prop · GC03128 · 1988-12-31 00:00:00 — Föregen del anser jag det olämpligt att lagstifta om en sådan försäkring om detåsyftade resultatet kan uppnås utan en lagreglering. Det är en fördelfrån konsumentsynpunkt med flera med varandra konkurrerandeförsäkringslösningar. Behovet av en sådan lösning blir också mindre om ansvaretenligt åtagandet inte överförs från tillverkaren. Jaganser sammanfattningsvis att tillverkarens betalningsansvar gentemot enobunden verkstad kan genomföras utan att åtagandet överförs på den obundna verkstadenoch utan en obligatorisk försäkringslösning. Genom den av mig förordadeordningen begränsas utrymmet för oklarheter när det gäller ansvaret enligtåtagandet, vilket bör förbättra möjligheten för bilägaren att vid eventuellaframtida reparationsfall fritt välja till vem han vill vända sig för att fåarbetet utfört. Jagövergår nu lill atl närmare behandla utformningen av tillverkarens betalningsskyldighetgentemot den obundna verkstaden. Fråganom tillverkarens skyldighet att svara för kostnadema aktualiseras närbilägaren vänder sig till en märkesobunden verkstad för att få reparationenutförd när bilen vid myndighets kontroll visar sig inte uppfyllaavgasreningskraven för fordon i bmk i bilavgasförordningen. sker detta isamband med den årliga kontrollbesiktningen. Som framgår av 12 § första stycketbilavgasförordningen skall fordonet genom reparationen bli satt i ett sådantskick att det kan lämnas utan anmärkning vid kontrollbesiktning eller vid enflygande inspektion eller någon annan myndighetskontroll. Det är endast fördetta slag av reparationer som betalningsskyldigheten för tillverkaren bliraktuell. Tillverkaren bör inte vara skyldig att lämna betalning för åtgärdersom inte är adekvata i den meningen att de är mer omfattande och därmed merkostsamma än vad som behövs för all ställa fordonet i sådant skick att detuppfyller avgaskraven. Betalningen bör i sådana fall begränsas till kostnadenför en reparation som gör alt bilen kommer i ett sådant skick. Någonbetalningsskyldighet uppkommer givetvis inte om det skulle visa sig atttillverkarens åtagande överhuvud taget inte är tillämpligt, exempelvis beroendepå omständighet som avses i 6 § andra stycket bilavgaslagen. Dettorde i normalfallet inte vara oklart vilken åtgärd som behöver vidtas för att avhjälpa bristen. När bilägaren vänder sig till en i förhållande till tillverkaren obunden verkstad för att få reparationen utförd, kan verk staden därför oftast direkt avgöra att det är fråga om en reparation som omfattas av tillverkarens åtagande och vad som bör göras för att avhjälpa felet. Tillverkaren kan därefter debiteras kostnaden när arbetet är klart. Omdet är oklart hur bristen skall avhjälpas bör den verkstad som skall Prop.1988/89:128 utföra arbetet rådgöra med tillverkaren eller den verkstad somdenne anvisar, innan reparationen utförs. Annars finns en risk att tillverkarenhelt eller delvis vägrar att betala den begärda ersättningen. Som jag tidigarenämnt bör den obundna verkstaden inte kunna vända sig till bilägaren med kravpå betalning i den situationen. Vadjag nu har sagt om begränsningarna i tillverkarens ansvar följer av de redan nugällande kraven på utformningen av åtagandet. Betalningsskyldigheten börvidare begränsas till en kostnad som framstår som rimlig i förhållande till deåtgärder som vidtas beträffande fordonet. I likhet med vad haruttalat anser jag att tillverkaren inte skall vara skyldig att ersätta mer änen skälig kostnad för den utförda reparationen. Somriksdagen anför bör skälighetsbedömningen i första hand grundas på vadmotsvarande reparation skulle ha kostat om en av tillverkaren auktoriseradverkstad hade anlitats. Medhänsyn till intresset av en effektiv konkurrens bör några särskilda krav påkompetens när det gäller reparationer av avgasreningssystemet inte ställas påden verkstad som utför arbetet. Det är inte minst från konsumentsynpunkt dockrimligt att kräva att den som begär ersättningen yrkesmässigt bedriver bilreparationsverksamhet.Detta krav bör anses uppfyllt om verkstaden är registrerad enligt lagen(1968:430) om mervärdeskatt. Registreringsskyldighet till mervärdeskatt gällerom verksamheten bedrivs yrkesmässigt med en årlig omsättning överstigande30000 kr. Tillgrund för tillverkarens bedömning av ersätfningsyrkandet från den obundnaverkstaden bör företes protokoll eller någon liknande handling som upprättatsvid den myndighetskontroll då bristen upptäcktes. Tillverkaren bör vidare omhan så önskar få möjlighet att kontrollera de delar som har bytts ut i sambandmed reparationen. Han bör även ha rätt att få del av protokoll som harupprättats i samband med ny kontrollbesiktning efter denna. I vilken utsträckningen sådan ny besiktning skall företas regleras i fordonskungörelsen (1972:595).Enligt kurigörelsen kan brister som endast är av ringa betydelse leda till ettpåpekande i stället för underkännande vid kontrollbesiktning och flygandeinspektion. I sådana fall behöver en ny besiktning inte ske. Jag utgår dockfrån att de myndighetsföreskrifter som kommer att utfärdas rörande kontrollenav de aktuella fordonen ges en sådan utformning att ny besiktning inormalfallet blir obligatorisk. I vart fall bör enligt min mening tillverkarenkunna göra anspråk på att en ombesiktning sker. Tillverkarenbör, som har påpekat i samband med beredningen avdetta ärende, vara skyldig att inom en bestämd tid ta ställning tillverkstadens betalningsanspråk. Denna tidsfrist bör anges i lagtext. Jagåterkommer i specialmotiveringen till den närmare utformningen av en sådanbestämmelse. Riksdagenpåpekar att det i något fall kan uppstå tvist angående betal ningen mellan tillverkaren och den märkesobundna verkstaden. Som riks dagen påpekar skulle det vara en fördel om berörda branschorganisationer kunde komma överens om ett frivilligt system för konfliktlösning. Del finns enligt min mening inget skäl att lägga fram lagförslag angående ett 13 1 sista hand finns givetvis möjligheten för parterna att lösa uppkomnatvister vid allmän domstol. Mitt förslag: Omen obunden verkstad utför en reparation som omfattas av tillverkarens åtagande,får betalning inte utkrävas av bilägaren. Skälenför mitt förslag: Jag övergår nu till att behandla bilägarens ställning iförhållande till den obundna verkstaden och hans möjligheter att framställaanspråk om en reparation som omfattas av åtagandet har utförts av en obundenverkstad. Beträffandeen sådan reparation gäller i normalfallet konsumenttjänstlagens regler, sommed några undantag är tvingande till konsumentens förmån. Om bilägaren ärmissnöjd med verkstadens arbete kan han åberopa konsumenttjänstlagensbestämmelser i tillämpliga delar, när han vänder sig till verkstaden för attfå rättelse. Enligt de grundläggande bestämmelserna i 4§ konsumenttjänstlagenskall en reparation som är i fråga utföras fackmässigt. Näringsidkaren skallmed tillbörlig omsorg ta till vara konsumentens intressen och samråda med dennei den utsträckning som det behövs och är möjligt. Konsumenttjänstlagen gällerdock inte om bilägaren inte betraktas som konsument i lagens mening, t.ex. dåen taxiägare träffar avtal om reparation av en bil som används i rörelsen. Närden obundna verkstaden åtar sig att utföra en reparation som omfattas av tillverkaråtagandetbör, i motsats till vad som normalt gäller och med hänsyn till vadjordbruksutskottet uttalat, kostnaden för arbetet inte betalas av bilägarenutan av den tillverkare som har lämnat det med avgasgodkännandet förbundnaåtagandet. Bilägarens ställning liknar den som skulle uppkomma om han som fullbetalning för en vanlig reparation till verkstaden hade överlåtit en fordran påen utomstående. Genom en tvingande regel bör därför slås fast att den verkstadsom har åtagit sig reparationen inte kan vända sig mot bilägaren med krav på ersättning,t.ex. i fall då tvist om betalningen har uppkommit mellan verkstaden och tillverkaren. Bestämmelseni 4§ konsumenttjänstlagen att tjänsten skall utföras fackmässigt omfattar ävende reservdelar som används vid reparationen. Tjänsten anses enligt 9§konsumenttjänstlagen felaktig om reservdelar och övrigt material inte svararmot vad bilägaren har anledning att kräva med hänsyn till de krav på fackmässighetoch omsorg som ställs i lagen. Vid en ny konlrollbesiktning som sker efterreparationen görs en viss bedömning av det utförda arbetet. Därtill kommer denkontroll som tillverkaren kan sägas utöva genom sin bedömning av omersättningskravet från verkstaden är berättigat. Mot bakgrund av del skydd sombilägaren således åtnjuter anser jag det inte nödvändigt att införa ytterligareregler angående kvaliteten på den obundna verkstadens arbete eller på detmaterial som används. Jagåterkommer i specialmotiveringen till frågan om i vilken utsträckning reglernai konsumentljänstlagen blir tillämpliga på förhållandet mellan bilägaren ochden obundna verkstaden. Tillverkarens ansvar föravhjälpandet av den aktuella bristen bör vara Prop. 1988/89:128 begränsat tillbetalningsskyldigheten. Bilägaren bör således inte kunna vända sig tilltillverkaren och med stöd av åtagandet kräva att denne skall avhjälpa felet, omhan är missnöjd med verkstadens arbete. Däremot kan tillverkaren haskyldigheter enligt åtagandet som inte har direkt samband med självareparationsarbetet. Exempelvis bör även i fortsättningen enligt åtagandet gällaatt tillverkaren skall svara för kostnaden för en eventuell nykontrollbesiktning av bilen. Om det uppkommer en ny brist somomfattas av tillverkaråtagandet, har bilägaren som nämnts full frihet att väljaom han vill vända sig till tillverkaren eller till en obunden verkstad för attfå felet avhjälpt. Terrängkörningslagenträdde i kraft den Ijanuari 1976 (prop. 1975/76:67, JoU 28, rskr. Lagensyftar främst till att skydda mark och vegetation mot skador. a. ett generellt förbud mot körning i terräng med terrängfordon ochmotorfordon på barmark samt på snötäckt skogsmark med plant- eller ungskog omdet inte är uppenbart att kömingen kan ske utan risk för skada på skogen. Inomde delar av Qällområdel som regeringen bestämmer är körning i terräng medterrängfordon och motorfordon förbjuden även på annan mark. Medslöd av lagen har regeringen i terrängkörningsförordningen (1978:594) heltförbjudit terrängkörning inom tolv större fjällområden. hardessutom möjlighet att lokalt för visst område meddela förbud mot terrängkörningeller meddela villkor för sådan körning om det behövs från naturvårdssynpunkteller annan allmän synpunkt. Förbuden är dock inte utan undantag. Enligtförordningen gäller undantag för körning bl. a. i räddningstjänst och isamband med näringsutövning. Trafikreglernaför tillåten terrängkörning finns i terrängtrafikkungörelsen (1972:594), därockså de tekniska kraven på terrängfordon anges. Kommunerna har enligtkungörelsen möjlighet att meddela lokala föreskrifter om trafik i terräng.Sådana föreskrifter får bl. a. avse förbud mot trafik med fordon av visst slagsamt färdhastighet. I områden som omfattas av naturvårdslagens (1964:822)särskilda skyddsformer kan föreskrifter meddelas som förbjuder körning iterräng. Vidtidpunkten för terrängkörningslagens tillkomst utgick man från att traktorer och motorredskap enbart utnyttjades för nyttoändamål inom bl. a. jordbruks- och skogsnäringarna. Dessa fordon kom därför inte att omfattas av de generella förbuden mot terrängköming i lagen, vilka gäller för terrängfordon och motorfordon. Med terrängfordon avses terrängmo torfordon och terrängsläp, exempelvis snöskotrar. Begreppet motorfordon innefattar övriga motordrivna fordon som ej är all anse som traktorer eller motorredskap. Till denna kategori hör bilar, motorcyklar och mopeder. Förbudet mot körning i de av regeringen avgränsade fjällområdena omfat tar samma fordonsslag. De förbud mot terrängkörning inom visst område 15 somlänsstyrelsen kan besluta om med stöd av 5 § terrängkörningsförordningen fårdock avse alla slag av motordrivna fordon, dvs. även traktorer ochmotorredskap. I detta sammanhang bör nämnas att det inom kommunikationsdepartementetför närvarande bereds ett förslag om en ändrad gruppering av traktorer och motorredskap.Förslaget berörs i samband med andra förslag om vissa ändrade bestämmelser ommotorredskap och traktorer som överlämnats till lagrådet för yttrande. Av naturvårdsverketsframställning framgår ätt det har blivit alltmer vanligt attolika typer av terränggående fordon registreras som framför allt traktorertrots att de inte används som nyttofordon. Utvecklingen av nya typer av fordonav detta slag och användningen av dem har, särskilt i fjällområdet, ökatbetydligt . Köming med s. k. terränghjulingar (t.ex.minitraktorer) på barmark sker i allt större utsträckning. I motsats till vadsom har antagits byggs det upp en marknad för speciellabarmarksfordon, som i stor utsträckning inte omfattas av terrängkörningslagensregler. En slagkraftig marknadsföring kan komma att leda till en fortsattkraftig uppgång av antalet sådana fordon. En sådan utveckling lederenligt till olägenheter av olika slag. genomförda undersökningartyder på att Qälltrakterna är särskilt känsliga för slitage, bl. a. beroende påvegetationens låga produktionsförmåga och den stora arealen med känsligavegetationstyper. har också skador på mark och vegetationobserverats på många håll längs Qällkedjan, bl. a. på kalfjäll. En ökad trafikmed motordrivna fordon kan också komma att leda till atttidigare svåråtkomliga områden lättare nås med ökade risker för störningar påolika häckande eller ynglande djurarter som följd. Konflikterna medtraditionellt friluftsliv ökar genom att vandringslederna även utnyttjas av barmarksfordonen.Möjligheterna till illegal jakt underlättas också. Det är mot denna bakgmndsom jag nu behandlar förslag om en utvidgning av terrängkörningslagenstillämpningsområde till att omfatta samtliga motordrivna fordon. Förslaget hari huvudsak mottagits positivt av remissinstanserna. Jag delar bedömningen attåtgärder måste vidtas i syfte att begränsa den nuvarande utvecklingen avbarmarks-trafiken i terräng och därmed motverka skador på naturmiljön. 2.2.2Utvidgning av terrängkörningslagens tillämpningsområde Mitt förslag: Terrängkörningslagenstillämpningsområde utvidgas till att omfatta motordrivna fordon över huvudtaget. förslag:Överensstämmer med mitt förslag: Remissinstanserna: Flertalet remissinstanserär positiva till eller lämnar förslaget utan erinran. Skälen för mitt förslag:De problem som tar upp i sin skrivelse har redantidigare uppmärksammats. 1 den redovisning rörande Prop. 1988/89:128 terrängkörningslagenstillämpning som regeringen lämnade till diskuterades enutvidgning av lagens tillämpningsområde på det sätt som naturvårdverket nuföreslår. En sådan ändring avvisades dock av huvudsakligen praktiska skäl.Därvid påpekades att större delen av de aktuella fordonen används förnyttoändamål och därför måste undantas från lagens tillämpningsområde genomadministrativa föreskrifter, varvid besvärliga avgränsningsproblem skulleuppkomma. I stället hänvisades till redan existerande möjligheter att regleratrafiken med fordonen. lämnade dessa synpunkter utan erinran. anför har det därefter blivit allt vanligare att terrängkörningslagensbestämmelser kringgås genom att olika typer av terränggående fordon som i storutsträckning inte används för nyttobruk registreras som traktorer ellermotorredskap. Denna utveckling bestyrks av remissinstanserna. Länsstyrelsernasmöjligheter att meddela förbud för visst område mot körning med sådana fordonoch naturvårdslagens bestämmelser om skydd av naturmiljön kan mol bakgmnd avdenna utveckling inte längre anses tillräckliga för att komma till rätta medde problem som användandet av fordonen medför. Enmöjlig åtgärd som föreslås i remissyttrande skulle vara attinföra skärpta bestämmelser för registrering av s.k. allterrängfor-don somtraktorer eller motorredskap. Därmed uppnår man dock inte någon begränsning ianvändningen av utpräglade nyttofordon för ändamål för vilka de inte äravsedda. Jag ansluter mig i stället till förslag att förbudeti terrängkörningslagen mot barmarkskörning nu bör utvidgas till att omfattamotordrivna fordon över huvud taget. Somjag har nämnt har i terrängkörningsförordningen meddelats undantagfrån terrängkörningslagens förbud när det gäller utpräglad nyttokörning.Således får enligt 1 § förordningen körning på barmark ske i jordbruk ellerskogsbruk samt i direkt samband med renskötsel. Vidare undantas bl.a.körning avpersonal i räddningstjänst, sjukvårdspersonal och veterinär i trängande fallsamt statlig eller tjänsteman i tjänsteärende. Liknande undantag finnsför de fjällområden där regeringen heh har förbjudit terrängkörning samt ienstaka fall även för körning i skogsföryngringar. Dessa undantag bör enligtmin mening gälla även för de traktorer och motorredskap som enligt mitt förslagkommer att ingå i terrängkörningslagens tillämpningsområde. De existerandeundantagen tillgodoser i huvudsak de behov av nyttotrafik med sådana fordon somföreligger. Som framgår av skrivelse och av remissyttrandenakommer dock vissa kompletteringar och följdändringar att behöva göras i terrängkörningsförordningen.Undantag från förbuden mot terrängkörning måste meddelas för vissa ytterligareanvändningsområden, där traktorer och motorredskap används som arbetsfordon.Jag avser att senare föreslå regeringen att vidta dessa ändringar. 2 1988/89. 1 .saml Nr 128 2.3 Lagen (1976:1054)om svavelhaltigt bränsle Mittförslag: Lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle ändras så att samtligabestämmelser i lagen omfattar alla slags svavelhaltiga bränslen. Skälenför mitt förslag: Enligt lagen (1976:1054) om svavelhaltigt bränsle(svavellagen) får regeringen i fråga om fossilt bränsle som innehåller svavelmeddela föreskrifter som gäller förbränning, handel, överlåtelse eller importoch som är påkallade från miljöskyddssynpunkt eller annan allmän synpunkt.Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddelasådana föreskrifter. Med stöd av lagen har regeringen utfärdat förordningen(1976:1055) om svavelhaltigt bränsle. Förordningen innehåller bl. a. regler omhögsta tillåtna svavelhalt i fossila bränslen. Dethar ibland ifrågasatts om torv omfattas av svavellagen. För att undanröja allttvivel om att lagen gäller aUa slags svavelhaltiga bränslen föreslog jag enprincipiell förändring av lagen i prop. 1987/88:85 om miljöpolitiken inför1990-talet. Mitt förslag innebar att ordet "fossilt" utmönstras uruttrycket "fossilt bränsle" i lagens 1 §. Förslaget antogs av (JoU 1987/88:23, rskr. 373) och lagändringen träder i kraft den Ijuli 1989. Enligtmin mening bör emellertid samtliga bestämmelser i svavellagen kunna tillämpas ifråga om alla slags svavelhaltiga bränslen. Jag anser därför att ordet"fossilt" helt bör utmönstras ur lagen. Utöver det nämnda lagmmmet (1§) förekommer uttrycket i 3, 5 och 7§§. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom miljö- och energidepartementetupprättats förslag till 1. lag om ändring i bilavgaslagen(1986:1386), 2. lag om ändring i terrängkörningslagen(1975:1313), 3. lag om ändring i lagen(1976:1054) om svavelhaltigt bränsle. Förslagen bör fogas till protokollet idetta ärende som bilaga 3. 4.1 Förslaget till lag om ändring i bilavgaslagen(1986:1386) De i den allmännamotiveringen förordade bestämmelserna har tagits in i bilavgaslagen i två nyaparagrafer, 6 a och 6 b §§. Iparagrafens första stycke regleras tillverkarens skyldighet att ersätta kostnadenför en reparation av avgassystemet som har utförts av en obun- För attbetalningsskyldighet skall föreligga krävs dels att Prop. 1988/89:128tillverkaren har lämnat ett sådant åtagande som avses i 6§, dels att det är frågaom avhjälpande av en brist som omfattas av åtagandet. Betalningsskyldighetuppkommer således inte i fall som avses i 6§ andra stycket. Av den nämndaparagrafen framgår vidare att en förutsättning för att en brist av det aktuellaslaget skall anses föreligga är att fordonet vid myndighets kontroll inte visarsig uppfylla avgaskraven. Enligt 12 § andra stycket bilavgasförordningen skallbilen genom reparationen bli satt i sådant skick att den kan lämnas utananmärkning vid en kontrollbesiktning eller vid en flygande inspektion ellernågon annan myndighetskontroll. Tillverkaren är inte skyldig att betalareparationen om den inte har gett ett sådant resultat. Betalningsskyldighetenär vidare begränsad till skäliga kostnader. Vad som avses med begreppet skälighar behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2). Somen förutsättning för betalningsskyldighet gäller vidare att den som utförarbetet skall utföra bilreparalioner yrkesmässigt. Om han är registreradenligt lagen (1968:430) om mervärdeskatt och enligt registreringsbevis bedriversådan verksamhet bör detta krav anses uppfyllt. 1 normalfallet bör det varatillräckligt att verkstaden anger sitt registreringsnummer till mervärdeskattpå den faktura som sänds till tillverkaren. Andrastycket i paragrafen reglerar de närmare villkoren för tillverkarensbetalningsskyldighet. Anspråket på ersättning skall åtföljas av en utredningsom visar att reparationen har gett det önskade resultatet. Om bilen har blivitgodkänd vid en sådan förnyad kontrollbesiktning som föranleds av anmärkningenmot avgasreningssystemet, är det tillräckligt att protokollet från besiktningenbifogas. Om en ny kontrollbesiktning i något fall inte skulle varaobligatorisk, bör verkstaden komplettera ersättningsanspråket med enredogörelse för vilka åtgärder som har vidtagits och vad dessa har gett för resuhat.Parterna har också möjlighet att på frivillig väg föranstalta om en ombesiktningav fordonet. Den verkstad som utför arbetet bör när avtal om reparation träffasmed bilägaren försäkra sig om att denne ställer bilen till förfogande för ensådan besiktning. Det finns givetvis inte något som hindrar att tillverkarenkommer överens med verkstaden om ett förenklat ersättningsförfarande, om en sådanutredning som avses i paragrafen bedöms som onödig. Föratt tillverkaren i tveksamma fall skall kunna bedöma om den begärdaersättningen är skälig, kan han kräva att få se de delar somhar bytts ut vid reparationen, under förutsättning att han står för kostnadenför översändandet av delarna. Den som har utfört reparationen måste därförbehålla utbytta delar . Om tillverkaren helt eller delvis villbestrida betalningsanspråket, måste han göra detta från detatt han erhöll delarna. Närtillverkaren har erlagt betalning för den reparation som den obundnaverkstaden har utfört, kan han enligt tredje stycket inte åberopa reparationensom en sådan omständighet som avses i 6§ andra stycket, om det i framtidenuppkommer en ny brist som omfattas av åtagandel. Tillverkaren kan således intehävda att åtagandet vid det senare tillfället inte är tillämpligt,beroende på någon felaktighet i samband med den tidigare Prop. 1988/89:128reparationen. Omtvist uppkommer i fråga om betalningsskyldigheten enligt paragrafen, får dennai sista hand prövas av allmän domstol i vanlig ordning. Paragrafenreglerar förhållandet mellan bilägaren och verkstaden. Konsumenttjänstlagen äri normalfallet tillämplig på det avtal om en reparation som dessa ingår. Redannär avtal träffas mellan verkstaden och bilägaren om en reparation som omfattasav åtagandet bör denne vara försäkrad om att arbetet fullgörs även i de fall entvist om betalningen uppstår mellan verkstaden och tillverkaren. Ibestämmelsen stadgas därför att betalning för reparationen inte kan krävas avägaren. Därav följer att det faktum att betalning inte har erhållits inteheller kan åbropas gentemot honom. Bristande betalning från tillverkaren utgörsåledes inte gmnd för den som utför arbetet att exempelvis häva avtalet omreparation, inställa arbetet eller vägra lämna ut fordonet till ägaren. I ochmed att verkstaden har åtagit sig att utföra reparationen är den också inormalfallet skyldig att slutföra arbetet. Omfordonet efter reparationen fortfarande inte uppfyller avgaskraven, måste denutförda reparationen anses felaktig, varför bilägaren kan kräva att feletavhjälps av verkstaden.