prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — Iremissprotokollet föreslås beträffande 59 kap. I § att bristande domförhet(punkten 2) utgår som en domvillogmnd vilken obligatoriskt skall föranledaundanröjande. Bristande domförhet föreslås ingå i den nya punkt 4 som avsergrova rättegångsfel. Den bristande domförheten skall sålunda föranledaundanröjande endast om felet kan antas ha inverkat på målets utgång. Föratt förhindra atl möjligheten lill besvär över domvilla utnyttjas i fall somrätteligen borde ha hanterats inom ramen för ett vanligt överklagande avtingsrättens avgörande föreslås, att 59 kap. 1 § kompletteras med ett andrastycke som begränsar möjligheterna att åberopa grova rättegångsfel vid besvärsom grundas på en omständighet som inte tidigare åberopats i målet. Den somvill åberopa ett sådant fel måste enligt förslaget göra sannolikt att han varitförhindrad att åberopa omständigheten i rättegängen eller ha haft någon annangiltig ursäkt för att inte göra det. Vidareföreslås att, om domstolen underlåtit att följa en domförhelsregel, dennaunderlätenhet skall kunna föranleda ett undanröjande och återförvisning baranär felet i det enskilda fallet kan antas ha inverkat på målets utgång (50 kap.28 §, 51 kap. 28 §). Vad nu sagts skall inte bara gälla i pågående mål utanäven efter besvär över domvilla. Förslaget innebär exempelvis all undanröjandebör kunna underlåtas i del fall då föreskrivet antal nämndemän inte hardeltagit i hela rättegången och då tingsrättens dom varit enhällig. Om det vidtingsrätten förekommit annal fel i rättegången än som avses i de bådakapitlens 26 eller 27 §, skall parterna enligt en föreslagen komplettering till28 § i respektive kapitel få tillfälle att yttra sig i frågor om undanröjande,om det inte är uppenbart obehövligt. Syftetmed förslagen är att minska antalet undanröjanden och åler-förvisningar närsådan åtgärder inte är meningsfulla. Lagrådet finner detta syfte varabeaktansvärt och anser att det kan genomföras utan att respekten fördomförhetsreglerna minskar eller domstolarnas allmänna skyldighet att sörjaför att ett mål blir handlagt pä lämpligt sätt blir åsidosatt. Lagrådettillstyrker därför förslagen. Mot lagtextens utformning har lagrådet ingenerinran. Förslagenlämnas utan erinran. 7 1988/89. 1 saml Nr 95 Utdragur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden , , , , , , G. , , ,, , , , , Proposition om ändringar i m. m. 1 Anmälan av lagrådsyttrande Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrädsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till 1. lagom ändring i , 2. lag om ändring iäktenskapsbalken, 3. lag om ändring i lagen(1929:145) om skiljemän, 4. lag om ändring i lagen(1946:807) om handläggning av domstolsärenden, 5. lag om ändring i lagen(1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål, 6. lag om ändring i lagen(1969:249) om domstolar i fastighetsmål, 7. lagom ändring irättshjälpslagen (1972:429), 8. lag om ändring i lagen(1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder, 9. lag om ändring i lagen(1974:1082) om bostadsdomstol, 10. lagom ändring i lagen (1976:600)om offentlig anställning, samt 11.lagom ändringivattenlagen (1983:291). Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.Lagrådet har i allt väsentligt godtagit det remitterade förslaget. Lagrådet harföreslagit att de nya bestämmelserna i 50 kap. 10 § och 51 kap.10 § (RB) om sammanträde under förberedelsen i hovrätten skallbli tillämpliga även i högsta domstolen. Jag biträder det förslaget. Lagrådethar med anledning av förslaget till ändrad lydelse av 35 kap. 13 § RB anmärkt att hovrätten i tilltrosfaU bör ta samma hänsyn lill parts yrkande som om bestämmelsen ställ kvar ombbad. 1 anledning av lagrå dels påpekande vill jag säga följande. Skälet till den föreslagna omformule ringen av 35 kap. 13 § är att understryka att hovrätten har att i varje enskilt fall ta ställning till om omhörande skall ske och att det avgörande för bedömningen skall vara om förnyad bevisupptagning är av betydelse för utredningen. För de s. k. tilltrossitualionerna finns hämtöver en spe- 98 cialreglering i RB (50kap. 23 § och 51 kap. 23 §) som går ul på aU Prop. 1988/89:95 omhörandeskall ske i större utsträckning än annars. Denna specialreglering är enligtförslaget orubbad och det finns därför enligt min mening goda skäl för denståndpunkt lagrådet intagit. Ianslutning till förslaget om inskränkning i möjligheterna alt åberopa nyttmaterial i hovrätt (50 kap. 25 § RB) har lagrådet anmärkt på en formulering iremissprotokollel (avsnitt 2.2.4 tredje stycket från slutet, sista meningen). Somtorde framgå av remissprotokollel var min avsikt med den av lagrådetkritiserade formuleringen att beskriva hur del i allmänhet faktiskt förhållersig när parter vill göra nya åberopanden i hovrätt. Jag har alltså inte, somlagrådet tycks ha uppfatlat saken, ullalat mig om hur frågan om giltig ursäktborde bedömas. Mot lagrådets uttalanden i sistnämnda fräga har jag ingenerinran. Slutligenhar lagrådet uttalat sig om den föreslagna nya regeln om inskränkningar ihovrättens skyldighet all pröva en skuldfråga som inte uttryckligen omfattas avett överklagande, 51 kap. 23 a § RB. Lagrådet har ansett all det är högsllillfredsställande att den aktuella lagstiftningsfrågan tas upp , och funnitatt remissförslagets modell utgör en tekniskt sett lämplig riktlinje för enreform. Lagrådet har emellertid föreslagit en något annoriunda utformning avbestämmelsen. Sammanfattningsvis innebär lagrådets förslag att inskränkningarnai hovrättens prövningsskyldighet kommer att omfatta flera frågor än enligtremissförslaget, som den tröskel som måste uppnäs för atl hovrättenändå skall vara skyldig atl pröva sådana frågor sänks i förhällande tillremissförslaget. Lagrådetsförslag har uppenbara fördelar för hovrätternas handläggning. De nackdelar somlagrådets förslag skulle kunna medföra i enstaka fall motverkas genomgenerösare prövningsmöjligheter i de fall detta är sakligt befogat. Jag ansermot den bakgrunden att den lösning som lagrådet föreslagit är all föredraframför remissförslagets, och förordar därför att den genomförs. Det torde intevara nödvändigt att ordet "uppenbarligen" i första stycket 2 utgår.När det gäller tolkningen av begreppet "skall dömas för den åtaladegärningen" vill jag tillägga att härmed givetvis avses även del fallet attdomstolen har funnit att den tilltalade skall meddelas påföljdseftergift. Lagrådethar beträffande den aktuella bestämmelsen slutligen anmärkt att det vore enfördel om den grundsats om parts åberopsbörda som jag uttalat iremissprotokollel kom till uttryck i lagtexten. Jag delar den uppfattningen. Utövervad jag nu har anfört bör en del ändringar av närmast redaktionell natur görasi förhållande till det remitterade förslaget. Dessutom bör till förslaget lilllag om ändring i fogas en mindre ändring i 49 kap. 12 § närdel gäller hänvisningen till reglerna om s.k. småmål. Denna ändring är av sådanbeskaffenhet att lagrådets hörande skulle sakna betydelse. 2 Hemställan Prop. Medhänvisning lill vad jag nu anfört hemställer jag att regeringen föreslårriksdagen att anta förslagen till 1. lag om ändring irättegångsbalken, 2. lag om ändring iäktenskapsbalken, 3. lag om ändring i lagen(1929:145) om skiljemän, 4. lag om ändring i lagen(1946:807) om handläggning av domstolsärenden, 5. lag om ändring i lagen(1949:164) med vissa bestämmelser om rättegången i tryckfrihetsmål 6. lag om ändring i lagen(1969:246) om domstolar i fastighetsmål, 7. lag om ändring irättshjälpslagen (1972:429), 8. lag om ändring i lagen(1973:188) om arrendenämnder och hyresnämnder, 9. lag om ändring i lagen(1974:1082) om bostadsdomstol, 10. lagom ändring i lagen(1976:600) om offentlig anställning samt 11. lagom ändringi vallenlagen(1983:291) Delunder 10 angivna lagförslaget har upprättats i samråd med chefen förcivildepartementet. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta de förslag som föredraganden har lagtfram. Rättegångsutredningenssammanfattning av sitt pp- '988/89:95 betänkande(SOU 1987:46) ''' ' Rätlegångsulredningen tillsattes för alt göra enöversyn av RB. Enligt våra ursprungliga direktiv skulle översynen i främstarummet inriktas på rättegången i första instans, dvs. Genomtilläggsdirektiv har uppdraget utvidgats till att avse också en översynav processen i överrätt, dvs. hovrätt och HD, samt av reglerna om domstolarnassammansättning. Inte minst med hänsyn lill uppdragets omfattning har vivalt att bedriva utredningsarbetet i etapper och vi har lagt fram ett flertaldeibetänkanden, del senaste . Våra avgivna deibetänkanden ochden lagstiftning som föranlelts av våra förslag i dessa redovisar vi i kap. 2.Sedan vissa av de frågor som las upp i direktiven genom ett särskiltregeringsbeslut har överlämnats till en särskild utredare, behandlar vi i dettaslutbetänkande de kvarstående delarna av uppdraget under tre avsnitt, varavdet första avser hovrättsfrågor, del andra avser frågor om undanröjande ochåterförvisning och del tredje avser sammansättningsfrågor. I ell särskiltavsnitt lar vi upp frågor rörande konstnaderna för våra förslag. I det nämna beslutet gjorde regeringen också klartatt vårt arbete på de kvarstående frågorna skulle vara avslutat den 1 juli1987. Utredningsarbetet har i följd härav drivits undermycket stark tidspress. Detta har inte kunnat undgå att påverka innehållet ibetänkandet. Motiveringarna har inte kunnat bearbetas i den utsträckning som viansett önskvärt och vi har i flera frågor tvingats begränsa oss lill atl pekapå reformbehov eller endast mera skissartat anvisa lösningar. Detta gällerframför allt frågor rörande besvärsprocessen. Specialmotiveringar tilllagtexten har inte alls hunnit utarbetas. Sedan vi i kap. 3 tecknat en bakgrund till våraöverväganden beträffande processen i hovrätt behandlar vi i kap. 4reformbehovet i denna del och anlägger några aUmänna synpunkter påhovrättsprocessen. Enligt våra direktiv bör den övergripande målsättningenför vår översyn av om processen i överratt, liksom betäffandetingsrältsprocessen, vara att göra processen snabbare och billigare ulan altbefogade rältssä-kerhetsintressen träds för när. Direktiveninnehåller få preciserade krav på reformer. I den mer interna Prop.1988/89: 95 debatten förekommer dock kritiska synpunkter på den rådandeordningen. Bilaga I Det har också gjorts gällande att hovrätternasarbetsbörda och den samhällsekonomiska situationen är sådan atl hovrätternamåste få möjlighet att prioritera viktigare mål. Efter en diskussion om syftet med instansordningen kommervi fram lill att målsättningen för vårt reformarbete bör vara att åstadkomma enmer flexibel hovrättsprocess. Prövningen i mellaninsiansen bör koncentreraslill sådana frågor där hovrällsprocessens styrka är särskilt framträdande. Idealetär en ordning där hovrätlsprocessen inte mer eller mindre automatiskt blir enren upprepning av tingsrältsprocessen utan i stället innebär en till varje målanpassad överprövning. I ökad utsträckning bör hovrätten få vad som närmast kanbetecknas som en kontrollfunktion. Mot bakgrund av denna målsättning behandlar vi i kap. 5olika metoder att begränsa hovrättsprövningen till vad del enskilda måletkräver. De metoder som vi diskuterar mera ingående är dels att för vissa fallförbjuda överklagande (fullföljdsförbud), dels att föreskriva att hovrätteninte skall ta upp ett mål till prövning i sak annal än efter särskildtillståndsprövning (dispensprövning), dels alt förenkla prövningen av måleteller av en viss fråga i målet (förenklad prövning). På grund av våra förpliktelser enligt vissainternationella överenskommelser är det helt uteslutet atl införa regler omfullföljdsförbud beträffande brottmål. Beträffande övriga målkategorier anservi det inte vara möjligt alt annat än i mycket begränsad utsträckning minskahovrätternas arbetsbörda genom att införa fullföljdsförbud beträffandetingsrätternas avgöranden. Genom en beslutad lagändring (SFS 1987:747) harsmåmålslagens dispensregler överflyttals lill RB. Tillämpningsområdet harsamtidigt utvidgats till atl omfatta också vissa mål om mindre värden som handläggs vid fastighetsdomstolarna. Av departementschefens uttalanden ilagstiftningsärendet (prop. 1986/87:89) framgår emellertid att överföringen avsmåmålslagens dispensregler till RB inte skall uppfattas som ett slutligt ställningstagandeutan sker i avvaktan på atl vi prövar frågan om dispensregler och andrafullföljdsbegränsningar ur ett vidare perspektiv. Vi har ägnat frågan om ett dispenssystem mycket storuppmärksamhet. Sålunda har vi analyserat vad ett dispenssystem innebär ochutförligt diskuterat vilka fördelar som kan påräknas genom ett sådant systemoch vilka nackdelar systemet kan medföra. Inom utredningen har enighet nåtts omatt ett generellt krav på dispens för att få en fullföljd talan prövad ihovrätt inte kan uppställas. Däremot har delade meningar gjort sig gällande ifrågan huruvida ett dispenssystem som endast gäller vissa mål bör finnas i RB.Diskussionen har framför allt kommit att gälla huruvida ett dispenssystem mereller mindre likt del som gäller för tvistemål om mindre värden, s.k: småmål,bör behållas och om ett sådant system kan utsträckas till all avse också vissabrottmål. Enligt utredningens majoritet talar starka skäl mot varje form avdispenssystem vid fullföljd från tingsrätt till hovrätt. Hovrätterna -som genom1971 års fullföljdsreform i praktiken blivit slutinstans i de flesta mål - bör liksom i princip stå öppna för varjeöverklagande. 1988/89: 95 majoritetens mening är det inte möjligtatt inom ramen för ett dispenssys- Bilaga 1 lem - med den innebörd majoritetenlägger i detta begrepp, dvs. en prövning som inte innefattar någon förprövningbeträffande själva saken - skapa tillräckliga garantier för alt man inte avslårdispenser även i mål där av-görandel skulle ha ändrats om målet tagits upp tillprövning. Att låta ett dis-penssyslem avse även brottmål är enligt majoritetensmening helt uteslutet. När del gäller övriga mål anser majoriteten det intemöjligt att avgränsa de mål i vilka krävs dispens på ett sätt somtillfredsställer rimliga krav på precision, enhetlighet och konsekvens.Vinsterna med ett dispenssystem av det slag som kan komma i fråga ansesdessutom mycket begränsade. Utredningens ställningstagande innebär alltså att detnuvarande systemet med dispensprövning i småmål avskaffas. Majoritetens inställning till dispenssystem har intehindrat andra förslag som kan begränsa måltillströmningen lill hovrätternaeller hovrätternas prövning av målen. Ett sådant förslag tar sikte på densärskilda kostnads-regel som gäller enligt småmålslagen. Enligtsamma majoritets uppfattning kan en sådan regel om kvittning av kostnaderna hasitt berättigande i småmål men den bör avse enbart processen i tingsrätt. Denregel som överförts från småmålslagen lill 18 kap. 8 a § RB föreslås ändrad ienlighet härmed. Innan vi går över till frågor som rör självahandläggningen av mål i hovrätt diskuterar vi i kap. 6 möjligheterna atlminska antalet instanser genom att låta hovrätten i ökad utsträckning varaförsta instans. Vi har därvid ansett oss böra överväga endast införande av ettprorogationssyslem för dispositiva tvistemål. Reformbehovet kan dock inte antasvara trängande. Mot den bakgrunden anser vi alt de fördelar som ettprorogationssyslem skulle föra med sig inte är så framträdande att de väger uppde nackdelar som systemet medför. Främst av denna anledning lägger vi inte framnågot förslag i denna del. Återstoden av hovrättsavsnittet ägnar vi åt att diskuterafrågor som rör möjligheterna att förenkla och effektivisera hovrätlsprocessen.Därvid uppehåller vi oss först vid gränserna för hovrättens prövning avöverklagade mål (kap. 7). Vad gäller tvistemål diskuterar vi bl.a. förbudet molatt först i hovrätten kräva ränta eller annan tilläggsförpliktelse som följerav huvudförpliktelsen eller att framställa nytt yrkande som stöder sig påväsentligen samma grund som det ursprungliga yrkandet. En uppmjukning avgällande ordning på dessa punkter rimmar väl med vår strävan att försöka göraprocessordningen mer flexibel. Vi föreslår därför atl förbudet mot att i högrerätt framställa tilläggsyrkanden av angivet slag tas bort. Liksom i tvistemål är i brottmål hovrättens prövning iprincip begränsad av de i vadeinlagan framställda yrkandena. 1 dessa mål äremellertid hovrätten skyldig atl självmant pröva såväl skuld- sompåföljdsfrågan. Till följd härav kan överprövningen komma att sträcka sigutöver den angivna ramen. Trots förekomsten av vägledande rättsfall torde detråda viss osäkerhet cm hur omfattande prövningen skall vara i fall då yrkandeti hovrätten avser en- bart påföljden eller enbart vissa gärningar. Det är enligtvår mening önsk- Prop. 1988/89:95 värt att omfattningen av hovrättensöverprövning i dessa fall regleras klara- Bilaga 1 re. För fall då yrkandet ihovrätten inte avser frågan om den tilltalade har begått gärningen föreslår vidärför atl hovrättens prövning av denna fråga skall begränsas till om delföreligger något förhållande som skulle kunna utgöra grund för resning tillförmån för den tilltalade eller kunna medföra undanröjande av domen på grundav domvilla eller om målels utgång vid tingsrätten uppenbarligen beror på grovtförbiseende eller grovt misstag. I kap. 8 behandlar vi eri fråga som har viss anknytningtill frågan om gränserna för hovrältsprövningen, nämligen möjligheten tillanslutningsvad. Detta institut används främst i brottmål och kritiken motinstitutet har också huvudsakligen avsett dess användning i sådana mål.Möjligheten lill anslul-ningsvad ökar emellertid flexibiliteten ifullföljdssyslemet och torde ge samhällsekonomiska fördelar. Enligtvår mening föreligger det alltjämt ett visst behov av institutet i bådetvistemål och brottmål. Vi föreslår därför inte några ändringar av de berördareglerna men vi anser alt del finns skäl för riksåklagaren att verka för enenhetlighet när det gäller åklagarnas tillämpning av institutet. Frågor som rör underlaget för hovrättsprövningen behandlarvi i kap. 9. Huvuddelen av kapitlet ägnas åt en diskussion av möjligheterna altbegränsa upptagningen i hovrätten av gammal bevisning, dvs. bevisning somtagits upp redan i tingsrätten, och atl begränsa möjligheterna att i hovrättenåberopa nya omständigheter och bevis. Utgångspunkten för våra överväganden harvarit att upptagningen av muntlig bevisning i hovrätten bör begränsas till defall då den fyller en verklig funktion och att parterna bör tillålas att införanytt material i hovrätten endast om särskilda skäl föreligger. I vad mån gammal, muntlig bevisning måste tas upp på nytti hovrätten regleras i stor utsträckning av de s.k. tilltrosparagraferna (50kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB). Innebörden av dessa bestämmelser är allhovrätten inte får företa någon ny bevisvärdering ulan att ta upp beviset pånytt. Trots alt viss berättigad kritik har riktats mot tilltrosparagrafernafyller de enligt vår mening en viktig funktion i rättskipningen och kan inteundvaras. Vi finner inte heller anledning att föreslå ändringar avparagrafernas lydelse. Bortsett från lilllrosparagraferna gäller enligt 35 kap.13 § andra stycket RB att bevis skall tas upp på nytt endast om hovrättenfinner det vara av betydelse för utredningen eller en part yrkar det ochupplagandel inte finnes sakna betydelse. I praktiken godtar hovrätten vanligenparts yrkande om förnyad bevisupptagning. För att hovrätten inte skall undandrasig sitt ansvar för prövningen föreslår vi att vad som i den berördabestämmelsen sägs om partsinflyiande las bort. Den föreslagna ändringenmarkerar vikten av atl det är hovrätten ensam som avgör om beviset har sådanbetydelse att det bör tas upp på nytt. Parternas uppfattning skall docksjälvfallet fortfarande beaktas. En av oss utförd undersökning visar alt hovrätterna i storutsträckning omprövar bevisningen i målen och alt prövningen i flertalet falländå inte le- der till någon ändradbedömning. Vi har därför undersökt möjligheten att Prop. 1988/89:95 låtahovrätten i princip vara bunden av tingsrättens bevisvärdering. Mot en Bilaga 1 så genomgripande reform talar emellertid starka skäl, främst hänsynentill rättssäkerheten, och åtskilliga lagtekniska svårigheter. Vi avstår därförfrån att lägga fram förslag om en reform av detta slag. Närdel gäller parternas möjligheter atl införa nytt material i hovrätten föreliggerenligt vår mening reformbehov endast för tvistemålens del. Vad det här gällerär att ändra preklusionsregeln i 50 kap. 25 § RB så att den på ett bättre sättän ger uttryck för de begränsningar som är önskvärda. Efter engenomgång av olika alternativ stannar vi för att föreslå att den nuvaranderegeln omformuleras på del sättet, att en ny omständighet eller ett nytt bevis skallfå åberopas i hovrätten dels - liksom - om giltig ursäkt föreligger förunderiåtenheten alt åberopa omständigheten eller beviset vid tingsrätten, delsom del är uppenbart att det inte föranleder någon olägenhet atl omständighetenprövas eller beviset förebringas. Enligtflera bestämmelser i åligger det parterna att lämna underlag för hovrättensbedömning under förberedelsen av frågor rörande bevisningen i målet. Enligtvad vi har erfarit förekommer det att dessa bestämmelser inte följs avparterna och alt hovrätten låter sig nöja därmed. Detta förhållande kan, inteminst i dispositiva tvistemål, leda till att rättegångarna blir onödigtomfattande och atl rättegångskostnaderna skjuter i höjden. Vi har därförövervägt att i fråga om dispositiva tvistemål skärpa kraven på parternasbevisuppgifter. Vi avstår emellertid från atl föreslå någon ändring av deberörda bestämmelserna. De uppgifter som behövs bör nämligen kunna inhämtasgenom en ökad användning av muntlig förberedelse i hovrätten och genommateriell processledning, institut som vi behandlar i två senare kapitel. Idetta sammanhang finner vi också anledning atl påminna om att det i RB finnsbestämmelser om utvidgat rättegångskostnadsansvar för illojala eller vårdslösaparter samt för tvistemål även preklusionsregler för omständigheter ellerbevis som i otillbörligt syfte eller - enligt prop. 1986/87:89 - av grovvårdslöshet åberopas först vid huvudförhandlingen. Ianslutning till det föregående tar vi också upp frågor om underlaget förhovrättsprövningen i besvärsmål. Liksom när det gäller vissa andra reformfrågornödgas vi emellertid av tidsskäl alt beträffande besvärsprocessen inskränkaoss lill atl i korthet beskriva några av de problem som givit sig till kännaoch att anvisa tänkbara vägar att beträda vid lösningen av problemen. 10 avhandlar vi avvägningen mellan mundighet och skriftlighet ihovrättsprocessen. Till en början diskuterar vi där om det går alt ytterligareutöka möjligheten för hovrätt att avgöra tvistemål och brottmål på handlingarna(avsnitt 10.2), om ett ökat muntligt inslag i besvärsprocessen är önskvärt(avsnitt 10.3) saml om s.k. blandad process kan användas vid prövningen ihovrätt av tvistemål och brottmål (avsnitt 10.4). Vi föreslår emellertid intenågra reformer i dessa delar. Som vi ser det har dock frågan ommuntlighetens betydelse i besvärsmål en given plats vid en översyn av Prop.1988/89: 95 besvärsprocessen. När det gäller muntlig förberedelse i hovrätten (avsnitt10.5) konstaterar vi att den nuvarande möjligheten att i vademål hålla sådanförberedelse utnyttjas mycket sparsamt. Enligt vår mening skulle emellertid,inte minst i dispositiva tvistemål, mycket vara vunnet om en del av denskriftliga förberedelsen ibland ersattes av en muntlig sådan. Vi föreslårdärför all möjligheten till muntlighet under förberedelseskedel reglerastydligare än . Vi föreslår också att ett förberedelsesammanträde, liksomvid tingsrätt, skall kunna hållas per telefon. Kap. 11 ägnas åt frågor om materiell processledning ochförlikningsverksamhet i hovrätten. I RB finns flera bestämmelser om materiellprocessledning vid tingsrätt.