prop · GC03116 · 1988-12-31 00:00:00 — Bestämmelsema skulle göra detmöjligt att genom överdäm-ning eller annan tappning än som normalt förekommerdämpa eller omdisponera flöden som hotar byggnadens säkerhet. De särskildavattenhushållningsbestämmelserna skulle endast få tillämpas i exceptionellasituationer när anläggningens säkerhet allvarligt hotas. Eftersom det är ovisstom och när bestämmelserna blirtillämpliga, är det svårt eller omöjligt att uppskat- Prop. 1988/89: 116 ta några skador på förhand. Kritikhar riktats mot förslaget av , som bl. a. anser att varkenofrånkomliga eller planerade överdämningar höjer dammsäkerheten men attlämpliga vattenhushållningsbestämmelser kan meddelas för planerade överdämningaroch "buffertmagasin" i syfte att minska flöden (översvämningar)nedströms: Tingsrätten anför också att vattenhushållningsbestämmelser redan harmeddelats i ett antal mål i dessa fall. Det finns enligt tingsrättens meninginga särskilda svårigheter att med tillämpning av gällande rätt reglera skadortill följd av planerad överdämning. Föregen del vill jag framhålla följande. Det är givetvis så att dammsäkerheten irent teknisk mening kan ökas bara genom tekniska åtgärder, såsoni höjning ochförstärkning av dammar, sänkning av utskovströsklar och säkrare luckfunktioner.Men dammsäkerheten har flera aspekter. En av dem är att inom ramen fördammanläggningens tekniska kapacitet i ett allvarligt läge tillämpa en sådanvattenhushållning att risken för allvarliga skador totalt sett minimeras. Detkan därför enligt min mening vara motiverat med särskildavattenhushållningsbestämmelser som syftar till att öka handlingsutrymmet videxceptionella flöden. Men principen att samtliga villkor för företaget, dvs.även skadeersättningen, skall fastställas redan vid tillståndsgivningen kanmotverka tillkomsten av sådana särskilda bestämmelser. Jagföreslår därför att skaderegleringar får skjutas upp i vissa fall då särskildavattenhushållningsbestämmelser meddelas för att tillgodose säkerheten vidanläggningen. Så bör kunna ske när det är ovisst om bestämmelserna verkligenkommer till användning och när detta i så fall sker. Skjuts skaderegleringenupp på detta sätt skall i stället reglerna om oförutsedda skador (15 kap. 17och 18 §§ VL) tillämpas om och när de särskilda bestämmelserna kommer tillanvändning. Denuvarande reglerna innebär att anspråk på ersättning för oförutsedd skada skallframställas inom en bestämd tid. Tiden fastställs av tillståndsmyndigheten ochräknas alltid från utgången av den arbetstid som gäller' för företaget. Enskada till följd av åtgärd som vidtagits med stöd av de särskildavattenhushållningsbestämmelserna kan emellertid uppkomma även efter utgången avden tid som fastställs för ersättning för oförutsedd skada. En särskildtidsfiist relaterad till skadan erfordras därför. De skadelidandes intressenfår anses väl tillgodosedda om bestäms till . Behovav särskilda vattenhushållningsbestämmelser vid extrema förhållanden kanföreligga också vid markavvattningsföretag. Samma ersättningsregler bör gällavare sig bestämmelserna fastställs av förrättningsman eller av vattendomstol. Jagvill i detta sammanhang anmärka att den föreslagna ordningen för skaderegleringockså leder till att de för en skadelidande fördelaktiga reglerna om ersättningför rättegångskostnader i 2Ö kap. I och 7 §§ VL skall tillämpas. 2.4Undantag från tillståndsplikten i ett nödläge Mittförslag: I VL införs en bestämmelse om befrielse i nödlägen från skyldighetenatt på förhand ansöka om tillstånd till ändrad vattenhushållning. Ansökan omgodkännande av åtgärderna skall dock göras möjligt. Detta medförändringar i straffbestämmelserna. 1988/89:116 Bilaga 2 Utredningenhar behandlat frågan om tillståndsplikt men har funnit att det med hänsyn tillreglerna om nöd i inte finns något behov av enundantagsbestämmelse. Remissinstanserna:Svea hovrätt, länsstyrelserna i och . och dammsäkerhetsnämnden anser att det finns ett behov aven särskild bestämmelse om undantag i nödlägen. delardäremot utredarens ståndpunkt. Skälenför mitt förslag: Dammsäkerheten vid befintliga anläggningar kan förbättrasantingen genom att anläggningen byggs om eller genom att vattenhushållningenändras. Sådana åtgärder utgör i sig vattenföretag och är enligt huvudregeln i 4kap. I § VL tillståndspliktiga. Det innebär att tillstånd skall finnas innanåtgärderna vidtas. Utförs åtgärderna utan tillstånd kan detta medförastraffansvar (21 kap. 1 § första stycket I VL). När det gäller ändringsarbetenmedger emellertid VL undantag från tillståndsplikten i visst nödläge. 4§ VL får nämligen ändrings-dier lagningsarbeten utföras utan föregåendetillstånd om det till följd av en skada eller för att förebygga en skada ärnödvändigt att utföra sådana arbeten utan dröjsmål. Ansökan om godkännandeskall dock göras möjligt. Också denna skyldighet är straffsanktionerad(se anfört lagrum). 1 fråga om innehållandeoch tappning av vatten i strid mot gällande vattenhushållningsbestämmelsersaknas föreskrifter om undantag från förhandsprövning i nödlägen. Någonmotsvarighet till undantaget för ändrings- och lagningsarbeten finns nämligeninte såvitt gäller anläggningens drift. Det innebär att en dammägare inte utanrisk för straffansvar kan åsidosätta vattenhushållningsbestämmelserna för attminimera oförutsedda omgivningsskador. Men är dammägaren ensamansvarig för att anläggningen inte förorsakar skador och detta ansvar tordekvarstå även i ett nödläge. Det skall dock i detta sammanhang påpekas att deallmänna bestämmelserna i 24 kap. om ansvarsfrihet på grund av nödkan bli tillämpliga. Omman i VL inför en bestämmelse om rätt att i nödläge avvika frånvattenhushållningsbestämmelserna betonar man starkare än att initiativettill lämpliga skyddsåtgärder i första hand skall komma från dammägaren. Manbör enligt min mening kunna utgå från att dammägaren ofta är den som är bästskickad att under svåra förhållanden i tidsnöd avgöra valet av åtgärder. Hanhar kunskaperom driften vid anläggningen och dess kapacitet och ett intresse avatt anläggningen inte äventyras. Men han har också ett eget intresse av atthans åtgärder är välawägda och inte orsakar onödig skada med ökadeersättningskrav som följd. Jag vill i detta sam- manhang nämna attlänsstyrelserna i och , Prop. 1988/89:116 som bådahar erfarenheter av exceptionella flöden , har Bilaga 2förordat en bestämmelse om undantag i dessa fall. Dennuvarande ordningen innebär att den skadelidande är hänvisad till att stämma enföretagare, som i ett nödläge gjort en avvikelse från gällandevattenhushållning, för att få sina anspråk på ersättning för skada rättsligtprövade. Genom föreskriften att en ansökan om godkännande av de vidtagnaåtgärderna skall ske möjligt skapas, från en skadelidandes synpunkt,bättre förutsättningar för den rättsliga prövningen. Eftersom anspråken prövasi ett ansökningsmål blir en rad processuella bestämmelser, som kan sägas varatill de skadelidandes fördel, tillämpliga. Dammägaren skall exempelvis tillvattendomstolen ge in ersättningsförslag vilket ger honom anledning att säkrabevisning, som annars hade kunnat gå föriorad. Den skadelidande får också rätttill ersättning för rättegångskostnader i ökad utsträckning. Vadjag nu anfört leder till att jag ansluter mig till ståndpunkten att VL bör omfattaett undantag från tillståndsplikten i nödlägen i vad gäller ändradvattenhushållning samt att ansökan om godkännande av vidtagna åtgärder börgöras möjligt. Jag anser att bestämmelsen bör utformas efter förebildav ordalydelsen i den allmänna nödregeln i 24 kap. 4§ . En åtgärdsom strider mot gällande bestämmelser rörande vattenhushållningen måste alltsåvara nödvändig för att avvärja fara för liv eller hälsa, rädda värdefullegendom eller av annan sådan orsak för att tillståndsplikten skall bortfalla. Ibetänkandet (SOU 1988:7) Frihet från ansvar har lagtfram förslag till ändring av 24 kap. 4§ . Förslaget innebär attparagrafens ordalydelse ändras och att möjligheterna ökar att handla i nöd. Omförslaget leder till lagändring avser jag att återkomma såvitt gäller VL. Mittförslag innebär att nödregeln i skall tjäna till ledning för dennya bestämmelsens tillämpning. Harändrings- eller lagningsarbeten med stöd av 4 kap. 4§ första stycket utförtsutan stöd av förhandstillstånd skall, som jag tidigare nämnt, företagaren iefterhand ansöka om godkännande av åtgärden. Denna skyldighet ärstraffsanktionerad enligt 21 kap. 1 § första stycket I VL. Jag föreslår attstraffbestämmelsen också skall gälla beträffande skyldigheten att ansöka omgodkännande av åtgärder som strider mot gällande vattenhushållningsbestämmelser.Vidare föreslår jag en justering av straffbestämmelsen i punkt 2 i angivetlagrum. Överträdelse av villkor som meddelats vid tillstånd i efterhand tillåtgärd bör vara straffsanktionerad oavsett om åtgärden vidtagits med stöd av 4kap. 4 § första stycket eller enligt den nya undantagsbestämmelsen i andrastycket. 2.5Omprövning av villkoren för ett tillstånd för att öka Prop. 1988/89: säkerhetenvid en vattenanläggning Bilaga 2 Mitt förslag: 1 VLinförs ett undantag från huvudregeln att omprövning av villkoren för etttillstånd får ske först efter utgången av viss tidsfrist. Undantaget innebäratt villkoren när som helst kan omprövas på ansökan av kammarkollegiet, omsyftet är att förbättra anläggningens säkerhet. Skador som drabbartillståndshavaren i anledning av sådan omprövning ersätts inte. Rätten tillersättning för förlorad andelskraft och ersättningskraft begränsas. Tillståndshavarenskall svara för tredje mans kostnader i en rättegång eller vid en förrättning. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt, dock har utredningen inte lagt fram någotförslag vad gäller lillståndshavarens ansvar för kostnader som uppkommer förtredje man i en rättegång eller vid en förrättning. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har inte framfört några erinringar eller hartillstyrkt utredningens förslag. motsätter sig dockförslaget. Tingsrätten vitsordar behovet av regler som gör det möjligt för detallmänna att när som helst genomdriva nödvändiga åtgärder. Tingsrätten förordaren ordning som innebär att eller, i andra hand, kammarkollegietfår befogenhet att förelägga en anläggningsägare att ansöka om tillstånd tillombyggnadsåtgärder och att, om meddelar tillstånd, vidta dem. Ifråga om nya eller ändrade vattenhushållningsbestämmelser synes det enligttingsrätten naturligt att anknyta till stadgandet i 15 kap. 9 § VL och gelänsstyrelsen eller kammarkollegiet rätt att begära sådana bestämmelser.Småkraftverkens anför, med instämmande av SverigesEnergiföreningars (), ekonomiska skäl mot förslagen.Synpunkter på regleringen av ansvaret för rättegångskostnader har lämnats avkammarkollegiet. Kollegiet anser att en säkerhetsomprövning som föranleds avpassivitet/underlåtenhet från tillståndshavarens sida motiverar ett avsteg frånregeln i 20 kap. 1 § andra stycket andra meningen om kollegiets ansvar förtredje mans rättegångskostnader i mål enligt 15 kap. 3§ VL. Det förespråkadeavsteget bör gälla endast under förutsättning att kollegiet haft skäliganledning att ansöka om säkerhetsomprövning. Skälen för mitt förslag:Huvudprincipen i VL är att ett lagakraftvunnet avgörande, som innefattartillstånd till ett vattenföretag, skall gälla om det inteförfaller på grund av underlåtenhet att ta det i anspråk eller om det hartidsbegränsats på företagarens begäran. Denna huvudprincip genombryts av fleraundantag i fråga om tillståndets innehåll. Sålunda kan enligt 15 kap. 3 § VLvillkoren för ett tillstånd omprövas till förmån för allmänna intressen. Sådanomprövning får emellertid i regel inte ske förrän (10 )förflutit efter det att den ursprungliga vattendomen om tillstånd vann lagakraft. Omprövningsreglerna i VL gäller enligt VP i huvudsak i fråga om äldreanläggningar (se 20 och 21 §§). Omprövning får emellertid i regel inte skeförrän tidigast . 3 1988/89. som ingår i kraftverks-och regleringsföretag gäller dessutom att minst 30 Prop. 1988/89: 116 årskall ha förflutit sedan företaget fullbordades. Enligt 15 kap. 8§ VL kan Bilaga 2 en tillståndshavare när som helst ansöka om ändring av andra bestämmelseri en tillståndsdom än sådana som gäller storleken av ersättningsbelopp. Nyavillkor som fastställs vid omprövningen kan medföra kostnader och förluster föranläggningens ägare. Han kan exempelvis åsamkas kostnader för ombyggnader ellerförpliktelser att utge ersättningar till sakägare. Nyavattenhushållningsbestämmelser kan också innebära förluster, t.ex. minskning ikraftmängd. Anläggningens ägare är i princip berättigad till ersättning förkostnader och föriuster om omprövningen initierats av kammarkollegiet.Ersättningsrätten är dock begränsad när omprövningen skett till förmån förvissa särskilt uppräknade allmänna intressen. Regler om rätt till ersättning iomprövningsfallen finns i 9 kap. 12 19§§ VL. För anläggningar som uppförts medstöd av tillstånd enligt vattenlag gäller särskilda regler i dettaavseende (se 11 13§§ VP). Huvudregeln i 11 § VP är att tillståndshavaren harrätt till ersättning. Vad jag nu redogjort för gäller, genom hänvisningen i 15kap. I0§ VL, i tillämpliga delar även markavvattningsföretag. Entillståndshavare som fått tillstånd till ett vattenföretag bör kunna förlitasig på att tillståndet normalt sett kommer att bestå. Som jag inledningsvisframhöll gäller också ett lagakraftvunnet beslut om tillstånd i princip för allframtid. Som en följd av reglerna om rättskraft måste därför en omprövning skeav det eljest giltiga tillståndet för att tillståndet skall få ett nyttinnehåll. Jag kan därför inte ansluta mig till tingsrätts resonemangom att ombyggnadsåtgärder skall behandlas i en ny ansökan. Dammsäkerhetär ett allmänt intresse, som alltså kan föranleda omprövning. Nya tekniskalandvinningar liksom ökade kunskaper om bl.a. anläggningsteknik och hydrologikan vara anledningar till omprövning av villkoren i gamla tillstånd. Attvattenframrinningen ändrats sedan ett tillstånd meddelats är också skäl tillomprövning. De höga flöden som har noterats har aktualiseratfrågan om omprövning av säkerhetsskäl. De nuvarande reglerna om tidsfristerför omprövning av gällande tillstånd på initiativ av kammarkollegiet innebärett hinder för arbetet med att förbättra dammsäkerheten. Jaganser alltså att det är en brist i lagstiftningen att det allmänna saknarmöjligheter att snabbt agera för att förbättra dammsäkerheten. Det finnsvisserligen anledning att tro att tillståndshavarna i de flesta fall självakommer att begära omprövning. Dammsäkerhet är emellertid en fråga av så storbetydelse att det inte kan överlåtas till tillståndshavarna att självständigtavgöra den. Jagföreslår därför att några tidsfrister inte skall gälla om omprövning för attförbättra en vattenanläggnings säkerhet påkallas av det allmänna. Somjag tidigare påpekat är det i första hand tillståndshavarens skyldig het att upprätthålla säkerheten vid vattenanläggningen. Det är därför naturligt att tillståndshavaren själv, oavsett om omprövningen initierats av honom själv eller av kammarkollegiet, får stå för eventuella skador när omprövningen sker för att tillgodose säkerheten vid anläggningen. Bestäm melserna i 9 kap. 12§ VL och 11 § VP bör därför ändras så att det nu 34 diskuterade omprövningsfallet undantas. En tillståndshavare kanvara skyldig att tillhandahålla andelskraft eller ersättningskraft. Medandelskraft menas enligt VL den andel av den producerade kraften vid enanläggning som annan fallrättsinnehavare än tillståndshavaren under vissaförutsättningar kan få del av. Ersättningskraft utgjorde enligt 1918 årsvattenlag en ersättning i form av kraftleverans till vissa skadelidandesakägare. Enligt 9 kap. 19§ VL och 15§VP gäller i vissa omprövningssituationeratt mottagare av andelskraft eller ersättningskraft är skyldig att utanersättning tåla en minskning av kraftmängden i samma mån som innehavaren avdet kraftverk varifrån kraften tillhandahålls. Skälet till detta angavs ispecialmotiveringen till 9 kap. 19 § VL (prop. 1981/82:130 s. 471) vara att densom har rätt till andelskraft deltar i tillgodogörandet av kraften vid enkraftanläggning. Jag delar utredningens uppfattning att denna reglering böromfatta också omprövning för att förbättra en anläggnings säkerhet. Jagdelar kammarkollegiets ståndpunkt att tillståndshavaren bör svara för tredjemans rättegångskostnader i det nu aktuella omprövningsfallet. Bestämmelsen ifrågan i 20 kap. I § VL bör alltså ändras. I konsekvens härmed bör ocksåmotsvarande bestämmelse i 20 kap. 8§ VL angående förrättningskostnader ändras. Kammarkollegiet anser atttillståndshavaren skall svara för rättegångskostnaderna endast i fall dåkollegiet har haft skälig anledning att göra en ansökan. 1 den delen vill jagpåpeka följande. Det kan förutsättas att kammarkollegiet, innan en ansökangörs, noga utreder frågan om den aktuella vattenanläggningens konstruktion ochatt kollegiet då har kontakt med både anläggningens ägare och berördamyndigheter. Det kan också förutsättas att kammarkollegiet noga övervägerbehovet och nödvändigheten av en ansökan. Skäl att göra ifrågavarandeinskränkning i bestämmelsen finns därför inte. Jag vill här påpeka atträttegångsbalken (RB) till följd av 13 kap. 2§ VL är tillämplig i vattenmålsåvida inte den processuella frågan regleras särskilt i VL. 1988/89:116 Bilaga 2 2.6 Instansordningen i ärenden angående skyddsområde ochskyddsföreskrifter för vattentäkter Mitt förslag:Instansordningen ändras i fråga om överklagande av ärenden angåendeskyddsområde och skyddsföreskrifter för yt- och grundvattentillgångar.Länsstyrelsens beslut får överklagas till kammarrätten i stället för hosregeringen. Fråganhar inte varit föremål för någon särskild utredning eller remissbehandling. Skälen för mitt förslag:Bestämmelser om skydd för vattenförsörjningen återfinns i 19 kap. VL. a. att länsstyrelserna kan besluta om ett behövligt skyddsområdeför yt- eller grundvattentillgångar som utnyttjas eller kan komma attutnyttjas för vattentäkt. 1 samband med ett sådant beslut skall länsstyrelsenföreskriva de inskränkningar i rätten att förfoga över fastigheter inomskyddsområdet som behövs för att tillgodose syftet Om det behövsfår föreskriva att skyltar eller Prop. stängsel skall sättas uppoch att annans mark får tas i anspråk härför. frågaom föreskrifter som berör pågående markanvändning eller medför att annans mark tas ianspråk gäller vissa begränsningar i befogenhet att meddelaföreskrifter. Vad jag nu redovisat framgår av 19 kap. 2§ VL. Enligt 19 kap.3§ VL får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmermeddela sådana föreskrifter om vad allmänheten skall iaktta inom ettvattenskyddsområde som behövs för att tillgodose syftet med området. De nuangivna föreskrifterna kan avse inskränkningar irätten att bada, fiska eller annat gmndat på allemansrättsliga principer. 29§ VF bemyndigas att meddela föreskrifter enligt 19 kap. Av bestämmelserna i 22 kap. 6§VL följer att beslut i debåda ärendetyperna får överklagas hos regeringen. Vidtillkomsten av den nu gällande ordningen hänvisades bl.a. till att beslut ifråga om vattenskyddsområden normalt endast rör sådana lämplighetsfrågor sombör prövas av regeringen (prop. 1981/82:130 s. 623). Riksdagenhar antagit vissa riktlinjer för en översyn av reglerna om rätt att överklagamyndighetsbeslut till regeringen (prop. 1983/84:120, KU 23, rskr. 245).Bakgrunden till uttalandena är en allmän strävan att minska antalet ärenden hosregeringen. Som riktlinjer gäller bl. a. att regeringen i allmänhet inte bör',ara instans för överklagade förvaltningsärenden annat än när det behövs enpolitisk styrning av praxis. Vidare gäller som riktlinje den vedertagnaprincipen att ärenden där rättsfrågan är huvudsaken skall gå till domstol medanärenden där lämplighetsbedömningen dominerar skall prövas i administrativordning. Mindre avsteg från denna grundsats bör dock kunna göras i bådariktningarna. Förmin del anser jag att flera skäl talar för att regeringen avlastas överklagadeärenden angående skydd för vattenförsörjningen. Somjag tidigare nämnde avser föreskrifter enligt 19 kap. 2§ VL inskränkningar ienskildas rätt att förfoga över sina fastigheter. Sådana frågor ärhuvudsakligen rättsfrågor. Beslut i dessa ärenden skall enligt riktlinjerna iregel överklagas till kammarrätten. Jag kan här tillägga att omständigheterna ide ärenden som regeringen prövat enligt min mening inte har haft denkaraktären att regeringen av annat skäl bör avgöra överklagade beslut enligt denaktuella bestämmelsen. Anledning att göra avsteg från huvudprincipen omrättsfrågor finns alltså inte. Föreskrifterenligt 19 kap. 3§ VL avser lämplighetsfrågor. Som framgått av min tidigareredogörelse om riktlinjerna bör regeringen avlastas vissa ärendetyper medinslag av lämplighetsfrågor. De nu aktuella ärendena gäller enligt min meninginte lämplighet av sådan betydelse att regeringen för den skull bör pröva dem.Överprövningen bör i stället ske i förvaltningsdomstol. 1konsekvens med min nu redovisade ståndpunkt bör redan av ordaly delsen i 19 kap. 3§ VL framgå att det är länsstyrelserna som kan bemyndi gas att besluta i dessa ärenden. Följaktligen kan då orden "och beslut av annan myndighet än regeringen enligt 19 kap. 3§" i 22 kap. 6§ VL utgå. I detta sammanhang vill jag påpeka att förslaget om ändrad instansordning innebär en återgång till vad som gällde enligt motsvarande äldre lagstift- 36 Beslut enligt 2 kap.64§ vattenlag om föreskrifter till skydd för grundvattnet överklagadesnämligen till kammarrätten. Det kan också påpekas att länsstyrelsernas beslut ifrågor rörande tillämpningen av kommunala föreskrifter för att förhindrauppkomsten av sanitära olägenheter till skydd för yt vattentäkter och enskildagrund vattentäkter enligt 25 § hälsoskyddslagen (1982:1080) överklagas tillkammarrätten. Prop.1988/89:116 Bilaga 2 2.7 Hänsynen till vattenförhållandena vid planläggning ochvid lokalisering av bebyggelse Mittförslag: 1 PBL införs en bestämmelse som innebär att risken för översvämningskall beaktas av kommunerna vid lokalisering av bebyggelse. Utredningen:Utredningen har behandlat frågan men funnit att det inte finns något behov avlagändring. Enligt utredningen beaktar kommunerna frågan . Remissinstanserna:Ingen remissinstans har framfört förslag till ändrad lagstiftning i frågan.Synpunkter har däremot lämnats av bl.a. , statens planverk och statensenergiverk när det gäller behovet av underlag för kommunernas planering för attförebygga översvämningar. Skälenför mitt förslag: För att mark skall få användas för bebyggelse skall markenenligt 1 kap. 6§ PBL vara från allmän synpunkt lämplig för ändamålet.Lämplighetsbedömningen sker vid planläggning eller i ärenden om bygglov ellerförhandsbesked. Till grund för denna bedömning ligger bestämmelserna i 2 kap.som anger de allmänna intressen som kommunerna skall beakta vid planläggningoch vid lokalisering av bebyggelse. Enligt 2 kap. 3§ skall bebyggelselokaliseras till mark som är lämpad för ändamålet med hänsyn till bl. a.jord-, berg- och grundvattenförhållandena. Något uttryckligt krav att ävenytvattenförhållandena skall beaktas har inte uppställts. Föregen del anser jag att det är väsentligt att åtgärder vidtas av olika berördaorgan så att man så långt möjligt förebygger översvämningsskador. Kommunernasfysiska planering är av grundläggande betydelse för att förhindra tillkomstenav bebyggelse som är olämpligt lokaliserad från översvämningssynpunkt. Jagmenar därför, i motsats till utredningen, att det av PBL bör framgå att fråganom lokalisering av bebyggelse skall avgöras också med beaktande avytvattenförhållanden. Jag föreslår därföratt.bestämmelsen i 2 kap. 3 § 2 PBL ändras så att den täcker inte baragrundvattenförhållanden utan även ytvattenförhållanden. lenlighet med vad jag nu anfört har inom upprättatsförslag till 1.lagom ändring i vattenlagen (1983:291) 2. lag om ändring i lagen (1983:292) om införande avvattenlagen Prop. 1988/89:116 (1983:291) Bilaga 2 3. lag om ändring i (1987:10). 1fråga om lagförslaget under 3. harjag samrått med chefen för .