prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — Mot denna bakgrund finns det skälatt förmoda att partema skulle vara betydligt villigare att ingå ett sådantavtal om det kunde ske med bindande verkan långt innan tvist uppstått mellandem. Fördelarnamed ett avtal att inte överklaga har framför allt med processkostnaderna attgöra. De totala kostnaderna, såväl för de enskilda parter- na som för samhället,måste beräknas bli betydligt lägre jämfört med ell Prop. 1988/89:78förfarande i två eller tre instanser. En viktig aspekt som också framförtsunder remissbehandlingen är att det maximala kostnadsansvaret blir merförutsägbart än med de nu gällande reglerna. Man kan också räkna med ganskabetydande tidsvinster. Enväsentlig fördel med partsavtal om fullföljdsförbud är att sådana minskar flödetav mål till hovrätterna och HD. En nackdel är att de kan gå ut över HD:sprejudikatbildning. Denna aspekt har också berörts under remissbehandlingen.Sveriges Industriförbund och , i vars gemensammayttrande och instämt, varnarsålunda för att avtal om fullföljdsförbud i förening med prorogationsklausulerkan leda till att vissa slags tvister helt kan komma att undandras prövning iHD. Detta skulle kunna bli fallet inom l.ex. sjörätten och immaterialrätten,där det på gmnd av fommreglerna har bildats en särskild specialistkompetens vidvissa tingsrätter. En lösning på detta problem skulle enligt dessa remissinstanservara RU:s skisserade förslag om att tingsrätt skall kunna hänskjuta en prejudikalfrågatill HD under målets handläggning i tingsrätten. Ensådan lösning framstår för mig som mycket tilltalande. Den är inte bara ägnadatt främja prejudikatbildningen. Den bör också kunna öka parternas benägenhetalt ingå avtal om fullföljdsförbud. Jag återkommer till denna fråga senare(avsnitt 2.8.2). RU:sförslag om att utvidga möjligheterna till avtal om fullföljdsförbud innehålleringet undantag för konsumenltvister. Detta har kritiserats från flera håll underremissbehandlingen. /KO och anser således attförslaget är betänkligt från konsumentsynpunkt. , som inte harnågot att erinra mot förslaget, påpekar att det torde krävas all avtal om fullföljdsförbudtas in i standardavtal, om det skall ge några nämnvärda rationaliseringsvinsteroch att sådana avtal torde bli särskilt betydelsefulla på konsumentområdet.Samtidigt vamar för all konsumenterna inte tillräckligt nogaläser del finstilta i ett standardavtal. och vill tillstyrka förslaget endast under fömtsättning alt konsumenttvislemaundantas från tillämpningsområdet. påpekar att avtal somingås mellan ojämlika parter kan ogiltigförklaras enligt 36 § avtalslagen. borde likväl övervägas om inte den underlägsna partens intressen, l.ex.vid konsumenttvister, skall tillgodoses i större utsträckning. SomRU påpekar finns det beröringspunkter mellan avtal om skiljeför farande och de nu behandlade avtalen om fullföljdsförbud. Lagstiftaren har ansett att det finns skäl att införa skyddsregler för konsumenttvister i fråga om skiljeavtal som ingås innan tvist har uppstått mellan partema. Den metod lagstiftaren här har valt är att knyta an till de regler som gäller för s. k. småmål, dvs. sådana tvistemål som gäller värden under ett halvt basbelopp enligt lagen om allmän försäkring och för vilka särskilda regler gäller för rättegången (se numera bl. I kap. 3 a § ). Enligt 3 a § lagen (1929:145) om skiljemän får således ett avtal om skilje förfarande som träffats före tvistens uppkomst inte göras gäUande i en 41 konsumentlvist somskall prövas enligt de särskilda reglema för småmål. 1988/89:78Regeln tillkom för att skydda konsumenterna mot att småmålsreglerna sätts urspel genom skiljeklausulen (prop. 1973:87 s. 143 f). Motbakgmnd av det sagda kunde det vara naturligt att använda samma avgränsningsmetod,om man överväger att införa motsvarande konsumentskyddsregler för partsavtalom fullföljdsförbud, dvs. se till att de särskilda skyddsregler som ställs uppi RB för småmål inte sätts ur spel genom ett avtal om fullföljdsförbud. Ikonsumentmål om större värden måste däremot ett avtal om fullföljdsförbud ansesacceptabelt på samma sätt som ett skiljeavtal. Jagär dock inte övertygad om att konsumenter ens i tvister om mindre värdenbehöver skyddas mot en eninstansprövning vid allmän domstol på samma sätt somde behöver skyddas mot en skiljeklausul. De skäl som bmkar anföras för jämkningav skiljeklausuler i konsumentförhållanden är främst att kostnaderna förskiljeförfarandet kan utgöra en tung börda för konsumenten, som i allmänhet ärden ekonomiskt svagare parten; med hänsyn till risken alt åsamkas storakostnader kan konsumenten se sig mer eller mindre nödsakad att avstå från attgöra sin rätt gällande (se bl. NJA 1981 s. 711 och 1982s. 800; jfr NJA 1983 s.510). Mot denna bakgmnd kan en eninstansprövning av ett mål om mindre värdenvid allmän domstol tvärtom framstå som särskilt fördelaktig för konsumenten medhänsyn till de låga processkostnaderna. Fullföljdsrältenför mål om mindre värden är redan med nuvarande regler starkt begränsad. Ettsådant mål kan komma under hovrätts prövning endast om prövningstillstånd prejudikatdispens, ändringsdispens eller extraordinär dispens - beviljas (49kap. 12 och 13 §§ RB). När dessa regler urspmngligen infördes framhölls att enobegränsad fullföljdsrätt från tingsrätt till hovrätt på ett betänkligt sättskulle motverka syftet med småmålsreglerna. Enligt toredragande statsrådetmåste man räkna med att förlorande part i stor utsträckning skulle utnyttjamöjligheten till överklagande och alt förutsättningama för att komma till ettsnabbt avgörande alltså skulle försämras. De ökade partskostnadema skulle kunnaanvändas som ett obehörigt påtryckningsmedel för att förmå part att efterge sinrätt. Slutligen anfördes att den kostnad som part drar på sig genom enrättegång blir svår att beräkna (prop. 1973:87 s. 166). När dispensprövningsreglemaför småmål oförändrade fördes över till RB framhölls att syftet bakom småmålslagensdispensprövningsregel har bärkraft även (prop. 1986/87:89 5.73). Avde nu återgivna uttalandena framgår att fullföljdsbegränsningar inteansetts vara något negativt från konsumentsynpunkt, snarare tvärtom. Man kaninte utgå från att en eninstansprövning alltid är till nackdel för den svagareparten och till fördel för den starkare. Enligt min mening kan det lika gärnaförhålla sig precis tvärtom. Vem som vinner eller förlorar på en eninstansprövningberor helt enkelt på vem som vinner tingsrättsprocessen. Det finns naturligtvisingenting som säger att tingsrätterna i konsumenltvister på ett sakligtomotiverat sätt skulle gynna näringsidkaren på konsumentens bekostnad. Ävenom jag alltså inte övertygad om att det generellt sett finns något 42 behovav att skydda konsumenter mot de avtal om fullföljdsförbud som vi Prop.1988/89:78 talar om här finns det likväl skäl att frångå RU:s förslag på enpunkt. Jag syftar på mål om mindre värden över huvud laget. Sådana mål stannarju i allmänhet i tingsrätten redan med de gällande reglerna för småmål. Utgall-ringenav de mål som kan komma under HD:s prövning är redan effektiv genomdispensprövningen i hovrättema. Det finns därför inte några skäl attytterligare söka hindra flödet av mål om mindre värden till HD. Tvärtom bör vivara rädda om de få mål av prejudikatvärde som kan komma under HD:s prövning påden centrala civilrättens och konsumenträttens område. Somjag nämnde finns det i och för sig en möjlighet att främjaprejudikatbildningen, även om parterna skulle ha avtalat om ett fullföljdsförbud,nämligen om man ger tingsrätten möjlighet all hänskjuta prejudikatfrågan lillHD under pågående rättegång. Denna möjlighet lär dock inte komma till någonstörre användning i småmål. Behovet av en förbättrad prejudikatbildning ärstort i fråga om dessa mål, och alldeles särskilt på konsumenlrättens område. Dessaskäl talar med styrka för att mål om mindre värden bör undantas från en regelom utvidgade möjligheter att ingå avtal om fullföljdsförbud. Härigenom skulleockså det under remissbehandlingen framförda önskemålet om konsumentskydd idessa fall bli tillgodosett. Jagförordar därför att RU:s förslag om att utvidga möjligheterna att ingå avtal omfullföljdsförbud införs men med den begränsningen att förbudet inte skallomfatta mål om mindre värden. För övriga fall skall alltså ett avtal om fullföljdsförbudkunna ingås också innan tvist har uppstått mellan parterna. Även om sådanaavtal främst lär komma att avse fullföljd mot tingsrätts dom, anser jag ilikhet med RU att en motsvarande möjlighet bör finnas också beträffandehovrätts dom. 49 kap. 1 § och 54 kap. 1 § RB bör ändras i enlighet härmed. Beträffandepåpekandet under remissbehandlingen om att det i fall där den ena parten ärklart överlägsen den andra kan fömtsättas att ett avtal om fullföljdsbegränsning,på samma sätt som sker i fråga om skiljeklausuler, kan förklaras ogiltigtmed stöd av 36 § avtalslagen, torde det av den argumentering jag förtfölja att det typiskt sett sällan kan finnas skäl för jämkning av ett sådantavtal. Frågan om jämkning kan dock aktualiseras i hovrätten om målet, trots fullföljdsförbudet,skulle överklagas dit. Jag vill i denna fråga hänvisa till specialmotiveringen till49 kap. 1 § RB. Detnu sagda tar sikte på jämkning i det enskilda fallet och inte på den generellaprövning av klausuler i standardformulär som kan göra enligtlagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Marknadsdomstolenkan således pröva skäligheten inte bara av skiljeklausuler utan av alla slagsklausuler i standardformulär. Det finns därför anledning för mig att följautvecklingen även på detta område. Underremissbehandlingen har det riktats vissa invändningar mot lag textens utformning. HD:s ledamöter riktar anmärkningar mot formule ringen "sak, varom förlikning är tillåten". Enligt HD:s ledamöterpassar inte uttrycket "sak" när utfästelsen har tillkommit i ett läge därdet är oklart om någon av de frågor som ett avtal reglerar skall bli föremål för en 43 tvistoch vad tvisten i så fall skall gälla. Enligt HD:s ledamöter bör i stället uttrycket"fråga, varom förlikning är tillåten" användas. Jag förordar enformulering som närmare anknyter lill I § skiljemanna-lagen (framtida tvisthärflytande av ett visst rättsförhållande) och till 10 kap. 16 § RB, sombehandlar prorogationsavtal (framtida tvist, härflytande ur angiveträttsförhållande). RU har inte föreslagitnågon ändring i gällande regel om att utfästelser som har gjorts före domenskall vara ömsesidiga för att vara giltiga. De lagändringar som föreslås tarsikte på utfästelser som görs inte bara före domen utan före tvistens uppkomst.Regeln att utfästelserna skall vara ömsesidiga bör därför enligt min meninglyftas fram i lagtexten och presenteras som en huvudregel. Utfästelser efterdomen lär inte bli vanligare i framliden än de varit och enbestämmelse om att sådana kan vara ensidiga kan därför enligt min mening ges enmindre framträdande plats i lagtexten. Enligt RU:s förslag kanett avtal om fullföljdsförbud vara muntligt (betänkandet s. 174). Inte hellerför skiljeavtal gäller några särskilda formföreskrifter. I 10 kap. 16 § RBföreskrivs däremot skriftlig form för prorogationsavtal. Det är många fördelarmed skriftliga avtal. Detta har också framhållits under remissbehandlingen. Medhänsyn härtill och till avtalets betydelse förordar jag att avtal om fullföljdsförbud,liksom prorogationsavtal, skall vara upprättade skriftligen för att gälla. Enensidig utfästelse gjord efter domen bör dock, liksom , kunna görasformlöst. 2.5 Omedelbar verkställighet av hovrättsavgöranden Mittställningstagande: Ingen ändring görs i de bestämmelser enligt vilkaverkställighet inte får ske i brottmål innan avgörandet har vunnit laga kraft. Utredningens förslag:Hovrätts avgörande avseende bl. a. fängelse, böter, vite och annan särskildrättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet och sakförverkandeskall få verkställas , utan hinder av att avgörandet inte vunnit lagakraft. HD skall dock ha möjlighet alt besluta om inhibition dvs. bestämma attverkställighet tills vidare inte får äga rum. Remissinstanserna:Remissopinionen är mycket blandad. Positivt inställda till förslaget är bl. a.RÅ, överåklagarna, tre hovrätter och fyra av tingsrätterna. Dessaremissinstanser anför i allmänhet all förslaget är ägnat att minska antalet okynnesöverklaganden.Förslaget avstyrks bl. a. av HD:s ledamöter, två hovrätter, två tingsrätter,JO, och juridiska fakultetsnämnden vid Stockholmsuniversitet. Många remissinstanser befarar att reformen inte kommer att påverkaantalet överklaganden och att arbetssituationen i HD, tvärtemot reformenssyfte, kommer att förvärras genom ett stort antal inhibitionsansök-ningarsomkräver förtursbehandling. Skälen för mittställningstagande: Det är i brottmål relativt ovanligt att Prop. 1988/89:78 verkställighetfår ske innan avgörandet har vunnit laga kraft. Fängelse, böter, viten, annansärskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet ochsakförverkande får inte verkställas innan avgörandet har vunnit laga kraft. Prövotidenför villkorlig dom börjar löpa först den dag då domen vinner laga kraft.Skyddstillsyn däremot är förenad med övervakning för domen. EnligtRU är det mot bakgmnd av att så få hovrätlsavgöranden ändras av HD principielltföljdriktigt att hovrättsavgöranden mer allmänt blir verkställbara.I fråga om brottmålen talar enligt RU både allmänpreventiva ochindividualpreventiva skäl med styrka för att möjligheterna till snabbverkställighet tas till vara. Utöver kriminalpolitiska vinster skulle manenligt RU nå effektivitetsvinster i HD genom att en del av de överklaganden somnu uteslutande sker för att fördröja verkställigheten skulle falla bort.Effektivitetsvinsterna är enligt RU antagligen större för brottmålen än förtvistemålen eftersom ett överklagande av en tvistemålsdom normalt inte hindraratt verkställighetsåtgärder vidtas. Möjligheternaför en enskild klagande att få ett mål överprövat i HD är vid sidan omprejudikatfallen ytterst begränsade. I praktiken innebar reform attett tvåinstanssystem infördes vid de allmänna domstolarna. Denna omständighettalar för att låta hovrätternas icke lagakraftvunna domar verkställas i störreutsträckning än . En sådan ordning skulle, särskilt när detgäller brottmålen, kunna motverka överklaganden som sker i syfte att uppskjutaverkställigheten (jfr prop. 1971:45 s. 98). Omjag således i och för sig kan hålla med om att regler om omedelbar verkställighetav hovrättsdomar är en naturlig följd av HD-processens nuvarande utformning, ärjag något tveksam lill reformens uppgivna syfte, alt sålla bort s. k. okynnesöverklaganden.Jag är emellertid än mer tveksam till den föreslagna reformen mot bakgmnd avdess konsekvenser i övrigt. Som ett mycket stort antal remissinstanser,inklusive HD:s ledamöter, har påpekat finns det anledning befara dels att fullföljdsfrekvenseninte kommer att minska, dels att HD:s arbetssituation kommer att försämras i ställetför att förbättras genom att fullföljdsinlagorna kommer att innehålla inhibitionsyrkandensom måste prövas med förtur. Jagfinner det helt uteslutet att avvara regler om inhibition om man inför reglerom att hovrätts brottmålsavgöranden får verkställas . De alternativalösningar som föreslagits under remissbehandlingen, att hovrätts dom skulle fåverkställas om hovrätten förordnar därom eller all hovrätten i delenskilda fallet skall kunna förordna att omedelbar verkställighet inte får ske,är enligt min mening heller inte framkomliga. Motdenna bakgrund och med hänsyn till det principiellt betänkliga i att verkställaen brottmålsdom innan den har vunnit laga kraft föreslår jag inga ändringar ide bestämmelser enligt vilka brottmålsavgöranden får verkställas först sedan devunnit laga kraft. 2.6Allmän rättshjälp och offentlig försvarare Mittställningstagande: Ingen ändring görs i fråga om rätten till allmän rättshjälpoch offentlig försvarare i HD-processen. Utredningensförslag: RU föreslår att allmän rättshjälp eller uppdrag som offentligförsvarare skall omfatta rättegång i HD endast om HD helt eller delvis tar uppmålet tiU prövning. Även om dispens inte beviljas, skall dock HD, om särskildaskal föreligger, kunna bevilja den som varit biträde enligt rättshjälpslageneller offentlig försvarare ersättning av aUmänna medel för arbetet med självaöverklagandet till HD. Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat men övervägande negativt mottagande. Till demsom tillstyrker förslaget hör JK, RÅ och . JO, samtligahovrätter, regeringsrättens ledamöter, , ,, , /SR och juridiska fakultetsnämnden viduniversitet i avstyrker förslaget. HD:s ledamöter förklarar sig intekunna godta förslaget utan vissa ändringar. Skälenför mitt ställningstagande: Bestämmelser om rättshjälp finns i rättshjälpslagen(1972:429). Rättshjälp utgår i tvistemål huvudsakligen i form av allmänrättshjälp och i brottmål i form av rättshjälp åt misstänkt i brottmål. Allmänrättshjälp innebär främst att staten betalar den rättsökandes kostnader förjuridiskt biträde. Rättshjälp åt misstänkt i brottmål lämnas bl.a. genombiträde av offentlig försvarare enligt reglema i 21 kap. RB. RUföreslår att allmän rättshjälp och förordnande av offentlig försvarare skallupphöra i och med hovrättens avgörande av målet och aktualiseras på nytt baraom HD helt eller delvis tar upp målet till prövning. Om särskilda skäl föreliggerskall ersättning av allmänna medel till det tidigare biträdet enligträttshjälpslagen och den offentlige försvararen kunna utgå även om dispens intebeviljas. RUvill med sitt förslag anordna en spärr som gör det mindre intressant attöverklaga om det inte finns dispensskäl. Förslaget riktar sig mot ett onödigtutnyttjande av den hjälp samhäflet ger i form av allmän rättshjälp och försvararförordnanden.Endast en liten andel av överklagandena leder till att målet tas upp av HD ochenligt RU är beviljad allmän rättshjälp och förordnande av offentlig försvarareen mycket viktig orsak till de rådande förhållandena. Ett annat skäl förreformen är intresset att minska rättshjälpskostnaderna. En reform sominriktas mot överrättsprocessen och mot okynnesöverklaganden har enligt RUovanligt små och få nackdelar när det gäller de intressen som ligger bakomrättshjälpslagstiftningen. Enligt RU kommer reformen i första hand att drabbade rent obefogade överklagandena. Deremissinstanser som är positiva till RU:s förslag anför i allmänhet samma skalsom RU eller tillstyrker förslaget utan närmare motivering. De kritiskaremissinstanserna har anfört åtskilliga skäl mot reformen. Jag kan i allmänhetansluta mig till de kritiska synpunkter som framförts. Vidden senaste större översynen av rättshjälpslagstiftningen anförde Prop.1988/89:78 föredragande statsrådet i fråga om rättshjälp i högre rätt att ingaändringar då borde göras såvitt gällde omfattningen av den beviljaderättshjälpen. Allmän rättshjälp skulle alltså även fortsättningsvis beviljasutan begränsning till viss instans. Detta ställningstagande överensstämde medrättshjälpskommitténs uppfattning i betänkandet (SOU 1984:66) Den allmännarättshjälpen. Det fömtskickades dock att frågan, med hänsyn till RU:s nuaktuella förslag, torde komma att tas upp på nytt (prop. 1987/88:73 s.61). Bl.a mot bakgmnd av målsättningen vid rättshjälpsöversyn ser jag det intesom min främsta uppgift att i detta sammanhang föreslå ändringar pårättshjälpens område i syfte att bringa ner kostnadema för rättshjälpen. Detrör sig dessutom om ganska blygsamma kostnader. Om HD vägrar dispens inskränksde lill ersättning för en fullföljdsinlaga. Dessutom torde - som RU påpekat -den ersättning som HD tillerkänner biträden och offentliga försvarare vidavslagen dispens inte täcka mer än arbetet med själva dispensfrågan. RU:sfrämsta skäl för reformförslaget är att skära bort obefogade överklaganden.För tvistemålens del kan verkställighetsåtgärder i allmänhet inledas utanhinder av att avgörandet inte har vunnit laga kraft. Överklagande kan därförnormalt inte antas ske i förhalningssyfte. Eftersom förmånen av allmänrättshjälp inte omfattar ansvar för motparts rättegångskostnader är det ocksåförenat med vissa ekonomiska risker att överklaga ett sådant mål till HD. Manmåste enligt min mening också hålla i minnet att det trots allt inte rådernågot förbud mot att överklaga hovrättemas domar till HD och att det inte ärrimligt att kräva att de enskilda partema fullt ut skall stå för sållningen avprejudikatvärda mål. Det är lagstiftarens sak all tillhandahålla effektiva ochändamålsenliga instmment för att rensa bort de mål som inte förtjänar enomprövning i HD. Jag vill i det sammanhanget påpeka att RU:s förslag berörendast HD:s hantering av dispensansökningar. Dessa kan i storutsträckning avgöras av ett enda justitieråd och jag föreslår dessutom enutvidgning av dessa möjligheter (avsnitt 2.7.2). Enannan sak är att de enskilda parterna skulle behöva större insikter om vadprocessen i HD egentligen innebär. Förhoppningsvis kan de ändringar jag nuföreslår medföra vissa förbättringar därvidlag. Ilikhet med många av remissinstanserna befarar jag att den föreslagna reformenskulle kunna få rent negativa konsekvenser för prejudikatbildningen i ställetför de positiva effekter som åsyftas. Jag har svårt att se hur ett ekonomisktverkande styrmedel på ett ändamålsenligt sätt skulle kunna sålla bort just demål som inte har prejudikatvärde. Tvärtom finns det enligt min mening risk föratt prejudikatvärda frågor skulle komma att undandras HD:s prövning. Därtillkommer alt förslaget drabbar de ekonomiskt sämst ställda partema. Denna sidaav saken har med skärpa framhållits av flera remissinstanser. Enannan för prejudikatbildningen negativ konsekvens med förslaget som påtalats av bl. HD:s ledamöter är att dispensansökningama blir av sämre kvalitet om sökanden i avsaknad av biträde eller offentlig försvarare 47 självmåste utforma inlagan. 1 HD-processen är det särskilt angeläget att Prop.1988/89:78 inlagorna utformas av en kvalificerad jurist, inte minst med tanke påbestämmelsen i 54 kap. 12 § RB, som föreskriver att HD vid avgörandet av omprövningstillstånd skall meddelas endast behöver ta hänsyn till omständighetersom har åberopats av sökanden. Otydliga och ofullständiga inlagor är ägnade allvålla svårigheter och merarbete för HD, allra helst om inlagan innehåller ettmer eller mindre tydligt påstående om resningsskäl eller domvilla. Motbakgrund av det anförda menar jag att man bör välja andra vägar för attkoncentrera HD;s resurser till den prejudikatbildande verksamheten. Sådanavägar anvisas också genom de förslag jag nu lägger fram. Jag har därför stannatför att inte föreslå några ändringar i bestämmelsema om rättshjälp i HD-processen. 2.7 Frågor om HD:s sammansättning m. m. HDbestår regelmässigt av 25 justitieråd, varav 21 är indelade för tjänstgöringpå avdelning i HD och fyra tjänstgör i lagrådet. HD är indelad i tre avdelningarsom är lika behöriga att la upp mål som HD handlägger. Ettmål kan i vissa fall hänskjutas till avgörande av HD i dess helhet, plenum (3kap. 5 § RB). Närett mål handläggs på avdelning i HD får fler än sju ledamöter inte sitta irätten. En avdelning av HD är enligt huvudregeln domför med fem ledamöter.Undanlag stadgas för ansökningar om resning, återställande av försutten tid ochbesvär över domvilla, dvs. de särskilda rättsmedlen, och vid prövning av frågorom häktning och reseförbud. I dessa faU är HD domför med tre ledamöter, omsaken är av enkel beskaffenhet. Om saken inte är av enkel beskaffenhet gällerhuvudregeln, fem ledamöter. Vid behandling av frågor om prövningstillståndskall tre ledamöter delta. Om tillståndsfrågan är av enkel beskaffenhet får dendock avgöras av en ledamot. En dispensfråga, som förklarats vilande i avvaktanpå HD:s avgörande av en tidigare dispenserad del av målet, skall alltid avgörasav de ledamöter som prövar målet i övrigt. Vid beslut om avskrivning av mål efteråterkallelse och beträffande vissa interimistiska förordnanden om reellatvångsmedel och om inhibition är avdelningen domför med en ledamot (3 kap. 6 § RB).