prop · GC0323 · 1988-12-31 00:00:00 — 1 livsmedelslagen anges i 16 § att livsmedelinte flår saluhållas, om det kan antas vara otjänligt till människoföda.Livsmedelsverket har beflogenhet att med stöd av detta lagrum förbjudasaluhållande av livsmedel. Motsvarande möjlighet att förhindra saluhållande avflariiga produkter finns på dmaterielområdet. Rätt att försälja elektriskaprodukter är betingad av att produkterna är godkända av SEMKO.Riksdagen behandlar emellertid ett förslag om att ersätta kravetpå godkännande med ett krav på registrering före marknadstillträdet. Regelni förevarande paragrafl anger att bestämmelser av bl. a. angivet slag skall haföreträde flramför bestämmelsen i 5 § om säkerhetsinflormation ochbestämmelsen i 6 § om säljförbud. Att t. ex. användningsförbud kan meddelasenligt viss annan lagstiftning såsom är fallet på arbetsmiljöområdet hindrar dock inte att ett säljförbud meddelas enligt produktsäkerhetslagen.Speciallagstifltningen har då en begränsad räckvidd och ett säljförbud flår ettvidare ändamål än det speciallagstiftningen har. Någradirekta motsvarigheter till produktsäkerhetslagens regel om varningsinformationi 7 § och lagens regler om återkallelse i 8 och 9 §§, dvs. säkerhetsåtgärderbeträflfande produkter som redan nått brukarna, finns knappast i gällande rätt.En viss motsvarighet till äterkallelseregleringen finns dock i den nyabilavgaslagen. Till den del specialregleringarna skullekompletteras med regler om varningsinflormation eller återkallelse kommeremellertid produktsäkerhetslagen inte längre att vara tillämplig. Detsom har sagts innebär att behörighet i ett visst flallkan vara endast delvis inskränkt. Ordningen enligt 3 § innebär således attdomstolen i ett produktsäkerhetsärende kan vara förhindrad att meddela t. ex.ett åläggande om inflormation enligt 5 § eller ett förbud om vidare försäljningav en produkt enligt 6 § men oförhindrad att utfärda ett åläggande omvarningsinformation eller återkallelse enligt 79 §§ för produkten i fråga.Detta kan naturligtvis tänkas medföra vissa samordningsproblem. Bestämmelsen i17 § att talan vid skall få föras av konsumentombudsmannenendast efter framställning från vederbörande specialmyndighet är emellertidavsedd att underlätta en samordning mellan olika åtgärder. 4§ utövartillsyn över att denna lag och föreskrifter Prop. 1988/89:23 som harmeddelats med stöd av den efterlevs. En myndighet, som enligt annan författningskall se till att regler om produktsäkerhet i fråga om vissa varor ellertjänster efterlevs, är dock tillsynsmyndighet även enligt denna lag ochföreskrifter som har meddelats med stöd av den. Enflråga om åläggande eller förbud enligt denna lag flår alltid väckas hoskonsumentverket. Om verket inte är tillsynsmyndighet beträflfande den vara ellertjänst som flrågan gäller, skaU frågan överlämnas till tillsynsmyndigheten, omden inte är uppenbart ogrundad. Paragrafenanger vilka myndigheter som skall svara för tillsynen av den föreslagna lagen.Dessa myndigheter betecknas i lagtexten genomgående som tillsynsmyndigheter.Som sagts i den allmänna motiveringen, (avsnitt 2.7.2) skall konsumentverketvara tillsynsmyndighet i fråga om sådana varor och tjänster som inte ärspecialreglerade i produktsäkerhetshänseende. Eftersom åtskilliga slag avvaror och tjänster inte är specialreglerade torde varatillsynsmyndighet i de flesta fall. En bestämmelse som återspeglar detta tasupp i första stycket första meningen av förevarande paragraf Enligt andrameningen skall en myndighet, som enligt annan lag eller förflattning skallutöva tillsyn över efterlevnaden av regler om produktsäkerhet i flråga om envara eller en tjänst, vara tillsynsmyndighet även beträflfande eflterlevnadenav produktsäkerhetslagen och av föreskriflter som har meddelats med stöd avlagen. För sådana myndigheter får den föreslagna lagen karaktär av komplementtill annan, produkt-orienterad lagstifltning, som de redan tillämpar. Även omen näringsidkares verksamhet står under särskild tillsyn gällerproduktsäkerhetslagens regler om vilken myndighet som skall tillse attnäringsidkaren inte tillhandahåller farliga varor eller tjänster. Exempelpå myndigheter vid sidan om som skall tillämpaproduktsäkerhetslagen är , livsmedelsverket, trafiksäkerhetsverket,kemikalieinspektionen och statens energiverk. Om samtliga dessa gäller att deenligt skilda författningar, såsom läkemedelsförordningen (1962:701),livsmedelslagen (1971:511), fordonskungörelsen (1972:595), lagen (1985:426) omkemiska produkter samt lagen (1902:71 s. I), innefattande vissa bestämmelser omelektriska anläggningar getts uppgiflten att utöva tillsyn över produkterflrån säkerhetssynpunkt. Förhållandenainom speciallagstifltningen kan skifta från tid till annan. Som berördes underföregående paragrafl ansluter sig produktsäkerhetslagen härvid till vad somgäller . Avgörande för frågan om vilken myndighet som i ettvisst fall har att agera utifrån produktsäkerhetslagens regler blir vad den dågällande speciallagstifltningen anger om varan eller tjänsten. Tillsynsansvaretför varor och tjänster kan i vissa flall delas av fiera myndigheter. Dettasammanhänger bl.a. med att myndigheter kan ansvara för olika aspekter ellerflunktioner hos en och samma nyttighet. Så kan t. ex, dsäkerheten hos enelektrisk artikel tänkas flalla på en myndighet, medan en annan svarar för denmekaniska säkerheten hos artikeln. I sådana fall flår tillsynen beträflfandeefterlevnaden av produktsäkerhets- lagen utövas av den myndighetsom ansvarar för den säkerhetsaspekt som Prop. 1988/89:23 risken i frågahänför sig till. AnsvarsfördelningenmeUan olika behöriga myndigheter kan i vissa flaU kompliceras av att en deflektinneflattar flera skilda säkerhetsaspekter. Själva flunktionsuppddningen mellanolika myndigheter kan också ibland vara oklar. Man kan då tala om en reellkonkurrenssituation, som alltså finns inbyggd i speciallagstiftningen. Detskulle kunna gå att undvika denna konkurrens genom att föreskriva att regeringenskulle få utfärda bestämmelser som direkt angav vilka myndigheter som skallutöva tillsynen i vissa flall. Även med en sådan ordning skulle det bli svårtatt uppnå en flullständigt klar avgränsning. Lagen innehåller därför inte någotförslag till bemyndigande för regeringen såvitt gäller myndighetsordningen. Initiativtill att en flråga om ett säkerhetsingripande tas upp av tillsynsmyndigheternakan tas av envar. Anmälningar om riskabla produkter kan komma flrån t. ex.näringsidkare men också flrån allmänheten eller flrån institutioner ellerpersoner som i sin yrkesverksamhet blir varse produktrisker, såsom polis,sjukhus- och brandpersonal. En fråga om säkerhetsingripande kan anhängiggörashos myndigheterna såväl skriftligen som muntligen, t. ex. per telefon eller vidpersonligt besök. Några särskilda bestämmelser om anmälningsförfarandet behövsinte. Självflallet behöver tillsynsmyndigheten inte vidta några åtgärder medanledning av uppenbart ogrundade påpekanden. Omnågon, som önskar flå en produktsäkerhetsflråga upptagen till bedömning,känner osäkerhet om till vilken myndighet flrågan rätteligen hör, kan hanalltid vända sig till . Om frågan avser en vara eller en tjänstför vilken det enligt specialförflattningarna finns en särskildtillsynsmyndighet, skall verket överlämna frågan till myndigheten, om den inteär uppenbart ogrundad. Innebörden av detta är inte att verket skall göra någradirekta riskbedömningar, utan bestämmelsen tar närmast sikte på sådana flall dådet står klart att lagen över huvud inte är tillämplig, t. ex. om anmälanriktas mot annan än en näringsidkare. Bestämmelser om detta tas med hänsyn tillinflormationens vikt upp i andra stycket av förevarande paragraf Lagtextenhar fått en delvis annan redaktionell utformning än kommittén har föreslagit.Någon materiell ändring är dock inte avsedd. Dettaavsnitt av lagen omfattar 510§§ och innehåller regler om olika säkerhetsingripanden som näringsidkare kan åläggas att vidta för att före bygga att varor och tjänster förorsakar skada på person eller egendom. Avsnittet inleds med bestämmelser om åläggande om säkerhetsinforma tion och säljförbud (5 och 6 §§), dvs. åtgärder som tar sikte på tillhanda hållandet. Därefter följer bestämmelser om ålägganden om vamingsinfor mation och återkallelse (79 §§), dvs. bestämmelser som tar sikte på farliga varor och tjänster som redan nått ut tiU brukarna. Avsnittet avslu tas med en bestämmelse om näringsidkarens skyldighet att tillkännage ett återkalldseerbjudande och villkoren för ett sådant erbjudande (10 §). 6 1988/89. Åläggande omsäkerhetsinformation Prop. 5§ Tillhandahåller en näringsidkare en vara eller en tjänst, utan att lämnainformation som har särskild betydelse för att förebygga att varan ellertjänsten orsakar skada på person eller egendom, kan åläggahonom att lämna sådan information. Åläggandet flår även avse annan liknandevara eller tjänst med samma skaderisk. Åläggandet flår innebära att inflormationenskall 1. lämnas genom märkning på varaneller den egendom som tjänsten avser eller i bruksanvisning som medföljer varaneller egendomen, 2. tillhandahållas i annan form påsäljstäUen, 3. lämnas i annonser eller andraframställningar som näringsidkaren använder vid marknadsföringen, 4. lämnas i viss form tillkonsument som begär det. Iparagrafen regleras den första av de säkerhetsåtgärder som lagen upptar medsyfte att förebygga att varor och tjänster orsakar skada på person elleregendom. Bestämmelserna bygger i stor utsträckning på 3 § MFL, som innebär atten näringsidkare, som underlåter att vid marknadsföring av nyttigheter lämnainformation som har särskild betydelse från konsumentsynpunkt, avmarknadsdomstolen kan åläggas att lämna sådan information. Regeln i 3 § MFLtar sikte på all slags inflormation som kan vara av intresse för konsumenterna.Inflormation som rör produktsäkerhet har emellertid så nära samband med övrigaflrågor som behandlas i produktsäkerhetslagen att, som flramhållits i den allmännamotiveringen, även sådan inflormation bör regleras i den lagen. Regeln i 5 §har ett vidare tillämpningsområde än 3 § MFL, efltersom den omflattar en varaeller tjänst som tillhandahålls även andra än konsumenter, under förutsättningatt också konsumenter i ett visst flall använder produkten i inte obetydligomflattning. Omen näringsidkare tillhandahåller en vara eller en tjänst som avses i 1 § andrastycket, utan att lämna inflormation som har särskild betydelse för attförebygga att den orsakar skada på person eller egendom, kan han enligt/ö>.y;ö( stycket i förevarande paragraflav åläggas attlämna sådan inflormation, när han i flortsättningen tillhandahåller den ellerandra liknande varor och tjänster förenade med samma skaderisk. Bestämmelsen ärtillämplig på varje näringsidkare, oavsett i vilket säljled han tillhandahållervaran eller tjänsten. Såväl tillverkare och importörer som grossister ochdetaljister kan alltså meddelas åläggande om säkerhetsinflormation.Säkerhetsinformationen skall dock avse den slutliga brukarens användande avprodukten, inte mellanliggande säljleds befattning med den. I anslutning tiUspecialmotiveringen till 1 § har innebörden av begreppet näringsidkarebehandlats. För ett ingripande mot ennäringsidkare krävs att han tillhandahåller en vara eller en tjänst som avses i 1 § andra stycket, dvs. har karaktären av konsumentprodukt. Som framgår av 2 § gäller vad som sägs om tillhanda hållande av varor även erbjudande av nyttjanderätt till varor. För att regeln skall bli tillämplig krävs inte att erbjudandet lett till något avtal. Man kan alltså redan innan någon ännu förvärvat en vara eller en tjänst ålägga en näringsidkare att lämna säkerhetsinflormation om den. Tillhandahållandetav varor eller tjänster på marknaden sker ju i all- Prop. 1988/89:23 mänhet motersättning. Regeln omflattar emellertid också till skillnad flrån 3 § MFL tillhandahållande av varor eller tjänster utan att det begärs ersättning fördem. Distribution av t. ex. flariiga reklampresenter eller erbjudanden omkostnadsflria reparationer i reklamsyflte flaller således under bestämmelsen.Ett genomgående krav för att inflormationsregeln skall bli tillämplig äremellertid, som berörts vid kommentaren till 1 §, att tillhandahållandet av envara eller en tjänst sker inom ramen för en näringsidkares näringsverksamhet.Transaktioner utanför näringsverksamhet faller alltså inte inom regelnstillämpningsområde, även om de skulle företas av en näringsidkare. Somnämnts kan ett åläggande meddelas varje näringsidkare som tillhandahåller envara eller en tjänst, oavsett i vilket säljled han verkar. När i det enskildafallet en viss vara eller tjänst tillhandahålls utan erforderlig information,kan därför ett stort antal näringsidkare komma i fråga för åläggande. Avpraktiska skäl kan det dock ibland finnas anledning att rikta åläggande mot enmindre krets, kanske endast någon eller några flå näringsidkare. Spörsmåletbehandlas mera ingående i motiveringen till 12 §. Förutsättningenför att ett åläggande att lämna säkerhetsinflormation avseende en produkt skallmeddelas är att en näringsidkare underlåtit att lämna inflormation, som harsärskild betydelse för att förebygga att produkten orsakar skada på personeller egendom. Utgångspunkten är alltså att näringsidkarna förutsätts lämnasådan inflormation om sina produkter som ter sig tillfredsställande frånsäkerhetssynpunkt. Säkerhetsinformationenbör innehålla upplysning om den risk användningen av produkten kan föra medsig, i vilka situationer risken aktualiseras och vilka skador som kan uppstå.Den kan dock i vissa fall vara helt kortflattad och uttryckas som, t. ex."Varning!" "Eldflariig!". Vidare bör inflormationeninnehålla anvisningar till skydd mot skador. Sådana anvisningar kan avsehanteringen av produkten, rekommendationer om att vissa beteenden vidanvändningen av den bör undvikas, råd i fråga om skötseln eller förvaringen ochrekommendationer om att viss skyddsutrustning bör anskaflfas. Ett genomgåendekrav är att anvisningarna inte får ställa alltför stora krav på dem som skallbegagna produkten. De rekommenderade åtgärderna eller förhållningssätten måstenormah ligga inom ramen för vad gemene man kan förutsättas förstå. Omskaderiskerna är sådana att faran svårligen kan bemästras med hjälp avsäkerhetsinformation, utgör säljförbud enligt 6 § en alternativ åtgärd. Vidtillkomsten av 3 § MFL (prop. 1975/76:34) förutsattes att den närmarebestämningen av innebörden av informationskravet i hög grad skulle komma attske genom riktlinjer, som skulle meddelas av . Riktlinjerskulle alltså enligt förarbetena normalt ligga till grund förmarknadsdomstolens bedömning av informationsärenden. Ålägganden skulle dockkunna utfärdas av domstolen även om riktlinjer saknades. harutfärdat riktlinjer med krav på varningsmärkning för bl. a. hobbylim. I propositionen1984/85:213 med förslag till ändring i marknadsförings lagen uttalade föredragande departementschefen att i den nutida konsu- 83 mentpolitikenborde större vikt än tidigare läggas vid näringslivets egenåt- Prop. 1988/89:23gärder för att lösa konsumentproblem (s. 23 flf). Där markerades också attsystemet med riktlinjer utfärdade av skulle behållas (s. borde även i flortsättningen i anslutning till 3 och 4 §§MFL utfärda riktlinjer för vad som bör krävas med avseende påsäkerhetsinformation vid tillhandahållande av varor och tjänster. Sådanariktlinjer kan liksom tjäna som vägledning för näringsidkare vid derasproduktutformning och inflormation. Riktlinjerna kan också tjäna som underiagdå konsumentombudsmannen för talan i . Avsaknaden avriktlinjer hindrar självfallet inte att en aktuell fråga förs tillmarknadsdomstolen för avgörande. Riktlinjer är nämligen inte rättsregler iregeringsformens mening utan närmast ett uttryck för det allmännas ståndpunkt.Det framhölls att inte heller är bunden av riktlinjerna, närsådana finns (prop. 1984/85:2I3s. 32 flf). Deuttalanden i tidigare lagstiftningsärenden som har berörts äger tilllämplighetäven sedan den särskilda informationsbestämmelsen i 3 § MFL har överförts tillproduktsäkerhetslagen till den del den avser säkerhetsinformation. Säkerhetsinflormationbör lämnas inte endast vid speciellt uttalade behov eller i flall som ärsärskilt aUvariiga. Det bör flramhållas att det krävs betydligt mindre föringripande enligt denna paragraflän när det gäller att meddela åläggande omvarningsinflormation enligt 7 §. Information skall tillhandahållas så snart ettinte helt obetydligt behov föreligger och inte bara i sådana fall som ärsärskilt allvarliga. Nivån på inflormationskravet enligt produktsäkerhetslagenblir således densamma som enligt 3 § MFL i dess nu gällande lydelse, såvitt denavser produktsäkerhet (jfr prop. 1975/76:34 s. 126). Detanförda betyder att avgöranden av sädana ärenden enligt 3 §MFL som rör säkerhetsinflormation får direkt relevans för tillämpningen av denförevarande-lagregeln. Praxis på detta område är sparsam. Exempel finns dock,såsom avgörandet i ärendet MD 1979:24, KO mot , angående vissinformationsskyldighet avseende säkerhet Vid marknadsföring av rullbräden ochärendet MD 1986:1, KO mot Butik i angående vissinformation avseende allergirisk vid försäljning av en nötskalsfyUd docka. Enligt3 § MFL kan ett informationsåläggande meddelas inte endast näringsidkare utanockså anställda hos näringsidkare och andra, som handlar på näringsidkares vägnar.I produktsäkerhetslagen synes en motsvarande bestämmelse inte ha någonpraktisk betydelse, och lagen innehåller därför inte någon sådan. Det ärsjälvklart att en näringsidkare får svara för sina anställdas göranden ochlåtanden, om han meddelats förbud eller åläggande enligt lagen. Avgörandeför om säkerhetsinflormation verkligen flår den avsedda ef fekten att förebygga skadefall är givetvis att förvärvarna bereds tillfälle ta del av informationen. I andra stycket anges olika alternativa metoder för hur säkerhetsinformation kan lämnas. Åläggandet flår innehålla att inflor mationen skall lämnas genom märkning på varan eller den egendom som tjänsten avser, eller i bruksanvisning som medföljer varan eller egendo- 84 men.Åläggandet kan också innebära att inflormationen skall tillhandahål- Prop.1988/89:23 las i annan form på säljställen eller lämnas i annonser eller andraframställningar som näringsidkaren använder i sin marknadsföring eller i vissform lämnas till konsument som begär det. Ett åläggande kan innehålla attinformation skall lämnas på ett visst sätt eller på flera. Det kan ocksåinnebära att näringsidkaren ges möjlighet att välja mellan två eller flerainformationsmetoder. Eneflfektiv form för säkerhetsinflormation kan vara att varor eller egendom, somvarit föremål för t. ex. reparation, märks med varningar och anvisningar förlämplig användning av produkten. Denna inflormations-metod behandlas i punkt I.Märkningen kan åsättas själva produkten eller dess förpackning. Näringsidkarenbör då han placerar märkningen se till att den lätt blir uppmärksammad. Detligger i sakens natur att produktens utflormning och karaktär flår betydelseför hur märkningen bör utflormas. Också innehållet i och utflormningen avsjälva inflormationsbudskapet kan påverkas av vilka de flaktiskaförutsättningarna för märkning är. Eninflormationsmetod som är nära jämförbar med märkning är att inflormationenlämnas i en bruksanvisning som medföljer varan eller den egendom som tjänstenavser. Såväl märkning på förpackningar som inflormation i florm avbmksanvisningar riskerar emellertid att försvinna och den säkerhetsinflormationsom förmedlats på detta sätt att glömmas bort. Vid märkning direkt på produktenär möjligheterna givetvis oflta större att inflormationen bevaras förflramtiden. Märkningkan ibland vara utesluten, t. ex. vid vissa slag av tjänster, eller mindrelämplig, såsom då det krävs ett förhållandevis omflattandeinflor-mationsinnehåll. Informationen kan då överföras i annan form på detställe där produkten tillhandahålls. Detta framgår av punkt 2. Möjligainformationssätt är därvid flaktablad eller liknande, som tillhandahållskunden, eller muntlig inflormation genom säljpersonalens försorg. Ytterligareandra tillvägagångssätt kan tänkas. Attinformationen skall lämnas på säljstället innebär att den skall ges på detställe där varan eller tjänsten tillhandahålls. Med säljställe avses inte barafasta butiker och permanenta serviceställen utan också mera tillfälligaplatser, där produkter tillhandahålls, exempelvis marknads- och gatustånd. Vidhemförsäljning utgör varje presumtiv kunds bostad ett säljställe. Avpunkt 3 framgår att åläggandet kan anvisa ytterligare en kommunikationsväg,nämligen att inflormationen skall förmedlas i annonser eller andraflramställningar, som näringsidkaren använder vid sin marknadsföring av varaneller tjänsten. Med uttrycket andra flramställningar avses bl.a. aflfischer,massdistribuerad direktreklam och reklamfilmer. Föreskrifter om hursäkerhetsinformation skall lämnas kan också innebära att den skall ges isamband med utskick av t. ex. säljbrev till en presumtiv kundkrets. Detkan i vissa flall vara av värde för konsumenterna att i de flall näringsidkarna avstår flrån annonsering ändå flå tillgång till den åsyfltade inflormationen utan att behöva besöka säljstället. Enligt punkt 4 får ålägg andet innebära att information skall lämnas "i viss florm" tillkonsument 85 som begär det. Regelnmotsvarar 3 § andra stycket 3 MFL och har därför Prop. 1988/89:23 tagits ini produktsäkerhetslagen, men den har inte någon motsvarighet i kommitténsförslag. Ettåläggande om säkerhetsinflormation kan i princip riktas mot näringsidkare ivarje distributionsled. är det t. ex. tillverkaren som utarbetarmarknadsföringsmaterial åt sina återförsäljare. Det är då naturligt att det ärhan som åläggs att lämna inflormationen. Detär att märka att inflormationsskyldigheten enligt 5 § inte är ovillkorlig utanbetingad av att näringsidkaren flortsätter att tillhandahålla en produkt sombeflunnits kräva viss säkerhetsinflormation. Om en näringsidkare som ålagtsatt lämna säkerhetsinflormation för en produkt väljer att inte vidaretillhandahålla denna, bortfaller informationsskyldigheten. Om näringsidkarenålagts att i annonser för en viss produkt införa viss information, bortfallerockså denna informationsskyldighet i den mån näringsidkaren beslutar sig föratt inte vidare annonsera om produkten. Ett åläggande enligt 5 § kan såledesinte innebära att en näringsidkare direkt åläggs att t. ex. annonsera. Av dettaföljer bl. a. att ett åläggande oflta bör omflatta flera inflormationsåtgärder,såsom såväl märkning av produkter som varningstext i annonser för dem. Åläggandenom säkerhetsinformation bör i allmänhet ges en generell utformning. Det betyderatt en näringsidkare, oavsett vilken kategori av förvärvare han vänder sigtill, skall lämna inflormation om skaderiskerna. Man kan emellertid tänka sigflall, då endast vissa brukare inom en användarkrets har behov av riskupplysningaroch anvisningar för hur man kan undgå skador. Så kan t. ex. en viss gruppbmkare behöva särskild säkerhetsinflormation, medan andra inte har något behovav den. På gmnd härav kan åläggandet gå ut på att information skall lämnas tilljust den avgränsade krets som behöver den. Iblandsker marknadsföringen av en vara eller tjänst genom flera helt skilda kanalermed inriktning på olika kundkretsar. I den mån skyddsbehovet varierar mellande olika kundkretsarna kan åläggandet utformas så att informationen barabehöver avse en eller flera avgränsade säljkanaler eller distributionsformer.Åläggandet kan också innebära att, då annonser eller andramarknadsföringsflramställningar används för inflormations-överföring,inflormationen i viss mån kan lämnas selektivt. Så kan t. ex.inflormationsskyldigheten bestämmas gälla endast vid annonsering i vissa,särskilda annonsorgan, som företrädesvis vänder sig till en grupp av brukarevilka kan anses ha ett särskilt inflormationsbehov beträflfande produkten. 6§ Tillhandahåller en näringsidkare en vara eller en tjänst som medför särskildrisk för skada på person eller egendom, kan marknadsdomstoleii förbjuda honomatt fortsätta med det.