prop · GC0318 · 1988-12-31 00:00:00 — Lagen bör därför öppnaen möjlighet för att reducera avgiften för den som väljer ett för fonden ochverksamheten förmånligare betalningssätt än det som lagen anger. Därigenomskulle apparatinnehavaren kunna erbjudas del i den besparing ellerinkomstförstärkning som uppkommer genom den frivilliga överenskommelsen. tidigare lämnade redogörelsen för nuvarande ordning angavs att televerketfått regeringens uppdrag att redovisa de samlade erfarenheterna av de senasteårens kampanjer mot avgiftsskolk samt lämna förslag om en eventuell fortsattverksamhet. Av den redovisning som har lämnat i sinanslagsframställning för och av de uppgifter jag i övrigt har inhämtatfrån framgår följande. Deundersökningar som gjorts av avgiftsskolkets förändringar har baserats påuppgifter som på uppdrag har samlats in av publik-och programforskningsavdelning (PUB). När publikundersökningarnasuppskattningar av TV-innehavet jämförs med statistik överavgiftsintäkter ser man att skolket minskade kraftigt under det förstabudgetåret efter det att de intensifierade kampanjerna mot avgiftsskolketstartade . Under de därpå följande två åren gjordes inga jämförelser, men närmätningarna återupptogs var skolkets omfatt- Prop. 1988/89:18 ning ännumindre. Därefter ökade skolket igen och var särskilt allvarligt under budgetåret1985/86 för att sedan minska, dock inte så långt som till den tidigare låganivån. Televerketpåpekar i detta sammanhang att svarsbortfallet i PUB:s undersökningar har ökatunder senare år, varför uppgifterna från dessa år är osäkrare än de från detidigare. Sannolikt innebär dock bortfallet en underskattning av skolkets storiek. Underföregående budgetår totalskolkade ca 189000 TV-hushåll, dvs. Därtill komytterligare 90000 hushåll, dvs. , som skolkade från färg-TV-tillägget.Sammanlagt motsvarade skolket under föregående år nästan 187 milj. kr. menar att det kan finnas flera förklaringartill att skolket varit så stort . Den viktigaste har sannolikt isin grund i att andelen en- och tvåpersoners-hushåll stadigt har ökat sedanmitten av . Erfarenhetsmässigt utgörs nämligen den största kategorin skolkareav nybildade hushåll, främst sådana som består av unga personer. Televerketserfarenhet av sin kampanj verksamhet är att det är viktigt att göra det så lättsom möjligt att anmäla ett TV-innehav. Verket sprider därför anmälningstalongeroch ser till att det är enkelt att anmäla ett innehav per telefon. Under1987/kampanj kom det in ca 16400 anmälningar via kampanjensanmälningstalonger och ungefär lika många per telefon. Därtill kom ca 16 000anmälningar som avgiftskontrollanterna kunde ta emot vid sina besök. Omräknat iintäkter motsvarade anmälningstalongerna ca 16 milj. kr. Kampanjen, somkostade 4 milj. kr., gav alltså fyrdubbelt igen bara påanmälningstalongerna. Därtill kom de intäkter som anmälningarna per telefon ochavgiftskontrollanternas utskrivning av räkningar gav upphov till. uppfattning är det mycket viktigt att använda flera olika medel föratt "fånga in" en skolkare. Detta är det svåra. Har skolkaren väl"fångats in" fortsätter denne att betala sin avgift.Avgiftskontrollens ekonomiska effekter i intäktsavseende upprepas alltså nästanfullt ut efter en kampanj. Vidkampanjerna använder sig i första hand av de traditionellametoderna såsom direktreklam till hushållen, annonsering i pressen och TV-inslag.På senare år har verket också använt sig av andra medel, såsom bussreklam ochsärskilda informationsbrev till vissa målgrupper (ungdomar, invandrare,företag m.fl.). har kampanjerna också fått en mer lokalkaraktär. I samband med annonsering och genomförande av lokala kampanjer haruppgifter om dessas effektivitet samlats in. Sålunda har det visat sig vidjämförelse med en vanlig period att antalet nyanmälningar på orterna i frågaökar med mellan tio och tjugo gånger. Av nyanmälningarna är cirka en Qärdedelresultatet av en avgiftskontrollants besök. Resten kommer in per telefon ellermed hjälp av den talong som åtföljer förvarningen till hushållen. Kampanjernasbetydelse för att skolket ändå håller sig på en förhållandevis rimlig nivå ärgivetvis svårmätbar. Att antalet nyanmälningar ökar markant undervinterhalvåret (), då särskilda kampanjer Prop. 1988/89: 18bedrivs, är en viktig indikator på att kampanjerna faktiskt är lönsamma. Pejlenär, enligt uppfattning, ett bra kampanjredskap. Det är ett lätt ochsmidigt instrument som kontrollanterna klarar av att använda utan problem.Pejlingen har också ett stort psykologiskt värde. Enbart förekomsten av pejlingi ett område stimulerar till anmälningar av TV-innehav. Televerketsuppdrag att bedriva pejling gäller t.o.m. utgången av . Televerketföreslåratt det förlängs t. o. m. . 4.4 Det finansiella samordningsansvaret förrundradiorörelsen Isin skrivelse till regeringen om samordningsansvaret för rundradiorörelsen ifinansiellt avseende har SR anfört följande. Helasamordningsansvaret, inkl. ansvaret för medelsförvaltningen, bör innehas av enoch samma part för att uppgifterna skall skötas effektivt. Effektivitetenskulle enligt företaget öka ytterligare om samordningsansvaret lades på denpart inom rundradiorörelsen som svarar för avgiftsuppbörd och avgiftskontroll,dvs. Det formella ansvaret bör dock ligga påmoderbolaget inom koncernen, SR. Företagets uppgift bör vara att utövasamordningsansvaret så att bästa möjliga utfall uppnås för rundradiorörelsen. Bl.a.bör räntemässig bevakning av intäkterna ske i stället för som medlånga tidsintervall. SRanser att staten bör reglera hur samordningsansvaret skall fullgöras. På såsätt bör en bättre utvärdering och uppföljning bli möjlig och ambitionen attkonsekvent verkställa statens intentioner kunna underlättas. EnligtSR bör rundradiorörelsens medel hanteras skilt från de medel som riksdagenanvisar SR för koncernens verksamhet. Rundradiorörelsens medel bör därförbehandlas som redovisningsmedel enligt lagen (1944:181) om redovisningsmedel.Från skattemässig synpunkt skulle detta enligt företaget inte innebära någonförändringjämfört med hur hanterar avgiftsmedlen. SRanser att benämningen radiofonden bör överges och att man i stället bör tala omrundradiorörelsens resultatkonto. För detta konto bör utfärdaförvaltningsbestämmelser. Bestämmelserna bör underställas regeringen förgodkännande. Förvaltningenav rundradiorörelsens medel bör granskas och parallellt med koncernensövriga verksamhet. Räkenskapsåret bör vara detsamma som för de andra bolagen ikoncernen, dvs. SRanser det av praktiska skäl vara lämpligt med ett successivt övertagande underår 1989 av avgiftsuppbörden och den särskilda avgiftskontrollen. Företagetsuppfattning är därför att även samordningsansvaret för rundradiorörelsen bör övertaspå detta sätt. Praktiskt innebär det att SR bör få det fulla ansvaret förförvaltningen av de avgiftsmedel som inflyter som en följd av RIKAB:s uppbörds-och kontrollverksamhet. Fråganom vem som skall svara för den ekonomiadministra- 39 tiva servicen åt radionämnden, som fullgörs av , bör enligt SR Prop.1988/89:18 prövas i särskild ordning. ISverige har vi sidan tillbaka en radio- och TV-verksamhet som står iallmänhetens tjänst, dvs. en s. k. public service-verksamhet. I det föregående(avsnitt 2.2) har jag närmare angett vad som ligger i detta begrepp. Det kansammanfattas i ord som opartiskhet, saklighet, integritet, mångfald, kvalitetoch tillgänglighet oavsett boendeort. Detkommersiella och multinationella utbudet av i första hand TV-program ökar,inte bara ute i utan också i vårt land. Mot den bakgrunden är detsärskilt viktigt att en public service-verksamhet finns, kan utvecklas ochhålla hög kvalitet. Ett viktigt instrument för att garantera detta är en stabilfinansiell grund för verksamheten. Denna bör inte bli beroende av bidrag frånutomstående med den osäkerhet i ekonomiskt avseende och den risk för direkteller indirekt påverkan på programut-. formningen som de kan medföra.Reklamfinansiering av Radiokoncernens program bör därför inteförekomma. Min principiella uppfattning och en grundläggande utgångspunkt förmina förslag i det följande, är att den svenska public service-verksamhetenäven framgent bör finansieras med mottagaravgifter. Kostnadernaför den radio- och TV-verksamhet söm står i allmänhetens tjänst måste, enligtmin mening, även i fortsättningen bäras solidariskt av alla som har en apparatsom kan ta emot Radio-koncernens program. Det är därför av storbetydelse att de som innehar sådana TV-mottagare visar god betalningsvilja. Ensådan uppmuntras starkt om de avgiftsskyldiga upplever att handhavandet av de medelsom flyter in präglas av ansvarskänsla och god hushållning. Detär också av stor vikt att uppbörden av avgifter bedrivs effektivt och att detutförs en energisk avgiftskontroll. Motdenna bakgrund är det angeläget att den förändring som förestår, och sominnebär att ett dotterbolag i () skall ta överansvaret för uppbörd och kontroll av mottagaravgifter, sker smidigt. Enförutsättning härför är att den nya avgiftslagstiftning som behövs germöjligheter till det. Även det faktum att många av de nuvarande bestämmelsernaär av gammalt datum ger anledning till en översyn. Vadgäller avgiftsplikten bör grundprincipen även framöver vara att var och en som innehar en TV-mottagare skall betala avgift. Vissa undantag från avgiftsskyldigheten och vissa begränsningar i denna är i likhet med tidigare motiverade. Andra är det däremot inte, varför basen för televi sionsavgiften bör kunna utvidgas något. bör det vara möjligt att medge avgiftsbefrielse för TV-apparater som är så konstruerade att de inte kan ta emot Radio-koncernens program. Jag vill nu någotutförligare kommentera vissa utgångspunkter för mina Prop. 1988/89: 18 förslag. Bytetav huvudman för uppbördssystemet är ett byte från en statlig myndighet,, till ett enskilt organ, RIKAB. Detta har betydelse från normgivningssynpunkt. Enförvaltningsuppgift kan enligt 11 kap. 6§ tredje stycket regeringsformen (RF,omtryckt 1985:866) överlämnas till bolag, förening, samfällighet, stiftelseeller enskild individ. Innefattar uppgiften myndighetsutövning, skallöverlämnandet ske med stöd av lag. Vidareaktualiseras bestämmelserna i 8 kap. 13§RF. Enligt dessa får verkställighetsföreskriftertill en lag beslutas av regeringen genom förordning, och regeringen får även ien sådan förordning överlåta åt underordnad myndighet att meddela bestämmelseri ämnet. Däremot har regeringen ingen möjlighet att överlämna åt ett enskiltorgan att fylla ut föreskrifterna i en lag. Genom att avgiftsuppbördenöverlämnas till RIKAB krävs därför en mer utförlig lagreglering än den som nugäller. Närjag övervägt hur denna bör utformas har jag funnit det ofrånkomligt att även taupp vissa detaljer i nuvarande lag till granskning. Ett skäl för detta är att RIKABär ett nyskapat organ, som anförtros uppgifter vilka innefattarmyndighetsutövning mot enskilda. Rättssäkerhetsskäl talar för att debestämmelser som ett sådant organ har att tillämpa är så enkla och klara sommöjligt. Det har därför varit en strävan från min sida att söka eliminierasådana inslag i det nuvarande regelverket som måste bedömas försvåratillämpningen av detta. Eninte oviktig fråga när det gäller den nya lagstiftningen är hur övergången tilldet nya uppbördssystemet bör regleras. Med tanke på mängden avgiftsbetalaresäger det sig självt att övergången måste ske successivt. Med hänsyn till dettaär det nödvändigt att ganska ingående reglera hur övergången skall genomföras. Somjag skall återkomma närmare till i avsnitt 5.7.3 anser jag att förvaltningslagen(1986:223) skall tillämpas när RIKAB handlägger ärenden om TV-avgifter. Det ärviktigt att detta fungerar väl redan från början. Det är därför naturligt att RIKABser till att de som skall tillämpa bestämmelserna får den utbildning som dettakräver. Denlagstiftning som jag föreslår kan sägas ha två huvudinslag. Det ena reglerarbetalningsskyldigheten i fråga om TV-avgifter inkl. hur uppbörden skall ske,medan det andra gäller hur de influtna medlen skall placeras och förvaltas.Dessa uppgifter ankommer på och . Enligt minuppfattning bör medelsförvaltningen i fortsättningen vara SR:s uppgift medanplaceringen av medlen bör ombesörjas av . Överläggningarhar ägt rum mellan å ena sidan staten och å den andra RIKAB och SR omföretagens uppgifter i fråga om avgiftsuppbörd och avgiftskontroll resp. detfinansiella samordningsansvaret för rundradiorörelsen. Parterna är ense om delösningar som jag presenterar i avsnitten 5.2 5.8. Jag avser att senareföreslå regeringen och resp. företag att parterna träffar behövligaavtal om företagets uppgifter. Prop.1988/89:1! Mittforslag: TV-avgiften skall vara densamma för farg-TV-apparater och andra TV-mottagare.För dem som betalar för enbart svartvit TV-mottagare höjs avgiften till dennivå som gäller för en färg-TV. SverigesRadio AB:s förslag: Även SR anser att TV-avgiften skall vara enhetlig och attde som har enbart svartvit TV-mottagare bör betala den högre avgift som gällerför en färg-TV. Företaget påpekar att det särskilda farg-TV-tillägget kan ansesrelaterat till färgteknikens införande. görs emellertid TV-programmenhelt i färg. Likaledes håller distribution och utsändning färg-TV-standard. Skälenfor mitt förslag: Som jag tidigare nämnt infördes ett särskilt farg-TV-tilläggtill TV-avgiften. och det har inte förändratssedan år 1980. De avgiftshöjningar som skett under dessa år har alltså avsettden allmänna mottagaravgiften. Nästanalla hushåll har färg-TV. Mycket få har enbart svartvit TV. Enligt enstickprovsundersökning rörande innehav av olika typer av hemelektronik (ljud-och bildmedier) som publik- och programforskningsavdelninggjorde , hade av hushållen tillgång till svartvit TV medan hade enbart sådan mottagare. Deflesta färg-TV-hushåll betalar färg-TV-tillägget. Sålunda uppgick per den 1juli 1988 antalet allmänna mottagaravgifter till 3 286 371 och antalet färg-TV-tilläggtill 3 100286. Endast 186085 mottagaravgifter avsåg med andra ord enbartsvartvit TV. Färg-TV-mottagarnasfullständiga dominans talar i mina ögon starkt för en övergång till enhetlig TV-avgift.En sådan reform skulle förenkla och förbilliga avgiftsuppbörden. Vidare skulleen enhetlig avgift eliminera en möjlighet till avgiftsskolk som finns . Enicke föraktlig del av dem som betalar för enbart svartvit TV har nämligentveklöst tillgång till färg-TV. Som jag har redovisat i avsnitt 4.3 beräknas2,av hushållen avgiftsskolka på detta sätt. Ävendet faktum att all produktion och utsändning av TV-program sedan många århåller färg-TV-standard, talar, som SR framhåller, för att det nuvarandesystemet bör överges. Innehavet av färg-TV kan med andra ord inte längre sägasvara något som motiverar en särbehandling i kostnadshänseende. Densom betalar för enbart svartvit TV bör alltså i fortsättningen betala denhögre avgift som gäller för färg-TV. Vadslutligen angår de eventuella tordelningspolitiska effekterna av nuvarandeordning, torde de vara mycket små. De vinster i uppbördssystemets effektivitetoch i ekonomiskt avseende som kan uppnås om en enhetlig avgift införs är vidastörre. Mittförslag: TV-avgiften skall betalas av var och en som innehar en TV-mottagare. Skälenför mitt förslag: Liksom bör huvudprincipen vara att TV-avgift skallbetalas av alla som innehar en TV-mottagare. är det nödvändigt attgöra avsteg i olika riktningar från principen. A ena sidan måsteavgiftsskyldigheten kunna bestå även sedan ett innehav har upphört, nämligenvid underlåtenhet att anmäla detta skriftligen. Å andra sidan måste vissaundantag medges från avgiftsskyldigheten och denna i andra situationerbegränsas så, att flera mottagare får innehas mot att en enda avgift betalas.Även med beaktande av detta är det dock viktigt att hålla i minnet attgrundprincipen är att en TV-avgift skall betalas för varje apparat. Hurde regler som begränsar avgiftsskyldigheten bör utformas skall jag senareåterkomma närmare till (se avsnitten 5.4 5.6). På ett par punkter finner jagdet emellertid naturligt att illustrera mina resonemang med exempel somanknyter till den specialreglering som jag anser bör gälla. Den av mig förordadehuvudprincipen för avgiftsskyldigheten medför att ställning måste tas till vaden TV-mottagare är och vad som ligger i att inneha en sådan. EnTV-mottagare kan tekniskt närmast beskrivas som en anordning för mottagning avsådana etersändningar ("radiosändningar") och trådsändningar somförmedlar rörliga bilder. Begreppen radiosändning och trådsändning definierasi radiolagen (se avsnitt 3.2) och begreppens innebörd är densamma här. I allmänhet är det intesvårt att bestämma om en viss apparat är en TV-mottagare enligt dennabeskrivning eller inte. Det finns emellertid apparater som kan vara TV-mottagare,fastän de i dagligt tal kallas något annat. En typ av sådana apparater ärvideobandspelarna, särskilt de som är stationära. En annan typ är denutrustning som behövs för mottagning av TV-program från satelliter. I all sådanutrustning ingår en inornhusenhet, och den är i sig en TV-mottagare. En tredjetyp av apparater som bör uppmärksammas är sådana dekodrar som behövs för att taemot kodade TV-sändningar, exempelvis betal-TV. Slutligen bör observeras attdet pågår en utveckling mot olika varianter av system-TV-apparater. Sådana anläggningarhar separat tuner, bildskärm och högtalare, ungefär på det sätt som stationäraljudanläggningar ofta har. En sådan tuner är i sig en TV-mottagare. Pågrund av att apparater av det nu angivna slaget förekommer är det nödvändigtatt precisera vad som tekniskt utmärker en TV-mottagare. Ifråga om en ordinär sådan bör man skilja mellan mottagardelen ochpresentationsdelen, dvs. framför allt bildskärmen. Vad som faller i ögonen är naturligtvis densenare. Det från avgiftssynpunkt viktiga är emellertid Prop. 1988/89:18 mottagardelen,i synnerhet kanalväljaren. I förbindelse med den knappsats med vilkenmanövreringen sker avgör kanalväljaren vilken av de tillgängligaprogramkanalerna som mottagningen skall avse. Enmodern har följande mottagningskapacitet i fråga om etersända TV-signaler. VHF/bandI (MHz) kanalerna 2- 4 VHF/bandlll kanalerna 5-11 UHF/bandIV kanalerna 21-39 UHF/bandV kanalerna 40-68 VHF = veo' higli frequency, UHF = ultra high frequency Kapacitetenatt ta emot trådsända TV-signaler gäller i första hand ban den I och III men dessutom de s. k. S-kanalerna, nämligen Undre S-bandet S-kanalerna 1-10 Densignal som når TV-mottagaren innehåller både bild- och ljudinformation. Allraförst når signalen apparatens kanalväljare. Signalen omvandlas där till enmellanfrekvens. Efterdetta förstärks signalen genom att den passerar en mellanfrekvensförstärkare.Den svart-vita ljussignalen (luminanssignalen) och fårgsigna-len separerasdärefter från ljudsignalen. Luminans- och färgsignalerna passerar sedan envideoförstärkare och når därefter bildröret. Gränssnittetmellan mottagardelen och presentationsdelen kan sägas ligga just före ingångentill videoförstärkaren. Dettahar betydelse vid bedömandet av apparater som liknar TV-mottagare, t. ex.monitorer. En monitor innehåller varken kanalväljare eller mellanfrekvensförstärkareutan har enbart en presentationsfunktion. En monitor är därför inte en TV-mottagare. Bärbaravideobandspelare används tillsammans med en kamera eller också är de sammanbyggnamed en kamera. I den mån en sådan bandspelare saknar kanalväljare är den intenågon TV-mottagare. Denna typ av videokamera är den vanligaste.Det förekommer emellertid att videokameror med inbyggd bandspelare har en tunersom kan användas separat. I denna finns en kanalväljare av samma slag som i ordinäraTV-mottagare. En sådan videokamera är därför i sig en TV-mottagare. Det finnsockså helt fristående tuners som en videokamera kan anslutas till. Även ensådan tuner är i sig en TV-mottagare. Enstationär videobandspelare innehåller också en kanalväljare av samma slag somordinära TV-mottagare har. På grund av detta räcker det att bandspelarenansluts till en monitor för att TV-signalen skall kunna återges. Även enstationär videobandspelare är därför i sig en TV-mottagare. behövliga utrustningen för att ta emot program från satelliter ingår somjag tidigare nämnt en särskild inomhusenhet. Eftersom det har börjat blivanligt med sådana apparater det är även här fråga om en tuner finnsdet anledning att mer allmänt beröra hur man bör se på olika slag av TV-antenneroch vad som hör samman med dem. Denenklaste varianten av antenn är en som möjliggör individuell mot- tagning av markbundna TV-sändningar,dvs. sändningar som inte kom- Prop. 1988/89:18 mer från en satellit. Ensådan antenn innehåller inte några aktiva delar, framför allt inte någonutrustning för frekvensomvandling, såsom fallet är med en kanalväljare. Enantenn för mottagning av markbundna sändningar är därför inte en TV-mottagare. Härnästhar vi centralantennanläggningar av tradititionellt slag. Deras ändamål är attmöjliggöra vidaresändning av TV-program. Alla centralantennanläggningarinnehåller en frekvensomvandlare, där en TV-kanals frekvens omvandlas till enannan frekvens. Utsändningen av första programkanal,"kanal ", kan t. ex. ske på kanal (VHF-band I) men icentralantennen kan omvandling ske till t. ex. kanal (VHF-band III). Encentralantennanläggning innehåller emellertid inte någon kanalväljare. Dettahar till följd att antennen är "stel": den är endast första ledet förmottagning av på förhand bestämda programkanaler. Inte heller en centralantennär därför en TV-mottagare. Slutligenhar vi utrustning för individuell eller kollektiv mottagning av program frånsatelliter. En sådan utrustning består av en utomhusenhet, dvs. vanligen en parabolformadantenn och en frekvensomvandlare, samt inomhusenheten, en tuner. Omdet rör sig om utrustning för individuell mottagning ("villaparabo-ter"),har varje hushåll en satellitttuner. Vid kollektiv mottagning finns tunern istället i den s. k. huvudcentralen och betjänar alla som är anslutna till detaktuella kabelnätet. satellittuner finns det en kanalväljare av samma slag som i ordinära TV-mottagare.För att TV-signalen skall kunna återges räcker det därför att den som har en tuneransluter denna till en monitor. Satellittunern är därmed som redan nämnts i sigen TV-mottagare. Vadtill sist angår de dekodrar som behövs för att ta emot kodade TV-sändningar ärde av olika slag. Vissa dekodrar kan endast användas tillsammans med en ordinärTV-mottagare. En sådan dekoder är inte en TV-mottagare. Det finns emellertid dekodrarsom innehåller en kanalväljare av det slag som ordinära TV-mottagare har. Ifråga om en sådan dekoder räcker det med anslutning till en monitor för att TV-signalenskall kunna återges. I överensstämmelse med vad jag sagt tidigare är en sådan dekoderi sig en TV-mottagare. Detär emellertid inte lämpligt att föra in alla slag av TV-mottagare underreglerna om skyldighet att betala TV-avgift. Vissa slag av mottagare bör därförfalla utanför kravet på avgift. Jag skall gå in på denna fråga närmare iavsnitt 5.4.1. Vadsom ligger i att inneha en TV-mottagare Meddetta går jag över till att behandla frågan om vilken befattning med en mottagaresom bör leda till att TV-avgift skall betalas. Som jag nämnt bör avgiftsskyldighetenäven i fortsättningen knytas till innehavet av mottagaren. Att inneha en TV-mottagareär oftast detsamma som att ha besittning- en till den. bördet emellertid tillmätas avgörande betydelse vem Prop. 1988/89: 18 som harrätten att förfoga över mottagaren. Allmäntsett bör som innehavare anses den som har hand om TV-mottagaren och som därmedkan ha direkt nytta av den. Som huvudprincip bör således gälla, att den somutnyttjar en TV-mottagare skall betraktas som innehavare. Emellertidbör, som högsta domstolen varit inne på i rättsfallet NJA 1985 s. 39 (jfravsnitt 3.6), inte varje kortvarigt eller tillfälligt nyttjande anses utgörainnehav i den mening som det här är fråga om. Om man ansåg detta skulle sominnehav få räknas exempelvis en TV-reparatörs nyttjande av en mottagare somlämnats in till honom för reparation.