihemlighet bär på en mikrofon varigenom utomstående kan avlyssna samtalet. Detfinns alltså inte något lagligt hinder mot sådana metoder och de har ocksåibland använts (jfr JO:s ämbetsberältelse 1975/76 s. 333 och JK-beslut s.140). Närdet gäller hemlig avlyssning med dolda mikrofoner har såväl , utan att gå in på detaljer, utgått från att sådanavlyssning skulle vara till stor nytta i kampen mot däremot har ansett att värdet av ett sådant tvångsmedelinte är sådant att det uppväger de skäl som talar i motsatt riktning. Avlagen om TV-övervakning följer atl polisen i sill utredningsarbete inte längrekan använda fjärrstyrda (dvs. obemannade) dolda kameror. I del följande kommerjag att för den metoden använda uttrycket övervakning med dold kamera. Närjag behandlade frågan om telefonavlyssning framhöll jag att det tvångsmedletutgör ett allvarligt ingrepp i den personliga integriteten, att medborgamamåste kunna lita på att de fritt och utan obehörigt intrång kan användatelefonen för förtroliga samtal och att en rubbad tillit i detta hänseende kange upphov till en för samhällslivet skadlig otrygghet och ryktesspridning.Telefonavlyssning måste därför reserveras för sådana fall då medborgarna igemen är beredda att godta integritetskränkningen med hänsyn till de skäl somtalar för åtgärden, och tvångsmedlet måste regleras på ett sådant sätt att detinte framstår som ett hot mot medborgaren i allmänhet. Vad jag nu har sagt omtelefonavlyssning kan i själva verket med än större fog tillämpas också påde nya tvångsmedel som jag nu diskuterar, nämligenavlyssning med dold mikrofon och övervakning med Prop. 1988/89: 124 doldkamera. Somjag tidigare nämnt ligger skyddet mot missbruk av olika tvångsmedel delvisdäri att den som drabbas själv är eller blir medveten om åtgärden och kanfå den prövad av domstol eller granskad av överordnad myndighet, JK eller JO.Telefonavlyssningens hemliga natur omöjliggör en sådan bevakning från denenskildes sida. Den kontroll av tvångsmedlets användning som utövas av den tillståndsgivandedomstolen sker utan den enskildes medverkan. Inte heller kan någon kontrollutövas av den allmänna opinionen, eftersom sekretessen hindrar insyn frånmassmedia och allmänheten. Detligger i öppen dag att detta är synpunkter som kan anläggas också på de två nyatvångsmedel som här är aktuella. Liksom telefonavlyssningen är avlyssning meddold mikrofon och övervakning med dold kamera djupt integriletskränkandetvångsmedel. Starka skäl måste kunna åberopas för att man skall införa sådanavapen i den straffprocessudla arsenalen. Narkotikakommissionenutesluter inte att man i vissa fall skulle kunna dra nytta av hemligamikrofoner. Kommissionen har pekat på de praktiska svårigheterna atti hemlighet placera mikrofonerna i bosläder, kontor och andra platser och påatt också avlyssning med dold mikrofon är synnerligen resurskrävande. De falldär man skulle kunna dra nytta av dolda mikrofoner är enligt kommissionendärför troligen få, de kommer snabbt att bli färre när det blir känt atttvångsmedlet får användas och metoden är förenad med betydande praktiskaproblem. Man kan också, menar kommissionen, befara en fortsatt teknisk upptrappningsom leder till att den långsiktiga vinsten i brottsbekämpningen blir liten. är integritetshoten och integritetsintrånget tämligen likartadevid telefonavlyssning och avlyssning med dold mikrofon, men det finns enavgörande skillnad. Avlyssning med dolda mikrofoner innebär en mer totalkontroll än telefonavlyssning. Man kan lyssna på allt som sägs och även påannat än samtal i den avlyssnade lokalen, vid alla tider ochoavsett vilka som vistas där. Allt inom mikrofonens räckvidd registreras. Narkotikakommissionenframhåller vidare att medverkan vid verkställigheten avtelefonavlyssningsbeslut medför att polisen kan värja sig mot obefogadeanklagelser för omfattande och otillbörlig avlyssning. En sådan naturligkontroll av utomstående finns inte vid avlyssning med dold mikrofon, och därmedfinns inte heller samma garantier mot missbruk eller påståenden om missbruk.Blotta misstanken att avlyssning kan ske utan lagliga beslut skulle kunnaäventyra allmänhetens tilltro till polisens arbete och få allvarliga följderför samhällsklimatet. "1ett öppet samhälle måste det finnas en gräns för de tvångsåtgärder som samhället är berett att vidta gentemot de enskilda medborgarna. Stora värden äventyras, om samhället av olika skäl ständigt flyttar fram sin toleransgräns vad gäller tvångsmedel. En känsla om än obefogad av att ständigt kunna vara avlyssnad kan riskeras bli spridd bland medborgar na. Kommissionen anser att de gynnsamma effekter som kan stå atl vinna 58 genom att införa hemligavlyssning med mikrofoner som ett nytt tvångsmedel och som av praktiska skältorde bli ganska begränsade inte uppväger de negativa följderna som detskulle kunna få. Kommissionen anser därför att annan hemlig avlyssning äntelefonavlyssning inte bör förekomma som tvångsmedel." Som framgår av denföreliggande utredningen är användningen av de föreslagna tvångsmedlenförknippade med en rad praktiska svårigheter som i hög grad torde minska derasanvändbarhet. Det är också värt att observera att vi har enförhållandevis hög uppklarningsprocent när det gäller de grova brottbeträffande vilka det skulle kunna vara aktuellt att införa dessa tvångsmedel.Någon väsentligt högre uppklarningsprocent torde inte kunna uppvisas av deländer i vilka avlyssning med dold mikrofon är en tillåten metod ipolisarbetet. Det visar att goda resultat kan åstadkommas genom ett kompetentbedrivet kriminalpolisarbete även utan fullt så sofistikerade tekniskahjälpmedel. Deargument som har åberopats lill förmån för att använda dolda mikrofoner ochkameror i det reguljära polisarbetet mot narkotikabrottslighet och annan grovbrottslighet har inte övertygat mig om att dessa metoder är försvariiga medhänsyn till de tunga invändningar som kan riktas mot dem. Jag anser därför attdessa metoder inte bör införas i polisarbetet. Vadjag nu har anfört har i första hand tagit sikte på förundersökningar i allmänhet.Eftersom SÄPO-kommittén längre fram kommer att behandla bl.a. säkerhetspolisensarbetsmetoder, utgår jag från att frågan härigenom får en särskild genomlysningsåvitt avser säkerhetspolisens verksamhet. Minaställningstaganden i det föregående har avseende enbart på sådana tvångsmedelsom används inom ramen för en pågående förundersökning. Jag vill i detsammanhanget peka på att frågor om polisens rätt att använda dold kamera vid t.ex. trafikövervakning övervägs i annat sammanhang. Vidare innebär det sagdainte något ställningstagande till frågan om det är eller bor vara tillåtet atti nödsituationer vidta extraordinära åtgärder. 3.7 Vissa frågor om beslag och husrannsakan 3.7.1 Polisingripanden i kyrkolokaler Mittställningstagande: Några särskilda lagregler som begränsar möjligheterna tilltvångsingripanden i kyrkolokaler införs inte. Skälen för mittställningstagande: Frågan om polisingripanden i kyrkolokaler har aktualiseratspå senare tid i flera sammanhang, bl.a. mot bakgrund av att polisen i någrauppmärksammade fall berett sig tillträde till kyrko- och klosteriokaler för attsöka efter utlänningar som skall tas i förvar enligt utlänningslagstiftningen.Svenska Ekumeniska nämnden har i en skrivelse lill regeringenbegärt att regeringen möjligt vidtar åtgärder för att komplettera deföreskrifter som gäller för polisens arbete i dessa situationer. I gällande lagstiftningges inga särskilda restriktioner för polisingripan- Prop. 1988/89: 124 deni kyrkolokaler, vare sig det är fråga om straffprocessudla tvångsmedel enligt RBeller tvångsåtgärder enligt polislagen. Något särskilt rättsskydd för kyrkolokalerfinns alltså inte. AvRB:s regler är främst bestämmelserna om husrannsakan av intresse. Husrannsakankan genomföras i hus, rum eller slutet förvaringsställe, om det förekommeranledning att det förövats brott på vilket fängelse kan följa och åtgärden kanvara av betydelse för utredningen av brottet (28 kap. 1 §). Husrannsakan kan,om det finns synneriig anledning, genomföras även hos annan än den som skäligenkan misslänkas för brottet. 1 28 kap. 3 § finns särskilda bestämmelser omhusrannsakan i lokaler dit allmänheten har tillträde. 1 28 kap. 4 § finnsregler om vem som beslutar om husrannsakan. Om en husrannsakan kan antas bli avstor omfattning eller medföra synneriig olägenhet för den hos vilken åtgärdenföretas, bör rätten besluta om tvångsåtgärden, om inte fara är i dröjsmål. Iförarbetena har inte berörts frågan om under vilka förutsättningar husrannsakanbör få ske i kyrkolokaler och hur åtgärden i så fall bör genomföras. 120 § polislagen (1984:387) regleras vilka befogenheter polisen har att genomförahusrannsakan i andra fall än då åtgärden föranleds av misstanke om brott. Föratt söka efter någon som med laga stöd skall omhändertas får en polisman beredasig tillträde till den eftersöktes bostad eller till annat hus, rum ellerställe som tillhör eller disponeras av den eftersökte. Detsamma gäller i frågaom en lokal som är tillgänglig för allmänheten. Finns det synnerliga skäl attanta att den eftersökte uppehåller sig hos någon annan, får polismannen beredasig tillträde även dit. Endast om det föreligger fara i dröjsmål, fårhusrannsakan företas utan föregående beslut av polismyndigheten. I8 §'polislagen anges som jag tidigare nämnt två allmänna principer som gällerför polisingripanden, nämligen behovsprincipen och proportionalitetsprincipen.Av dessa principer följer att ingripandena skall göras på ett sätt som ärförsvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter; måstetvång tillgripas, skall detta ske endast i den form och den utsträckning sombehövs för att det avsedda resultatet skall uppnås. Föregen del anser jag att några särregler för tvångsingripanden i kyrkor, klosteroch liknande lokaler inte bör införas. Jag kan nämna att inte heller lagstiftningeni sådana länder som , , , och Nederländernainnehåller några sådana särregler. Det kan enligt mitt förmenande inte komma ifråga att införa något slags frizoner, där polisingripande överhuvudtaget inteskulle få ske. 1 ett samhälle som vårt finns det inget behov av att anordna enfristad för personer som är misstänkta för brott eller som eftersöks enligtannan lagstiftning. En annan sak är att hänsyn så långt möjligt bör tas tillkyrkorummets helgd vid en husrannsakan eller liknande eftersökning. Intressekonflikterav liknande slag som i kyrkolokaler kan uppstå även i andra fall, t.ex. vidhusrannsakan på advokatkontor och tidningsredaktioner. För sådana fall harjagtidigare hänvisat till den proportionalitets- princip som jag föreslårlagfäst. En särreglering för just kyrkolokalerna skulle mot denna bakgrund varasvår att motivera. Beslut om husrannsakan ikyrkorum och de lokaler jag nämnde torde i de allra flesta fall grundas påden regel som säger att husrannsakan under vissa förutsättningar får ske hosannan än den misstänkte själv. För sådan husrannsakan fordras enligt polislagensynneriiga skäl att anta att den eftersökte uppehåller sig i lokalen. I RButtrycks detta så att synnerlig anledning skall förekomma att den sökteuppehåller sig i lokalen. Behövlig hänsyn tillkyrkolokalernas särprägel kan och det gäller såväl beslutsstadiet somverkställighetstadiet tas inom ramen för den föreslagna proportionalitetsprincipen(avsnitt 3.2.2; jfr även 28 kap. 6 § första stycket RB). är detenligt min mening angeläget att öka insikten om att tvångsmedel i sådanasituationer måste hanteras med försiktighet och omdöme. I de flesta fall kandet vara lämpligt att polisen i första hand vänder sig till någon som ansvararför lokalen vanligen en kyrkoherde eller församlingsföreståndare som kanförmedla kontakt med den som eftersöks och kanske bidra till att ingripandetsker på ett mindre dramatiskt sätt. 3.7.2Polismans rätt att besluta om husrannsakan m. m. Mittställningstagande: Inga lagändringar genomförs. JK:sförslag: En polismans rätt att själv fatta beslut om husrannsakan enligt RBinskränks uttryckligen till fall då fara är i dröjsmål. Genom förslaget bringasbestämmelserna i i närmare överensstämmelse med vad som gäller vidhusrannsakan enligt polislagen (1984:387). Remissinstanserna:Majoriteten av remissinstanserna har tillstyrkt JK:s förslag eller lämnatförslaget utan erinran. Företrädarna för polisväsendet har dock motsatt sig enändring med hänvisning till att möjligheterna att snabbt och effektivt ingripamed husrannsakan påtagligt försämras, om förslaget genomförs. RÅ ochöveråklagaren vid åklagarmyndigheten i anser att det inte harframkommit något som tyder på några sådana olägenheter frånrättssäkerhetssynpunkt med nuvarande beslutsordning att en ändring av bestämmelsernaframstår som påkallad. Skälenför mitt ställningstagande: Husrannsakan enligt RB används i samband medbrottsutredning, medan husrannsakan enligt polislagen tillämpas vid förfarandenenligt viss förvaltningsrättslig lagstiftning, t.ex. omhändertagande enligtlagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. Beslutom husrannsakan enligt RB fattas enligt 28 kap. 4 § av undersökningsledaren,åklagaren eller rätten. I 5 § finns bestämmelser som ger en polisman rätt att ivissa situationer själv besluta om husrannsakan. Enligt dessa bestämmelser ärså fallet "om åtgärden har till syfte att eftersöka den som skall gripas,anhållas eller häktas eller hämtas till förhör eller till inställelse vidrätten eller att verkställa beslag av föremål, som på färsk gärning följtseller spårats, så ock eljest, då fara är i dröjsmål". Beslut om husrannsakanenligt polislagen fattas av polismyndigheten . 1988/89: 124 (20 § andrastycket). Endast om det är fara i dröjsmål, får åtgärden vidtas utan ett sådantföregående beslut av polismyndigheten. Förepolislagens ikraftträdande tillämpades i stor utsträckning analogtnär det var fråga om att vidta åtgärder för att säkerställa förvaltningsrättsligaomhändertaganden. Även om det inte stod klart att det förelåg fara i dröjsmål,ansågs således en polisman ha rätt att företa husrannsakan, om detta skedde föratt söka efter någon som enligt myndighelsbeslut skulle omhändertas. Dethar sagts atl bestämmelserna i 28 kap. 5 § RB inte skulle vara klara ochentydiga utan ge utrymme för olika tolkningar i fråga om den enskilde polismannensrätt att själv fatta beslut (se prop. 1986/87:115 s. 31). Sålunda skulle enligtett sätt atl se på bestämmelserna en polisman alllid själv få besluta ompersonell husrannsakan, medan beslutanderätten vid reell husrannsakan skullevara begränsad till fall då fara är i dröjsmål. Enligt en annan uppfattningskulle en enskild polisman själv få fatta beslut om personell eller reellhusrannsakan endast i speciella fall. Utom då fara är i dröjsmål skullepolismannen enligt denna tolkning själv få företa husrannsakan endast om enperson eller en sak har följts eller spårats i samband med en färsk gärning. 1likhet med JK och remissinstanserna anser jag för min del att bestämmelsen harföljande innebörd. En polisman får företa husrannsakan utan förordnande somanges i 28 kap. 4 § RB i tre fall. Det första fallet avser husrannsakan som hartill syfte att eftersöka den som skall gripas, anhållas eller häktas ellerhämtas till förhör eller till inställelse vid rätten. I det andra fallet skallhusrannsakan ha till syfte all verkställa beslag av föremål som följts ellerspårats på färsk gärning. Det tredje fallet gäller andra situationer då fara äri dröjsmål. Dessa sistnämnda situationer kan gälla såväl eftersökande avpersoner som verkställande av beslag av föremål, dvs. såväl personell som reellhusrannsakan. Jagdelar JK:s uppfattning att något förtydligande i lagtexten inte är påkallat medhänsyn till föregivna tolkningsproblem. Jagövergår nu till frågan om beslutsordningen enligt 28 kap. 5 § RB behöver ändras. Avgörande härför anser jag vara om nuvarande ordning ger tillräckliga rättssäkerhetsgarantier. Andra faktorer som kan ha betydel se i sammanhanget är om bestämmelsen i praktiken har lett till tillämp ningssvårigheter eller om praxis har utvecklats i olämplig riktning. JK har inte funnit något som tyder på att reglerna om polismans rätt att besluta om husrannsakan med stöd av RB har tillämpats på ell olämpligt sätt. har under sitt utredningsarbete inte funnit an ledning att föreslå ändring på denna punkt. Jag kan inte heller peka på några direkta problem med tillämpningen. Mot bakgrund av det nu sagda finner jag att någon ändring av den nuvarande beslutsordningen inte är påkallad, även om det innebär att det också i fortsättningen kommer att finnas vissa skillnader mellan en polismans befogenhet att besluta om husrannsakan enligt RB och enligt polislagen. Med hänsyn till att de båda lagarna reglerar två olika områden behöver det sistnämnda emellertid inte ses som en nackdel. Jagvill 1 detta sammanhang ta upp en annan fråga som har samband med 28 kap. 5 § RB.Frågan rör i vad mån en polisman har rätt att utan förordnande företahusrannsakan i syfte att söka efter någon som skall kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigasenligt RB, något som diskuteras såväl i det praktiska polisarbetet som vidpolisutbildningen. Det har bl.a. ifrågasatts om man borde komplettera 28 kap. 5§ RB så att befogenheten att besluta om husrannsakan närmare korresponderar medbestämmelserna i 2 § om i vilka fall husrannsakan får företas. 1samband med tillkomsten av polislagen utvidgades möjligheten enligt 28 kap. 2 §RB att företa husrannsakan till att avse situationer när kroppsvisitation ellerkroppsbesiktning skall utföras (prop. 1983/84:111, JuU27, rskr. 331, SFS1984:388, jfr 1984:722). Enligt den ordning som gällt fick sådanhusrannsakan företas endast i syfte att söka efter den som skulle gripas,anhållas eller häktas eller hämtas till förhör eller till inställelse vidrätten. Uppräkningeni 28 kap. 5 § RB av de syften för vilka en polisman får företa husrannsakanutan förordnande omfattar inte att söka efter någon som skall underkastas kroppsvisitationeller kroppsbesiktning. Bakgrunden till ändringeni 2 § var att det hade yppats viss tvekan huruvida personell husrannsakan fårföretas i syfte att genomföra kroppsbesiktning. Vad saken i praktiken gälldevar frågan om polisen under förföljande av en person som är misstänkt förrattfylleri fick t.ex. forcera dörren till en lägenhet dit den misstänkte tagitsin tillflykt. Enligt vad som uppgavs i lagstiftningsärendet förekom sådanaingripanden i del praktiska polisarbetet, varvid praxis och 2 § i den dågällande polisinstruktionen hade åberopats som stöd. Genom ändringenundanröjdes den tvekan som fanns om det befogade i en åtgärd av detta slag. Fråganom att göra ett mot ändringen i 28 kap. 2 § svarande tillägg i 5 § diskuteradesinte lagstiftningsärende. Över huvud taget berördes inte frågan ompolismans möjlighet att utan förordnande som sägs i 4 § företa husrannsakan idet syfte som är aktuellt. Genom att lagrummet anger att en polisman alltid fårföreta husrannsakan när det föreligger fara i dröjsmål torde man emellertidkunna utgå från att en sådan rätt föreligger i de allra flesta av desituationer som ändringen i 28 kap. 2 § tar sikte på. Mot bakgrund härav anserjag att det inte finns något behov av alt komplettera paragrafen med att däriuttryckligen ange att polisman får företa husrannsakan utan särskiltförordnande i dessa fall. 3.7.3 Tid för åtalsväckande vid beslag Mittförslag: Enligt 27 kap. 7 § RB gäller att vanliga tidsfristerför att väcka åtal när beslag har skett inte behöver tillämpas vid beslag ommindre värden. Värdegränsen ändras från till en tiondel av detbasbelopp som gällde då beslaget verkställdes. blir gränsen 2 790kr. Tvångsmedelskommitténsförslag innebär en höjning av värdegränsen Prop. 1988/89:124 till . Remissinstanserna:Endast ett fåtal har särskilt yttrat sig i denna fråga. RÅ tillstyrkerförslaget men pekar på att lagtexten inte ger någon ledning i frågaom skriftliga handlingar utan egentligt ekonomiskt värde. Andra företrädare föråklagarkåren anser att man kan slopa föreskriften om för åtalsväckande. JO har förklarat sig inte ha något att erinra mottvångsmedelskommitténs förslag. Skälenför mitt förslag: 1 27 kap. 7 § RB finns regler om tid för väckande av åtalefter del all beslag har verkställts. Om beslaget beslutats av åklagaren utanmedverkan av rätten, skall enligt andra stycket åtal väckas inom en månad, om inteden beslagtagna egendomens värde understiger . Denna värdegräns höjdesden från den gällande beloppsgränsen om . Värdegränsenom I infördes . gällde enmånads-regeln oberoende avegendomens värde. Ändringen gjordes i syfte att minska arbetsbördan för polis,åklagare och domstolar (prop. 1974:124 s. 67). Från polis- och åklagarhållhävdades i samband med ändringen att enmånadsgränsen borde kunna slopas. RÅansåg i det sammanhanget att en värdegräns inte skulle kunna tillämpas påföremål som inte har något direkt ekonomiskt värde, t.ex. affärshandlingar. 1förarbetena till ändringen uttalade dåvarande departementschefen att åklagarenliksom bör vara skyldig att väcka talan inom den föreskrivnatiden eller att ansöka hos rätten om en förlängning av tiden, om beslaget rörföremål som inte har något direkt ekonomiskt värde, vilket bl.a. kan varafallet med affärshandlingar, eller när det i övrigt kan råda tvekan om denföreskrivna åtalstiden skall gälla (s. 58). Ändringenav värdegränsen föranleddes av praktiska skäl. En regel infördes i 4 § lagen(1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m. m. (förverkandelagen)som gav åklagaren generell rätt att besluta om förverkande i fråga om egendomunder värde (se prop. 1986/87:6s. Föregen del anser jag inte att det framkommit tillräckligt starka skäl i dettalagstiftningsärende för att slopa enmånadsregdn. Det är en grundlägganderättssäkerhetsprincip att brottmål där tvångsmedel tillgripits mot en privatpersoneller dennes egendom prövas av domstol . Värdegränsen ärett avsteg från denna princip. Så länge värdegränsen ligger på enförhållandevis låg nivå kan emellertid rättssäkerhetsintresset inte anses såframträdande att det tar Över vinsterna från effektivitetssynpunkt. Effektivitetssynpunkternakan dock enligt mitt förmenande tillgodoses i något större utsträckning än hittillsutan att rättssäkerhetsintresset påverkas i nämnvärd mån. Jag föreslår attvärdegränsen i stället för att vara fixerad till ett bestämt belopp knyts tillbasbeloppet. Fördelen härav är en automatisk koppling till utvecklingen av detallmänna prisläget. Motsvarande ändring bör göras i 4 § förverkandelagen. Främstmed hänsyn till avgränsningsproblemen har jag, i likhet med tvångsmedelskommittén, stannat för att inte föreslå någon ändring i gäl- 64 lande ordning i fråga omföremål som inte kan åsällas något direkt värde. 1988/89: 124 sådantfall bör även i fortsättningen enmånadsregdn gälla. Deföreslagna lagändringarna bör träda i kraft .