prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — när sjukdomen befinner sig i ett smittsamtskede. Enfömtsättning för att tvångsisolering skall kunna komma följaktligen,att den som för smitta inte vill medverka till de frivilliga åtgärder sombehövs för att hindra smittans spridning. Varje försummelse i detta avseendekan dock inte leda till tvångsisolering. Underlåtenhet att t. ex. följa enmeddelad förhållningsregel eller underkasta sig medicinsk behandling kan varatillräcklig grund för tvångsisolering endast om underlåtenheten medför riskför smittspridning. Risken för smittspridning måste därvid bedömas utifrån densmittades personliga förhållanden samt sjukdomens smittsamhet ochspridningssätt. Omnågon inte låter sig frivilligt tas in på sjukhus eller behandlas fillsmittfrihet kan detta enkelt påvisas. Däremot är det betydligt svårare attstyrka att någon bryter mot meddelade förhållningsregler. Med hänsyn till denöverhängande rik för smittspridning som ofta torde föreligga vid brott motförhållningsregler, bör tvångsisolering därför kunna komma i fråga också i defall det finns grundad anledning anta att den smittade inte följer meddeladeförhållningsregler och undrlåtenheten innebär en uppenbar risk försmittspridning. Närdet gäller frågan om vem som skall besluta om tvångsisolering föreslårutredaren att beslutanderätten bör ligga på smittskyddsläkaren. Fleraremissinstanser kritiserar förslaget och framhåller att sådana beslut alltidbör ankomma på en domstol. Föregen del har jag förståelse för de skäl som föranlett utredaren att lägga beslutanderätten för tvångsomhändertaganden på smittskyddsläka ren. Något formellt hinder mot en sådan lösning torde inte föreligga. Enligt 2 kap. 9 § andra stycket regeringsformen skall den soiti har blivit omhän- 87 dertagen tvångsvis avannan anledning än brott eller misstanke om brott Prop. 1988/89:5 kunna fåsaken prövad av domstol utan oskäligt dröjsmål. Eftersom utredaren föreslåratt smittskyddsläkarens beslut skall kunna överklagas till domstol är såledeskravet i nämnda bestämmelse i regeringsformen uppfyllt. Ilikhet med flera remissinstanser är jag dock tveksam till att läggabeslutanderätten beträffande tvångsisolering på smittskyddsläkaren. Ett beslutom tvångsisolering är ett betydande ingrepp i den enskildes personligaförhållanden. Övervägandena som föregår ett isoleringsbeslut är inte enbart avmedicinsk art utan innefattar även en legalitetsprövning om förutsättningarnaför isolering föreligger. En enskild smittskyddsläkare skulle inte få någonstörre erfarenhet av detta slag av beslut, eftersom de inte är så vanligtförekommande inom en normalstor landstingskommun. Domstolarna däremot har enbetydande erfarenhet av olika former av frihetsberövanden. Ävenandra omständigheter talar för en domstolsprövning i dessa fall. Idomstolshandläggningen deltar ofta nämndemän. Ur den enskildes synvinkel kandet vara mer tillfredsställande att beslut om tvångsisolering inte fattas av enenda person utan att flera deltar i handläggningen. Praxisbildningen kanunderlättas av de olika rättsfallssammanställningar av domstolsavgöranden sompubliceras. En enskild smittskyddsläkares beslut kommer inte lika lätt tillallmän kännedom. Det är ocså i andra lagstiftningar om administrativafrihetsberövanden en strävan att en domstol om möjligt skall besluta omfrihetsberövanden. Mot denna bakgrund anser jag att övervägande skäl talar föratt beslut om tvångsisolering bör ankomma på domstol. För de enstaka fall därett domstolsbeslut inte kan avvaktas med hänsyn till risken för smittspridningbör smittskyddsläkaren kunna fatta ett beslut om omedelbar tvångsisolering. Ettsådant beslut av smittskyddsläkaren skall underställas rättensprövning. Dedomstolar som är mest lämpade att handha denna typ av mål är enligt minuppfattning de allmänna förvaltningsdomstolarna, och då i första handlänsrätterna. De prövar frihetsberövanden av liknande art i mål' enligt lagen(1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga och lagen (1981:1243) omvård av missbmkare i vissa fall. Beslut om att tvångsisoleringen skall upphörabör dock fattas av smittskyddsläkaren. Han bör i sådana frågor samråda med denöverläkare som svarar för den tvångsisolerade. Ett beslut om att tvångsisoleringeninte skall upphöra bör kunna överklagas av den tvångsisolerade till länsrätten. Målom tvångsisolering bör anhängiggöras hos länsrätten genom ansökan avsmittskyddsläkaren. Jag återkommer under nästa avsnitt till självadomstolsförfarandet. Medhänsyn till behovet av medicinska bedömningar avseende bl.a. infekfionsrisker och den isolerades psykiska tillstånd bör tvångsisolering ske på sjukhus som drivs av en landsfingskommun. Med sjukhus avser jag detsamma som hälso- och sjukvårdslagen, dvs. en sjukvårdsinrättning för intagning av den som behöver sluten vård. Något krav på att tvångsisole ringen skall ske på ett sjukhus av en viss storlek eller med en viss inrikt ning bör inte ställas upp. Möjlighetenenligt gällande smittskyddslag att under vissa förutsättning- Prop.1988/89:5 ar överflytta en HIV-smittad narkotikamissbrukare till en institutiondär missbrukaren kan få vård för missbruket bör finnas kvar. Som jag framhållit är avsikten med ett beslut omtvångsisolering att förhindra att den isolerade fortsätter att sprida smitta.Orsaken till att smittspridningen inte kan förhindras på annat sätt än genomett tvångsingripande torde oftast vara att den smittade inte kan förmås attfrivilligt underkasta sig de åtgärder och inskränkningar i sin livsföring somär nödvändiga för att hindra smittans vidare spridning. Mot denna bakgrundligger det i sakens natur att ett beslut om tvångsisolering inte kan definitivtbegränsas i tiden när beslutet fattas. Ett beslut om tvångsisolering bör dockavse en viss längsta tid, vilken vid behov kan förlängas genom nya beslut.Tvångsioleringen måste alltid pågå så länge det finns risk för smittspridningav nämnd orsak. Först när situationen för den isolerade har ändrats pä ettsådant sätt, att förutsättningarna för tvångsomhändertagandet inte längreföreligger, kan beslutet om tvångsisolering hävas. Jag återkommer strax tillfrågan om vilken längsta tid ett beslut om tvångsisolering bör gälla m. m. Längden på tvångsisoleringen kommer således att varaavhängig av bl. a. den isolerades inställning till sin situation och till sinomgivning. Det är därför viktigt att tvångsisoleringen inte endast blir ettinnehållslöst avskiljnde av den isolerade från omvärlden. En förutsättning föratt man skall kunna påverka och positivt förändra hans situation och attityd äratt han erbjuds en god omvårdnad och en meningsfull attitydpåverkan. Sjukvårdshuvudmannenmåste således erbjuda den isolerade olika former av hjälp och stöd, som fåranpassas till förhållandena i det enskilda fallet. Om den isolerade skullemotsätta sig sådana erbjudanden eller visa sig ointresserad av dem, måstekrävas att personalen ändå på lämpligt sätt fortsätter sina försök att motiveraden isolerade. Beträffande t. ex. smittade narkomaner krävs tålmodiga åtgärderför att få dem mottagliga för attitydpåver-kande insatser. I många fall tordedet vara nödvändigt med samarbetemed andra myndigheter, t. ex. de socialamyndigheterna. Beslutet om tvångsisolering kan således inte upphävasförrän risken för fortsatt smittspridning bedöms undanröjd. Särskilt vidsjukdomar som det inte finns någon bot mot, såsom vid infektion av HIV, kan ettupphävande av beslutet om tvångsisolering vara förenat med risker för andramänniskors liv och hälsa. En möjlighet till permission skulle kunna vara ettrealistiskt sätt att pröva den tvångsisolerades villighet och möjlighet attleva på ett sådant sätt att han inte riskerar att smitta andra människor.Tillfällig vistelse utanför sjukhuset under sådana former skulle också vara ettytterligare uttryck för ett humanitärt synsätt på dessa frågor. Jag föreslår att i smittskyddslagen öppnas en möjlighetatt bevilja tvångsisolerade permission. En permission bör ocksä kunna utformasså, att den avser återstoden av den bestämda tiden för tvångsisolering. Dettainnebär att beslutet om tvångsisolering kan upphöra att gälla sompermissionen går till ända. En permission bör kunna förenas med särskilda villkor, t.ex. att hålla viss kontakt med smittskyddsläkaren eller med den behandlande läkaren. Det bör ankomma påsmittskyddsläkaren att efter samråd med den ansva- Prop. 1988/89:5 rigeläkaren besluta om permission. Enförutsättning för vistelse i dessa fria former är dock, att det är rimligt ,anta att den isolerade kan klara friheten utan risk för smittspridning. Attuppenbart äventyra andra människors liv och hälsa kan inte godtas. Vidare måstesjälvklart en permission kunna avbrytas med omedelbar verkan, om det finns skälmisstänka att den isolerade utsätterandra för smittrisk eller på annat sättbryter mot de särskilda villkoren som är förenade med permissionen. Attden tvångsisolerade skall ha fillfälle att ta emot besök är en självklarhet.Detta förutsätter dock att besöken kan ske utan risk för smittspridning och attde förläggs till tidpunkter som är lämpliga med hänsyn till verksamhetensbedrivande. Genom permission och möjligheten att ta emot besök blir emellertidomhändertagandet av den isolerade mindre slutet än vad det är . En sådanökad öppenhet kan leda till problem som inte förelegat. Det finns skälanta att tvångsisolering av smittbärare också kommer att i huvudsakgälla HIV-smittade narkotikamissbrukare. Eftersom missbruket i sigregelmässigt torde vara den verkliga orsaken till att en narkotikamissbrukarelever på et sådant sätt att han utsätter sin omgivning för smittrisk, är detnödvändigt för motivationsarbetet att den tvångsisolerade inte får tillgångtill alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel . Fördetta krävs att lämpliga kontrollåtgärder kan vidtas. Enligt min uppfattningbör därför i smittskyddslagen tas in bestämmelser om undersökning av ingåendepost, omhändertagande och förverkande av alkoholhaltiga drycker eller andraberusningsmedel och , sprutor eller kanyler samt kroppsvisitation och ytligkroppsbesiktning efter förebild i motsvarande bestämmelser i lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga och i lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall. Beslut i dessa frågor bör fattas av den överläkaresom ansvarar för den tvångsisolerade. Ett beslut om förverkande bör kunnaöverklagas till länsrätten. Ändra sådana beslut bör inte kunna överklagas. Somjag framhållit är det inte möjligt att i beslutet om tvångsisolering angeunder hur beslutet skall gälla. Med hänsyn fill att omhändertagandet iett enskilt fall kan bli långvarigt, är det enligt min mening nödvändigt attfortlöpande pröva behovet av tvångsisolering. Detta bör ske så, att ett beslutom tvångsisolering får gälla , men att isoleringendärefter kan förlängas med högst åt gången. Även frågor omförlängning bör prövas av länsrätten. Det bör ankomma på smittskyddsläkaren attansöka om förlängning av tvångsisoleringen hos länsrätten. Ettsätt att söka begränsa spridningen av smittsamma sjukdomar är att kriminaliseravissa smittfarliga beteenden. Isamband med att gällande smittskyddslag gjordes tillämplig på infek tion av HIV upphävdes 26 § i lagen. Paragrafen innehöll bestämmelser om straff för den som lider av en venerisk sjukdom och med vetskap eller - 90 misstanke om det harkönsligt umgängesamt för den som eljest uppsåtligen Prop. 1988/89:5 ellerav grov oaktsamhet utsätter annan för fara att bli smittad av venerisk sjukdom.Skälet till att denna bestämmelse togs bort var bl. a. en önskan att stärkaförtroendet för smittskyddsarbetet (prop. 1985/86:13, SoU 4, rskr. Utredaren- som överlämnade sitt förslag till en ny smittskyddslag innanstrafftestämmelsen i 26 § hade upphävts - föreslär att straffbestämmelsen inteskall föras över till en ny smittskyddslag. Eftersom bestämmelsen redan hadeupphävts innan remisstiden gick ut har flertalet remissinstanser inte berörtfrågan. Länsrätten i förordar dock en fortsatt kriminalisering ismittskyddslagen av spridande av smitta. Underden senare tidens debatt kring infektion av HIV har det förts fram förslag omatt åter införa någon form av sanktion i smittskyddslagen för den som vårdslösteller hänsynslöst sprider HIV-smitta. Det har gjorts gällande atttvångsisoleringen borde ersättas av en fängelsepåföljd beträffande den sommedvetet sprider smitta. Det framhålls att spridande av smitta inte bör bedömasannorlunda än andra allmänfarliga beteenden. Jagvill först slå fast att tvångsisolering som smittskyddsåtgärd aldrig kangenerellt ersättas av straffsanktioner. En straffpåföljd kan bli aktuell förstsedan en straffbelagd handling har begåtts. Tvångsisolering däremot skall iprincip vidtas preventivt för att hindra vidare smittspridning oavsett om detföreligger en straffbar handling eller ej. 1samband med förslaget att upphäva straffbestämmelsen i 26 § gällandesmittskyddslag konstaterade jag att det var sällsynt att någon fälldes tillansvar enligt bestämmelsen. lagfördes endast sex personermed stöd av lagrummet. Det har gått bestämmelsenupphävdes. Det har inte framkommit något som talar för att smittskyddsarbeteti stort skulle påverkas i negativt hänseende av att det i smittskyddslagen intefinns bestämmelser som kiminaliserar spridandet av smitta genom sexuelltumgänge. Medmitt förslag till en ny smittskyddslag kommer, som jag har redogjortför (avsnitt 2.5), särregleringen av de veneriska sjukdomarna i princip attupphöra. Sexuellt överförbara sjukdomar kommer i lagen att behandlas i huvudsakpå samma sätt som övriga samhällsfariiga sjukdomar. Som jag harframhållit bör dock uppgifter om enskilda vid dessa sjukdomar också framgent haett särskilt starkt skydd. Det finns mot denna bakgrund inte skäl attsärreglera spridande av de sexuellt överförbara sjukdomarna. Om enstraffbestämmelse ånyo skulle införas i smittskyddslagstiftningen borde dendärför avse uppsåtligt eller oaktsamt spridande av varje samhällsfariigsjukdom. Föregen del tror jag inte att en kriminalisering skulle effektiviserasmittskyddet. Däremot finns det tecken som talar för att den avskräckandeeffekt en kriminalisering åsyftar i stort uppnås genom den risk för tvångsisoleringsom föreligger beträffande den som utsätter andra för smitta. Även om smittskyddslageninte kommer att innehålla någon straffbe stämmelse, innebär detta inte att spridande av smitta kommer att vara straffritt. I finns flera bestämmelser som beroende på omstän- , digheterna i det särskilda fallet kan bli tillämpliga då någon sprider smitta 91 Jag villerinra om vad jag anförde härom i samband med förslaget att upphäva 26 §smittskyddslagen (prop. 1985/86:13 s. 16 f). 2.14 Handläggningen av mål och ärenden Mittförslag: En ny smittskyddslag skall innehålla vissa kompletterandebestämmelser om förvaltningsprocessen. I mål om tvångsisolering pä sjukhusskall länsrätten som regel hålla muntlig förhandling. Vid avgörande av sådanamål i kammarrätten skall nämndemän delta. När smittskyddsläkaren har fattat ettbeslut om omedelbar tvångsisolering eller när en fråga om tvångsisolering skallomprövas av länsrätten, skall målet företas till avgörande inom fränden dag då beslutet underställdes resp. då ansökan kom in till länsrätten. Denenskilde skall även i fortsättningen ha möjlighet att beviljas offentligtbiträde eller annan rättshjälp i vissa mål enligt smittskyddslagen. Beslut som fattasenligt smittskyddslagen skall gälla , om inte något annat förordnas ibeslutet. Utredarensförslag: Utredaren har inte lämnat något förslag om de processuella frågorna. Remissinstanserna:Endast några enstaka remissinstanser, huvudsakligen de juridiska, har berörtdessa frågor. Länsrätterna i , samt och har pekat på att domstolsförfarandet bör regleras, de senare länsrätternahänvisar till de processuella bestämmelserna i . Kammarrätten i Göteborgframhåller att 12 och 15 §§ delgivningslagen (1970:428) inte bör varatillämpliga i dessa fall. Skälenför mitt förslag: Handläggningen av ärenden hos förvaltningsmyndighet reglerasi förvaltningslagen (1986:223). Bestämmelserom handläggningen av mål hosförvaltningsdomstol finns i förvaltningsprocesslagen (1971:291) och lagen(1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar. Bestämmelserna i de tvåförstnämnda lagarna gäller enbart i den mån avvikande bestämmelser inte harmeddelats i andra författningar. Igällande smittskyddslag finns inga avvikande handläggningsbestämmelser. Dettainnebär att de nämnda författningarna gäller utan inskränkningar vidhandläggningen av mål och ärenden enligt smittskyddslagen. Jag delarremissinstansernas uppfatting att det finns skäl att i en ny smittskyddslaginföra bestämmelser som i vissa avseenden avviker från eller som kompletterarbestämmelserna i nämnda lagar. Såväl LVU som LVM innehåller särskilda regler omdomstolsförfarandet och handläggningen av ärenden i övrigt. Jag anser detlämpligt att smittskyddslagens handläggningsregler så långt möjligtöverensstämmer med motsvarande bestämmelser i dessa båda lagar. Jaghar i föregående avsnitt föreslagit att länsrätten skall vara första instansbeträffande beslut om tvångsisolering och att målen bör anhängig- görasi rätten på ansökan av smittskyddsläkaren. I dessa fall kommer Prop. 1988/89:5således processen i länsrätten att innebra ett tvåpartsförfarande. Dettaöverensstämmer med vad som gäller i mål enligt LVM och LVU. I mål där denenskilde har överklagat ett beslut som smittskyddsläkaren eller överläkarenfattat under tvångsisoleringen (besvärsmål), anser jag däremot inte attsmittskyddsläkaren eller överläkaren bör vara part. Förfarandeti förvaltningsdomstol är enligt huvudregeln i förvaltningsprocesslagenskriftligt. I handläggningen får dock ingå muntlig förhandling beträffande vissfråga när det kan antas vara till fördel för utredningen i målet eller främjaett snabb avgörande av målet. Vidare skall bl.a. i länsrätt muntlig förhandlinghällas om den enskilde begär det och förhandlingen inte är obehövlig och inteheller särskilda skäl talar emot det. Imål om vård enligt LVU och LVM är däremot muntlig förhandling i länsrätthuvudregel. Skälen härför är enligt förarbetena till nämnda lagar bl.a. attmålen avser frågor av stor betydelse för den enskilde och att enbart enskriftlig redovisning i länsrätten kan ge ett sämre beslutsunderlag än om parternaär närvarande vid målets avgörande. Det kan även vara lättare förden saken rör att vid en förhandling inför länsrätten munfiigen redovisa sinuppfattning i målet. Jag anser att dessa omständigheter kan åberopas även imål om tvångsisolering enligt smittskyddslagen och att det i dessa mål såledesi regel bör ingå muntlig förhandling i länsrätten. Emellertid bör det, liksomenligt LVU och LVM, finnas en möjlighet att avgöra ett mål på handlingarna iundantagsfall. Är det enligt länsrättens bedömning uppenbart obehövligt atthålla muntlig förhandling bör sådan kunna underlåtas. Jag anser att denenskilde alltid skall upplysas om sin rätt till muntlig förhndling innan måletavgörs. Om den enskilde då begär muntlig förhandling skall rätten hålla sådan. Närdet gäller förhandlingen i kammarrätt och regeringsrätten bedömer jag att någrasärregler om muntlig förhandling inte behövs i smittskyddslagen. Det innebäratt reglerna i förvaltningsprocesslagen blir tillämpliga. Det finns inte hellernågot behov av att frångå förvaltningsprocesslagens regleri besvärsmål. Länsrättenär enligt huvudregeln i lagen om allmänna förvaltningsdomstolar domför med enlagfaren domare och tre nämndemän. I kammarrätten, som är domför med trelagfarna domare, skall enligt samma författning nämndemän ingå i rätten enbartom det är särskilt föreskrivet. Isåväl LVM som LVU finns särskilda bestämmelser om att nämndemän vanligen skallingå i handläggningen av mål i kammarrätten. Med hänsyn till målensbeskaffenhet vid fråga om tvångsisolering anser jag att nämndemän skall ingåockså vid kammarrättens handläggning av dessa mål. fall som underställs länsrätten för prövning då smittskyddsläkaren har beslutat om omedelbar tvångsisolering är den enskilde vanligen redan isolerad. Det är han också i de fall länsrätten prövar frågor om fortsatt tvångsisolering. Jag finner det särskilt angeläget att dessa mål prövas snabbt. Smittskyddslagen bör därför ange en bestämd tidsfrist inom vilken dessa mål bör företas till avgörande. Ett sådant mål skall företas till avgörande inom från den dag då beslutet underställdes länsrätten resp. då ansökan kom in till länsrätten. Liknande bestämmelser finns i 93 En ny smittskyddslag böräven innehålla bestämmelser om vilken läns- Prop. 1988/89:5 rätt som ärbehörig. De frågor som länsrätten kan ha att pröva enligt den föreslagnasmittskyddslagen är beslut av miljö- och hälsoskyddsnämnden,smittskyddsläkarens ansökan om tvångsisolering eller underställning avsmittskyddsläkarens beslut om omedelbar tvångsisolering och vissa avsmittskyddsläkarens beslut under tvångsisoleringen samt överläkarens beslut omförverkande. Jag anser det lämpligt att fommreglerna knyter an fill debeslutande myndigheternas och läkarnas verksamhetsområden. Detta innebär attfrågor enligt denna lag skall prövas äv länsrätten i det län där miljö- ochhälsoskyddsnämnden, smittskyddsläkaren eller överläkaren har sin verksamhet. Jagvill i detta sammanhang också erinra om att har beslutat om ändringar i rättshjälpslagen (1972:429). Ändringarna innebär bl.a. att rättshjälp genom offentligt biträde kan förordnas i angelägenhet vid förvaltninsdomstol som rör intagning på sjukhus eller utskrivning enligt smittskyddslagen (prop. 1987/88:73, JuU 21, rskr. Jag anser att bl. a. offentligt biträde även i fortsättningen bör kunna förordnas vid tvångsiso- lerin på sjukhus samt vid överklagande av avslag pä begäran om tvångsiso leringens upphörande. Detta föranleder vissa redaktionella ändringar i rättshjälpslagen, till vilka jag avser att återkomma i ett senare samman hang. ' Vadjag här har föreslagit beträffande behovet av kompletterande bestämmelser förhandläggningen av mål och ärenden gäller inte miljö- och hälsoskyddsnämndensverksamhet. För nämnderna finns det inte något behov av sådana kompletterandebestämmelser. Förvaltningslagenföreskriver att ärenden där någon enskild är part skall handläggas sä snabbtsom möjligt utan att säkerheten eftersatts. Förvaltningsprocesslagen däremotinnehåller inga bestämmelser om domstolai"nas handläggningstider. Jaganser att smittskyddslagen, i likhet med LVU och LVM, bör kompletteras med ensärskild regel om skyndsam handläggning av såväl mål och ärenden. Iall smittskyddsverksamhet är det nödvändigt att besluten kan verkställasomedelbart utan hinder av att de inte har vunnit laga kraft. En bestämmelsehärom bör tas in i en ny smittskyddslag. 2.15 Denenskildes kostnader för undersökning, vård och behandling m.m. Mittförslag: All undersökning, vård och behandling som behövs fränsmittskyddssynpunkt vid en samhällsfariig sjukdom är gratis för patienten inomden landstingskommunala hälso- och sjukvården. Undersökning hos enjjrivatprakfiserande läkare för att utreda om en samhällsfarlig sjukdomföreligger är gratis för patienten. En förutsättning är dock att läkaren äransluten till sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring.Fö( övriga besök hos en sådan läkare utgår föreskriven patientavgift. Läkemedelsom behövs från smittskyddssynpunkt vid behandlingen för en samhällsfarligsjukdom skall våra gratis för patienten. De kostnadsfriaförmånema gäller för den som är försäkrad enligt lagen om allmän försäkring. Utredarens förslag:Läkarundersökning och isolering på sjukhus som sker genom landstingskommunensförsorg efter anmodan eller beslut av smittskyddsläkare skall vara gratis förden enskilde. Den som söker läkare på egen misstanke om samhällsfarlig sjukdomskall däremot eriägga patientavgift. Fortsatt undersökning, vård ochbehandling som behövs från smittskyddssynpunkt skall vara kostnadsfri i öppenoch sluten vård. Dén som väljer att gå till en privatpraktiserande läkare fårsjälv betala patientavgift för läkarbesöket.' Utredarenföreslår ingen kostnadsbefrielse för läkemedel.