prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — Hit hör iförsta hand frågor om gärningens straffbarhet och brottets rättsligabeteckning, uteslutning av påföljd på grund av bristande straffmyndighet ochbortfallande av påföljd på grund av preskription. Om en sådan fråga kommer uppunder en rättegång trots att den inte omfattas av överklagandet, bör nuvarandeordning i fråga om hovrättens prövningsskyldighet bestå. Närdet gäller vissa andra frågor som inryms i begreppet skuldfrågan är 36 del inte lika ovanligt attdel krävs bevisupptagning. Del kan exempelvis Prop. röra sig om effekten avbrottet, det subjektiva rekvisitet eller frågor om nödvärn eller annannödhandling. Emellertid är bevisupptagning i sådana frågor mycket ofta avbetydelse även för bedömningen av påföljdsfrågan. Det finns därför enligtmin mening inte tillräckliga skäl att inskränka hovrättens skyldighet attpröva sådana frågor i de fall de kommer upp under en rättegång som rörpåföljdsfrågan. Pågrund av det anförda bör, som RU har föreslagit, en regel om inskränkning ihovrättens skyldighet atl pröva en inte överklagad skuldfråga inskränkas tillatt avse den del av skuldfrågan som innefattar prövningen av frågan huruvidaden tilltalade har begått gärningen eller inte. En prövning av denna del avskuldfrågan kräver nämligen typiskt sett en överprövning av den vid tingsrättenupptagna bevisningen, och en sådan överprövning bör för att bli effektiv helst initieras av part. är det i allmänhet fråga om bevisning somsaknar betydelse för bedömningen av påföljdsfrågan. Jagvill nämna att det fallet att tingsrätten funnit atl den tilltalade inte harbegått gärningen inte behöver regleras, eftersom det i sådant fall är uppenbartatt åklagarens eller målsägandens överklagande omfattar såväl skuldfrågan sompåföljdsfrägan, däri inbegripet även frågan om särskild rättsverkan. Detskulle emellertid föra för långt att införa en ordning enligt vilken hovrättenaldrig skulle kunna pröva frågan om den tilltalade begått gärningen näröverklagandet inte omfattar denna fråga. Del skulle bl.a. tvinga hovrätten attutmäta en påföljd även i de fall hovrätten anser det uppenbart att dentilltalade är oskyldig. Man måste därför ge utrymme för en viss begränsadprövning av skuldfrågan även i dessa fall. En lämplig avvägning kan, som RUföreslagit, vara att man till förebild lar reglerna om beviljande av s. k.extraordinär dispens i högsta domstolen (se 54 kap. 10 § första stycket 2 RB). RU:sförslag innebär sålunda att hovrättens officialprövningsskyldighet inskränkstill en kontroll motsvarande den som högsta domstolen skall göra viddispensprövning i ett överklagat mål. RU föreslår atl det i RB:s kapitel om vadi brottmål införs en bestämmelse av innehåll atl hovrätten självmant skallpröva frågan om den tilltalade har begått den åtalade gärningen endast om det idenna del föreligger något förhållande som skulle kunna utgöra grund förresning eller kunna medföra undanröjande av tingsrättens dom på grund avdomvilla eller om målets utgång vid tingsrätten uppenbarligen beror på grovtförbiseende eller grovt misstag. Remissinstansernaär över lag positiva till förslaget. Hovrätten för Väst ra ifrågasätter om det från rättssäkerhetssynpunkt är tillfredsstäl lande alt paragrafen omfattar fallet att den tilltalade mol sitt nekande fällts till ansvar och dömts lill en icke frihetsberövande påföljd, men åklagaren överklagar med yrkande om fängelse. anser att hovrät ten, när det under handläggningen av t. ex. den överklagade påföljdsfrägan framkommer någon omständighet som uppenbart kan föranleda ändrad bedömning i skuldfrågan, av rättssäkerhetsskäl bör få möjlighet att själv mant pröva även skuldfrågan. Föregen del anser jag att den föreslagna regleringen innebär en lämplig Prop.1988/89:95 avvägning mellan de olika intressen som gör sig gällande. Motbakgrund av att det är parterna som bestämmer huruvida och i förekommande falli vilka delar som det överklagade avgörandet över huvud taget skall bli föremålför överprövning, anser jag inte all det bör möta några betänkligheter att denföreslagna regeln får omfatta även det fall som hovrätten för tagit upp. Den tilltalade har ju möjlighet all anslut-ningsvädja sedanåklagaren överklagat. När det gäller det av nämnda falletvill jag påpeka all det i allmänhet torde föreligga grund för resning, om detkommer fram omständigheter som uppenbart bör föranleda ändrad bedömning iskuldfrågan. Jag förordar således en regel med det innehåll som RU harföreslagit. RUhar inte föreslagit någon särskild regel för flergärningsfallen utan ansett allomfattningen av hovrättens prövningsskyldighet i sådana fall bör bedömas medutgångspunkt från en regel angående engärningsfallen. Denna lösning har underremissbehandlingen kritiserats av hovrätten för , som ansett attdet med hänsyn till att en dom ofta nog omfattar flera brott förefalleregendomligt att utforma paragrafen så att den enligt ordalydelsen bara avserengärningsbrottslighet. Jag kan inte instämma i denna kritik. I paragrafenföreskrivs hur hovrätten skall förfara när tingsrätten funnit all dentilltalade har begått den åtalade gärningen. Regeln är givetvis tillämplig ävennär del i en rättegång prövas frågor om ansvar för flera gärningar. Det behövsinga särskilda regler för dessa faU. Ensärskild fråga är huruvida regeln om hovrättens prövningsskyldighet skall lasjälva överklagandet till utgångspunkt eller om även sädana yrkanden somframställs senare och kanske först vid huvudförhandlingen i hovrätten skallbeaktas. Säkert skulle det komma att uppslå processekonomiskt ochprocesstekniskt olyckliga situationer, om man av hovrätten kräver enfullständig bevisupptagning rörande frågan om den tilltalade har begåttgärningen även när denna fråga inte har omfattats av själva överklagandet ulanförts på tal först på ett sent stadium i handläggningen. Konsekvenserna skulleofta bli alt huvudförhandlingar måste ställas in. Enligtmin mening finns det inte skäl att sträcka överprövningen så långt. I ställetmåste principen, liksom , vara att själva överklagandet, till vilketfår räknas komplettering enligt 51 kap. 7 § första stycket RB, bildarutgångspunkt för vilka frågor som skall prövas av hovrätten (jfr Welamson,Rättegång VI, andra upplagan 1978, s. 73). Därutöver harhovrätten i de nu berörda fallen givetvis en överprövningsskyidighel i desituationer där del enligt vad som förut sagts skall ske en officialprövning,dvs. en skyldighet att pröva samtliga påföljdsfrågor m.m. saml ur vissasynvinklar även frågan om den tilltalade har begått gärningen. Reglerna i denföreslagna 51 kap. 23 a § bljr således bestämmande.för hovrättens prövning äveni de nu aktuella fallen. Bevisfrägor rörande.sådana gärningar som inteomfattas av överklagandet kommer med denna ordning all överprövas endast i renaundantagsfall. Jagföreslår alltså att om vad i brottmål (51 kap.) kompletteras meden ny paragraf 23 a §, i enlighet med det sagda. I specialmotiveringenkommer jag att ta upp vissa ytterligare frågor som aktualiserats underremissbehandlingen. 2.2.4Underlaget för hovrättens prövning Mittförslag: I RB markeras tydligare än nu all hovrätten har att la självständigställning till frågan ifall muntlig bevisning, som tagits upp i tingsrätten,skall tas upp på nytt i hovrätten. Partemas möjligheter att i tvistemål införanytt processmaterial i hovrätten inskränks tiU de fall där parten görsannolikt att han haft giltig ursäkt för atl inte åberopa detta redan itingsrätten. Utredningensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Utredningen har dockföreslagit en annan konstruktion av regeln om parternas rätt att införa nyttprocessmaterial i hovrätten. Remissinstanserna:Förslaget om hovrättens ställningstagande lill frågan om vilken muntligbevisning som skall tas upp på nytt i hovrätten tillstyrks av det storaflertalet remissinstanser. Förslaget om att inskränka möjligheterna att införanytt processmalerial i hovrätten har fått ett mera blandat mottagande. Deflesta tillstyrker en inskränkning, men många förespråkar en annan konstruktionav regeln. Skälenför mitt förslag: Med underlaget förhovrättens prövning menar jag allt del som hovrättens avgörande skall vila på.Viktiga beståndsdelar är därvid de omständigheter och de bevis som parternaåberopar till stöd för sin talan. På grundval av della material avgör hovrättenmålet. 1 hovrättens funktion som överprövningsinstans ligger att prövningen iförsta hand skall koncentreras till de frågor och det material som tingsrättenbedömt. Jag skaU nu ta upp två förslag från RU som syftar lill alt förbättramöjligheterna atl åstadkomma en sådan ordning. Behovet av omhörande avvittnen m.fl. Itingsrätten spelas förhör med vittnen och andra regelmässigt in på band. Ihovrätten kan sådan bevisning förebringas pä olika sätt; genom att ett förnyatförhör hålls, genom att en utskrift av tingsrättens bandupptagning läses upp,genom att bandet spelas upp eller genom att tingsrättens referat av förhöretläses upp. I vissa fall måste enligtlag bevisupptagningen ske genom.ett förnyat förhör i hovrätten. Jag tänkerhärvid pä de s.k. lilllrosparagraferna (50 kap. 23 § och 51 kap. 23 § RB). Vadjag nu tar upp avser fall som inte regleras av dessa paragrafer. Närdet gäller muntlig bevisning samverkar flera omständigheter till alt bevismaterialetoftast är mera tillförlitligt i tingsrätten än i hovrätten. 1988/89:95Redan tidsfaktorn har denna effekt. Vittnen och andra förhörspersoner kommer iallmänhet ihåg den händelse de hörs om sämre allt eftersom tiden går. Ju längretid som förflyter mellan förhöret i tingsrätten oeh förhandlingen i hovrätten,desto sämre blir typiskt sett beviset. Dessutom kan de hörda personernapåverkas såväl av vad de upplevt vid huvudförhandlingen i tingsrätten som avvad de eventuellt har läst i tingsrättens dom. Medhänsyn till del sagda bör man eftersträva att muntlig bevisning inte tas upp pånytt i hovrätten om det inte finns ett verkligt behov av det. Nybevisupptagning kan exempelvis behövas om nytt processmaterial förebringas ihovrätten, om det anses nödvändigt att ställa kompletterande frågor eller omett omhörande är av betydelse för tilltrosbedömningen. Denbestämmelse som reglerar frågan om när muntlig bevisning skall tas upp pä nyttav hovrätten är 35 kap. 13 § RB. Enligt bestämmelsen krävs förnyadbevisupptagning endast om hovrätten finner det vara av betydelse förutredningen eller om en part yrkar del och hovrätten inte finner att det skullesakna betydelse. Enligtvad RU har funnit har bestämmelsens tillämpning utfallit så attparternas yrkanden helt bestämmer frågan om omhörande. Hovrätten gör alltsåenligt RU ofta ingen egen prövning av betydelsen av beviset. Målet sätts ut ochvittnen och andra kallas i enlighet med parternas yrkanden i bevisuppgifterna,ibland t.o.m. utan att ens referenten i målet har tagit ställning till fråganom och hur bevisningen bör förebringas. Dettaär inte lillfredsställande. Hovrätten bör i varje mål förehuvudförhandlingen ta ställning till frågan om omförhör skall äga mm eller ombevisningen kan förebringas på annat sätt. Motsvarande ordning bör gälla närdet förekommit syn vid tingsrätten. RUhar ansett att det krävs en lagändring för att få till stånd en ändring avdetta slag. Jag delar RU:s uppfattning, som vunnit stöd vid remissbehandlingen,och förordar därför all 35 kap. 13 § andra stycket RB ändras så att de bevissom bestämmelsen avser behöver tas upp på nytt endast om hovrätten finner detvara av betydelse för utredningen. Den uttryckliga regeln om partsinflyiande påfrågan tas alltså bort ur paragrafen. En sådan åtgärd markerar att det ärhovrätten som ensam har att fatta det slutliga avgörandet i frågan om nyttförhör skall äga mm. Jagvill understryka att avsikten inte är att ta bort allt partsinflytande ifrågan. Parternas uppfattning skall givetvis beaktas vid den prövning somhovrätten har att göra. Nyaomständigheter och bevis i tvistemål Jaghar tidigare understrukit att rättegångens tyngdpunkt bör ligga i tings rätten och all del i hovrättens funktion som överprövningsinstans ligger att hovrätten så långt som möjligt bör ha samma underlag för sin prövning som tingsrätten hade. Det är alltså viktigt att parterna förmås atl åberopa allt relevant processmaterial i tingsrätten. Ett sätt att åstadkomma det är 40 atl inskränka rätten attåberopa nya omständigheter och nya bevis i hov- Prop. 1988/89:95 rätten. Åandra sidan innebär sädana inskränkningar ökad risk för att hovrättensavgöranden blir materiellt oriktiga. EnligtRB gäller för brottmål att parterna har rätt att åberopa nya omständigheter ihovrätten, så länge de håller sig inom ramen för den gärning som målet gäller.Det är också tillåtet att i brottmål åberopa nya bevis, i den mån bevisningeninte bör avvisas med stöd av 35 kap. 7 § RB. Jag förordar inte några ändringari dessa hänseenden. Bestämmelserom parternas rätt att i tvistemål åberopa nya omständigheter och bevis ihovrätten finns i 50 kap. 25 § tredje stycket RB. Frågan reglerades i RB:surspmngliga lydelse så att nya åberopanden inte tilläts, om underlåtenheten attredan i underrätten göra de ifrågavarande åberopandena kunde antas föranleddav ett otillbörligt syfte eller av grov vårdslöshet. Man eftersträvade meddenna reglering att en part visserligen skulle ha möjlighet att i rimligutsträckning åberopa nytt material i hovrätten men att denna rätt skulleutnyttjas endast i undanlagsfall. Den åsyftade effekten uppnåddes emeUertidinte. Domstolarna tycks ha dragit sig för att stämpla en parts förfarande somotillbörligt eller grovt värdslöst, och inte heller parterna synes ha velatåberopa bestämmelsen i nämnvärd omfattning. Att nya rältsfakta eller nybevisning kom upp först i hovrätten blev följaktligen vanligt. Bestämmelsernafick sin nuvarande lydelse (prop. 1971:45, JuU 7, rskr. 25 § tredje stycket RB får ett åberopande av en omständighet eller ettbevis först i hovrätten numera ske endast om parten gör sannolikt att han haftgiltig ursäkt för sin underlätenhet att åberopa omständigheten eller bevisetvid tingsrätten eller om del av annan särskild anledning bör tillåtas altomständigheten eller beviset åberopas. Detförslag som i lagstiftningsärendet förelades lagrådet innebar en merlångtgående inskränkning av möjligheterna till nya åberopanden i hovrätt.Sålunda föreslogs att part inte skulle fä åberopa nya omständigheter ellerbevis i hovrätten, om han inte gjorde sannolikt att han inte kunnat åberopaomständigheten eller beviset vid underrätten eller han eljest haft giUig ursäktatl inte göra det. Enligt detta förslag skulle man alltså bortse frän betydelsenför målets utgång av den nya omständigheten eller det nya beviset och bara laställning till om parten haft giltig ursäkt för att han inte gjorde åberopandetredan vid tingsrätten. Föredragande departementschefen påpekade härvid attredan möjligheten att bestämmelsema kunde komma att tillämpas innebar enallvarlig tankeställare för parterna. Bestämmelser av denna innebörd kundedärför väntas fä viss betydelse vid underrättens processledning när det gäUeratt för partema framhålla vikten av att alla relevanta omständigheter ochbevis åberopas i underrätten. Mot bakgmnd av att bestämmelsema kunde antas blitillämpade med försiktighet borde enligt departementschefen de betänklighetersom under remissbehandlingen hade förts fram mol den föreslagna ordningen inteföranleda att kommitténs förslag frångicks (prop. 1971:45 s. 99). Departementschefenuttalade vidare att han ansåg att möjligheten att åberopa nya omständigheter och bevis i allmänhet borde vara mindre i högsta domstolen än i hovrätt. Detta hindrade emellertid inte atl den nu 41 aktuellabestämmelsen gavs samma lydelse som motsvarande bestämmelse Prop. 1988/89:95för rättegången i högsta domstolen. En sådan utformning av lagtextenmotiverades också av att nyansskillnaden var liten. Del borde därför också ihovrätt krävas att parten gjorde sannolikt atl han inte hade kunnat åberopaomständigheten eller beviset vid lägre rätt eller att han eljest haft giltigursäkt att inte göra det. En annan sak var att hovrätten till skillnad fränhögsta domstolen vid bedömningen av om en giltig ursäkt förelåg hade alt lahänsyn till att partema endast i en instans haft möjlighet att åberopaomständigheten eller beviset. Detta borde enligt departementschefen leda tillatt vad som i hovrättsprocessen skulle anses vara giltig ursäkt fick ett vidareutrymme än det som är giltig ursäkt i högsta domstolen (a. prop. s. 99). Departementschefenpåpekade slutligen att någon begränsning av rätten att göra nya åberopanden ihovrätt i allmänhet inte borde förekomma i indispositiva mål. I dessa mål hadenämligen det allmännas intresse av materiellt rikliga avgöranden medfört atträtten fält fria händer att införskaffa den bevisning som kunde ansesnödvändig, även om den inte hade åberopats av part. Om en ny omständighet ellerett nytt bevis som var av betydelse för utgången i målet kom fram först ihovrätten, var hovrätten därför skyldig att beakta del nya materialet (a. prop.s. Paragrafenfick sin gällande lydelse på förslag av lagrådet. Lagrådet anförde bl. a.(prop. 1971:45 s. 133 f): Vidutformningen av bestämmelsen bör beaktas alt, såsom departementschefen anfört,part oberoende av om han haft giltig ursäkt skall äga rätt att iindisposiliva tvistemål åberopa nya omständigheter och nya bevis. Vad gällerdispositiva tvistemål kan, såsom jämväl antytts i remissprotokollet, fallförekomma då det med hänsyn till rättsläget och önskemålet om en materiellttillfredsställande utgång får anses orimligt att ny utredning avvisas. För alli dylikt fall medge införandet av nytt material kan kravet på giltig ursäktbehöva ges en vidare tolkning än orden tillåter; det kan lill och med sägas attdet blir svårare att medge åberopandet ju viktigare den nya utredningen är. Imånga fall, t. ex. när part först i hovrätt anlitar juridiskt biträde, måstedet bliva vanskligt alt bedöma i vad mån parts bristfäUiga sätt att föraprocessen är ursäktligt eller icke. Detsynes även böra beaktas att om en parts möjlighet i ifrågavarande hänseendekringskäres aUt för mycket i hovrätt, detta kan föranleda att parten iunderrätten för att vara på den säkra sidan inför processmalerial som senarevisar sig onyttigt. Ävenmed beaktande av intresset att allt relevant processmaterial förebringas iunderrätt synes vad som anförts böra föranleda att förevarande bestämmelsegöres mindre snäv och medger åberopande av ny omständighet eller nytt bevisäven då del av annan anledning än dé i förslaget angivna framstår såsomberättigat att det får ske. Vid en sådan omformulering av bestämmelsen synesdel icke vara nödvändigt att vid sidan av giltig ursäkt angiva att åberopandeticke kunnat ske i.underrätten. Departementschefenanförde att vad lagrådet ullalat i sak överensstäm- . de med vad han uttalat i remissprotokollet, och atl han därför biträdde , . lagrådetsförslag (a. prop. s. 139). Bestämmelseni 50 kap. 25 § tredje stycket RB har kritiserats. a. gjorts gällande allhovrätternas tillämpning av regeln är skiftande och Prop. 1988/89:95 all dettaknappast är godtagbart från rättssäkerhetssynpunkt. Somliga hovrällsavdelningarpåslås sålunda ha en restriktiv praxis medan andra sägs ha en avsevärt meraliberal inställning lill vad som skall anses utgöra giltig ursäkt, vissaavdelningar sägs ställa högre krav för tillätande av nya omständigheter än förtillåtande av nya bevis osv. Ettannat problem med bestämmelsen har med hovrätternas arbetsbelastning att göra.För att kunna ta ställning till om det av "annan särskild anledning"bör tillåtas att den nya omständigheten eller del nya beviset åberopas krävsofta en ingående föredragning av hela målet. Om det nya åberopandet tillåls,ser sig motparten inte sällan föranlåten att för egen del åberopa en nyomständighet eller ett nytt bevis, varför målet måste föredras ytterligare engång. Medanledning av de angivna problemen har RU undersökt om del går att ändrabestämmelsen. En utgångspunkt har därvid varit alt processens tyngdpunkt börligga i tingsrätten och att parterna därför i princip bör åberopa allt materialredan i första instans. RU har härvid bl. a. övervägt om man kan låta en part,som i hovrätten åberopar nytt material utan giltig ursäkt för sin underiåtenhetatt åberopa del i tingsrätten, drabbas av preklusion oavsett om del föreligger"annan särskild anledning" för att tillåta åberopandet, efter mönsterfrån vad som enligt 55 kap. 13§ RB gäller för åberopanden i högsta domstolen.RU har dock funnit att det finns anledning att vara mera liberal med atttillåta nya åberopanden i hovrätterna än i högsta domstolen. Det bör därför, enligtRU, finnas undantag i preklusionsbestämmelsen inte bara för de situationer därdet föreligger giltig ursäkt utan även för de fall där ett tillåtande av dennya omständigheten eller del nya beviset uppenbart skulle leda till ettrikligare avgörande. Enligt RU:s förslag bör rätten att åberopa nyaomständigheter och bevis finnas kvar, såvida giltig ursäkt föreligger förunderlåtenheten att åberopa dessa i tingsrätten. Däremot anser RU att nyttmaterial inte bör tillåtas av "annan särskild anledning". 1 ställetbör detta andra undantag från huvudregeln ersättas av en regel av detinnehållet att även om giltig ursäkt inte föreligger, omständigheten ellerbeviset fär åberopas, om det är uppenbart att det inte föranleder någonolägenhet att omständigheten prövas eller beviset förebringas. Medbegreppet "ulan olägenhet" menar RU att ett åberopande av nya omständigheter eller nya bevis inte skall leda till att motparten för sin del åberopar nya omständigheter eller nya bevis, att den tidigare bestämda ordningen för målets avgörande inte rubbas pä sä sätt att huvudförhand lingen behöver inställas, att själva åberopandet, liksom förebringandet av bevisningen lill stöd för den nya omständigheten eller den nya bevisningen i sig, inte föranleder tidsutdräkt eller att åberopandet i övrigt inte medför , ökade kostnader vare sig för samhället eller för motparten. Målets hand läggning får alltså inte vare sig kompliceras eller förlängas nämnvärt på grund av det nya materialet. Tanken är att detta undantag från preklu- sionsregeln skall vara den yttersta ventilen och att det i motsats till vad som gäller skall vara enkelt för hovrät ten alt bedöma om förutsättningarna är uppfyllda. Jagdelar RU:s uppfattning att den nuvarande regeln inte har fungerat Prop.1988/89:95 tillfredsställande och atl en ny regel bör tillskapas för attytterligare markera att processens tyngdpunkt bör ligga i första instans. Ilikhet med en reservant i RU och flera remissinstanser tror jag dock att RU;sförslag är ägnat all medföra tillämpningsproblem. Det kan även innebära enökning av de fall där ett nytt åberopande tilläts. Jag menar därför attproblemen måste lösas pä annat sätt. Somjag nämnt gäller för tvistemål i högsta domstolen att part inte får åberopa nyaomständigheter eUer bevis med mindre han gör sannolikt att han inte kunnatåberopa omständigheten eller beviset vid lägre räll eller han eljest haftgiltig ursäkt för all inte göra det. Flera av remissinstanserna har, liksomreservanten, varit inne pä tanken all en liknande bestämmelse skulle kunnagälla i hovrätterna. Man skulle alltså bortse från betydelsen för målets utgångav den nya omständigheten eller det nya beviset, och bara ta ställning till omparten haft giltig ursäkt för att han inte gjorde åberopandet redan vidtingsrätten. Enligt min mening finns det, mot bakgrund av vad som förevarit ilagstiftningsärendet, nu anledning atl överväga en sådan lösning. Somjag tidigare understrukit är det angeläget all eftersträva att processenstyngdpunkt förläggs lill tingsrätten. Generösa möjligheter atl komma med nyaåberopanden i andra instans gör all tyngdpunkten i förfarandet på ett inteönskvärt sätt kan förskjutas uppåt i domstolshierarkin. En sådan förskjutningär till nackdel från kostnads- och effektivitetssynpunkt, både för parterna idet enskilda målet och för samhället.