prop · GC03118 · 1988-12-31 00:00:00 — Ettproblem med de rutinmässiga alkoholutandningsproven har emellertid varit denicke obetydliga andelen av s.k. falskt positiva prov, dvs. utslag som har tyttpå en alkoholhalt över men där det vid efterföljandeblodprovstagning inte har kunnat påvisas straffbar promille. Det tordevisserligen stå klart att en stor del av dessa prov inte är i egentlig meningfalska utan förklaras av att alkoholhalten har hunnit sjunka under denstraffbara gränsen som förflutit mellan utandnings-provet ochblodprovstagningen. Kvar står emellertid ändå att de fall som inte leder till lagföringmedför olägenheter och obehag för fordonsförarna och orsakar det allmännaonödiga kostnader för läkarundersökning, blodprovstagning och blodprovsanalys.För polisens del uppstår onödigt merarbete genom att man får skriva rapport ochavdela personal för att omhänderta den misstänkte föraren i samband medblodprovstagningen. Om de falskt positiva proven kunde undvikas, skulle dettapå en gång leda till en höjd rättssäkerhet och effektivare trafikkontroller. a. mot denna bakgrund som bemyndigades attgenomföra en försöksverksamhet med alkoholutandningsprov. Styrelsen förklaradei en skrivelse till att resultatet avförsöksverksamheten hade överstigit förväntningarna. Tillförlitlighetenbedömdes vara så stor att apparaterna efter vissa modifieringar borde kunnautnyttjas som bevismedel. Resultatenfrån försöksverksamheten var en av anledningarna till att regeringen år 1980bemyndigade chefen för att tillkalla en särskildutredare (den s. k. ) för att utreda möjligheterna att använda utandningsprovsom bevismedel vid trafiknykterhetsbrott. 1november 1981 uppdrog regeringen åt att fortsätta denförsöksverksamhet som inletts av och som bedrivits undervetenskaplig ledning av professorerna . Verksamheteninom och försöksverksamhet redovisasnärmare i . Jagvill emellertid här nämna att i en rapport som överlämnadestill uttalade att de bevisinstrument som användes vidförsöksverksamheten hade tillräckligt goda mätegenska-per för att ettanalysresultat skulle kunna ligga till grund för beslut om provisoriskaomhändertaganden av körkort enligt 23 § körkortslagen (1977:477). Påframställan av har därefter i enlighet med LUP-ut- redningens förslag sådan ändring skett i körkortslagen med verkan fr. o. m. den att körkort interimistiskt kan omhändertas med led ning av ett utandningsprov (prop. 1985/86:115, , rskr. 348, SFS 11 t2 1988/89. 1 anslutninghärtill har utfärdat föreskrifter Prop. 1988/89:111 och allmänna råd för kvantitativa alkoholutandningsprov (RPS FS 1987:25, FAP333 2). I denna författning finns bestämmelser om organisation, behörighet,utvärdering, instrument, provtagning m.m. Dennedre straffbarhetsgräns som tillämpas i är medan ,och har som nedre gräns. Inomde Europeiska gemenskaperna (EG) har de flesta länderna en nedre promillegränspå 0,8. Gränsen i och är emellertid . EG-kommissionenhar nu föreslagit att den nedre straffbarhetsgränsen skall bestämmas till högst0,i medlemsländerna inom EG. Avsikten är att gränsen sedan denantagits av ministerrådet skall införas fr.o. m. och under mellantidenpåverka lagstiftningen i medlemsländerna. Norgeinförde alkoholkoncentrationen i utandningsluften som ett parallellt rekvisittill blodalkoholhalten. 1Danmark har polisen en generell befogenhet att ta alkoholutandningsprov påfordonsförare. Fordonsförare i kan underkastas mtinmässiga alkoholutandningsprov. Vissaländer inom EG använder alkoholutandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrott.Till dessa hör och . Ivårt land har trafiknykterhetsfrågan länge stått i förgrunden när det har gälltarbetet på att förbättra trafiksäkerheten. som motorfordonstrafikenhar genomgått en intensiv utveckling har betydelsen av att fordonsförareavhåller sig från bruk av alkohol eller andra medel som kan försämra förarförmåganframhållits allt starkare. får också sägas ha tillhörtföregångsländerna på detta område genom att man här tidigare än i de flestaandra länder insett vikten av att genom en sträng lagstiftning inskärpa kravet pånykterhet i trafiken. Detär emellertid viktigt att framhålla att trafiknykterhetsarbetet måste bedrivaspå en bred front. I grunden gäller det att få alla att acceptera vad som för deflesta redan framstår som en självklarhet att alkohol och trafik inte hörihop. I det arbetet spelar olika folkrörelser, motororganisationer och andraorganisationer en avgörande roll. Utan ett brett folkligt engagemang är detinte möjligt att tränga tillbaka trafiknykterhets-brottsligheten,oavsett vilka lagstiftningsåtgärder och kontrollinsatser som statsmakternavidtar. Dettautesluter självfallet inte att lagstiftare och myndigheter måste vara öppna för att efter hand ompröva det allmännas insatser på trafiknykter- 12 hetsområdet för atteffektivisera dessa. Det gäller såväl förebyggande Prop. 1988/89:118åtgärder som kontroll och sanktioner. Så har också skett . Jagvill här särskilt hänvisa till de ökade möjlighetema att vid trafiknykterhetsbrottomedelbart omhänderta körkortet samt de nya regler som gör det möjligt attförverka fordonet bl. a. vid trafiknykterhetsbrott. Debattenom trafiknykterhetsbrotten har kommit att domineras av frågan omgränserna för det straffbara området. Den är självfallet viktig, men det ärväsentligt att man också intresserar sig för andra led av derättsliga möjligheterna att ingripa mot trafiknykterhetsbrotten. Effektivainsatser mot trafiknykterhetsbrotten förutsätter att det finns enkla och klararegler när det gäller utredning och lagföring. De s.k. promillereglerna har härutan tvivel varit av avgörande betydelse för att åstadkomma ett förhållandevisenkelt men ändå rättssäkert förfarande. Promillereglernaseffektivitet är beroende av tillgängliga bevismedel, dvs. Det finns emellertid vissa väsentliga olägenheter med blodprov sombevismedel. Provtagningsförfarandet är ofta tidsödande eftersom en behörig blodprovstagaresällan finns tillgänglig. Den avsevärda tid som kan förflyta mellankörningen och provtagningen innebär i praktiken att ett brott blirobeivrat eftersom alkoholkurvan i allmänhet är i sjunkande efter körningen.Alkoholhalten kan alltså ofta antas ha varit högre vid körningen än vidprovtagningen. Långaväntetider är också resurskrävande för polisen och innebär på så sätt etthinder för en effektiv kontroll- och övervakningsverksamhet. Även för demisstänkta är naturligtvis väntetiderna en olägenhet. Detta gäller också detförhållandet att det dröjer åtminstone innan analysresultatet ärklart. Den misstänkte kan därför under en inte oväsentlig tid sväva i ovisshetom alkoholhalten översteg den straffbara gränsen och om hur allvarligt brotteti så fall är. Dessa och andra olägenheter skulle bortfalla, om blodproven kundeersättas som bevismedel av utandningsprov med snabbare resultatredovisning. Attövervakning och kontroll fungerar på ett tillfredsställande sätt är inte baraett önskemål i sig utan också av stor vikt för straffrättskipningens allmänpreventivaeffekter och för allmänhetens tilltro till straffbestämmelserna liksom förrättsväsendets förmåga att tillämpa dessa. Straffbestämmelser som i praktikeninte kommer till användning eller endast tillämpas sällan och mera slumpvisinnebär risk för att många bortser från bestämmelserna och uppfattaringripanden som orättvisa. Trafiknykterhetsbrottenutgör ett problem i detta hänseende. Endast en liten del av brotten upptäcksoch beivras. anmäldes knappt 23 000 trafiknykterhetsbrott. Enligt vissaberäkningar skulle emellertid det faktiska antalet brott uppgå till omkring 4miljoner . Mot den bakgrunden är det naturligt att en av de mestangelägna uppgifterna när det gäller trafiknykterhetsbrotten måste vara atthöja upptäcktsrisken. Möjligheternaatt i det arbetet använda alkoholutandningsprov har visat sig vara ett viktigtom än långtifrån tillräckligt hjälpmedel. används sådana prov som kvalitativmetod för att sålla fram misstänkta fall av Somjag ser det är det en från förebyggande syn- Prop. 1988/89:118 punktangelägen fråga att vidga användningen av alkoholutandningsprov i syfte att ökaupptäcktsriskerna. Det gäller både kvantitativa och kvalitativa promillebestämningsmetoder.Jag återkommer i avsnitt 3.2 och 3.3 till denna fråga. Somjag redovisat i inledningen har ett förslag om sänkning av straffbarhetsgränsenför s. k. promilleköming remissbehandlats med den rapport och denskrivelse som ligger till gmnd för de förslag som jag här presenterar.Förslaget, som gick ut på att den nuvarande gränsen på skullesänkas till , fick ett övervägande positivt bemötande vidremissbehandlingen. I den regeringsförklaring som avgavs i början av dettariksmöte sades också att ett förslag om en sänkt gräns för rattonykterhetskulle föreläggas Attjag inte tagit upp denna fråga i detta sammanhang beror, såsom jag utvecklade isamband med beslutet om lagrådsremiss, på att det såväl inom som utom riksdagenkommit till uttryck en opinion som motsatt sig en sådan mer begränsad sänkningsom förordats i det remissbehandlade förslaget och som i stället förordar en s.k. principiell nollgräns. Med hänsyn till att det saknas ett tillräckligt beredningsunderiagför ett mer slutgiltigt ställningstagande till lämplighgeten av en sådan gränsharjag undersökt fömtsättningarna för en skyndsam beredning av frågan underparlamentarisk medverkan. Det har emellertid visat sig att en sådan beredningi inte varit möjlig att åstadkomma eftersom inte alla departier som borde delta har velat göra det. Jag avser därför att i ett annatsammanhang ta upp den fortsatta behandlingen av frågan om den nedre straffbarhetsgränsenför rattonykterhet. Jagvill emellertid redan här fömtskicka att, även om denna fråga är av centralbetydelse är det enligt min mening viktigt att i det sammanhanget ta upp ävenandra frågor i anslutning till trafiknykterhetsbrotten. Sålundabehöver trafiknykterhetsbrottens konstmktion ses över. Den har inte förändratspå något mer grundläggande sätt . Det har medfört attbestämmelserna såväl när det gäller den sakliga uppbyggnaden som denlagtekniska konstmktionen numera framstår som en återspegling av olikadelreformer snarare än som en ändamålsenlig ansvarsreglering. Detkliniska rattfylleriets ställning vid en sänkning av den nedre straffbarhetsgränsenbehöver också övervägas. Vidarebör gränsdragningen mellan de två graderna av trafiknykterhetsbrott ses över.Det är angeläget att söka främja en mer nyanserad och allsidig bedömning av dengrövre trafikbrottsligheten där faran för trafiksäkerheten beaktas i högregrad än . Slutligenbör frågan om påföljdsval när det gäller de grövre trafiknykterhetsbrotten tasupp. Det är uppenbart att en stor del av dem som döms för grövre trafiknykterhetsbrotthar alkoholproblem. Samhället har ett tydligt intresse av att motverka återfalloch hjälpa den som dömts att komma till rätta med de sociala och andra problemsom ofta ligger bakom brottsligheten. Härigenom kan trafiknykterheten främjas.Det är enligt min mening enangelägen uppgift att utveckla möjligheterna att tillgodose detta intresse Prop.1988/89:11 i inom ramen för kriminalvården. 3.2 Alkoholutandningsprov som bevismedel Mitt förslag: Alkoholutandningsprovbör regelmässigt kunna användas som bevismedel i trafiknykterhetsmål. Detinförs därför ett nytt rekvisit i ansvarsbestämmelserna. Det avseralkoholkoncentration i utandningsluften och skall motsvara det som redan finnsi fråga om alkoholkoncentration i blodet. Rapportensförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Deflesta remissinstansema ställer sig bakom förslaget. Överåklagaren vidregionåklagarmyndigheten i , BRÅ, ochSveriges advokatsamjund avstyrker det. Många av deremissinstanser som är positiva framhåller att det föreslagna bevismedletuppfyller de säkerhetskrav som måste ställas på bevismedel och att förslagetinnebär fördelar från rättssäkerhetssynpunkt. Likaså understryks från flerahåll de effektivitetsvinster som kan göras om förslaget genomförs. Skälen för mitt forslag:Som jag har framhållit torde införandet av regler om promilleköming havarit en av de faktorer som verksamt bidragit till den ökade insikten om attalkohol och trafik inte hör ihop. Blodprovsanalyser är det heltdominerande bevismedlet vid trafiknykterhetsbrott. Det finns också en utbreddförståelse för promillereglerna bland allmänheten, och några invändningar närdet gäller rättssäkerheten i förfarandet reses numera inte. Det finns emellertid ocksånackdelar med systemet med blodprovsanalyser. Framför allt är förfarandettids- och resurskrävande. Det gäller såväl själva provtagningen som analysernaav de tagna proverna. Det har mot den bakgmnden stått klart att enövergång till alkoholutandningsprov som bevismedel skulle innebära väsentligafördelar såväl för det allmänna som för den enskilde. Kostnaderna förblodprovstagning och blodprovsanalys skulle kunna sparas. Sjukvårdspersonalskulle inte behöva tas i anspråk för detta ändamål. Tiden mellan ingripandeoch provtagning skulle allmänt sett kunna bli väsentligt kortare. Härigenomskulle proverna genomsnittligt sett komma att bli mer rättvisande. Avsikten äratt verksamheten med alkoholutandningsprov skall organiseras så att huvuddelenav proven kan tas senast efter upptäckt av ett misstänkt trafiknykterhetsbrott.På torde kunna bli ännu kortare. När det gäller blodprovär det inte ovanligt att det dröjer både en och innan sådana kan tas.Under den tiden hinner en förare förbränna mycket alkohol. Den snabbare provtagningeninnebär också att det inte kommer att krävas samma resurser för transport ochbevakning av misstänkta. Polisen kommer därför att med oförändrade resurserkunna intensifiera förarkon- Medtanke på den roll som upptäcktsrisken spelar för Prop. 1988/89:118 att motverkabrott skulle detta få väsentlig betydelse för att förbättra trafiknykterheten.Den enskilde kan också få veta om han har överskridit den tillåtnaalkoholkoncentrationen i anslutning till provtagningen och slipperobehaget av en blodprovstagning. Det blir också möjligt att snabbt och enkeltslutföra utredningen. Härigenom kan man också förkorta tiden mellan brottet ochlagföringen. Jagvill här också nämna att en vidgad användning av alkoholutandningsprov äventorde underlätta möjligheterna att upptäcka fall av bems-ning av andra medel änalkohol. Om en person företer tydliga tecken på påverkan men ett alkoholutandningsprovvisar att han inte har någon eller endast en ringa mängd alkohol i kroppen,finns det självfallet anledning att genom blodprov och urinprov söka utröna omhan är bemsad av något annat medel. Alkoholutandningsprovhar trots alla dessa fördelar ändå inte godtagits som exklusivt bevismedel vid trafiknykterhetsbrott.Det har sin bakgmnd i att det funnits tvivel på i vad mån tillgängligprovapparatur motsvarat de krav som måste ställas på den i rättssäkerhetensintresse. Uppdragetatt utreda möjligheterna att använda alkoholutandningsprov som bevismedel vid trafiknykterhetsbrottlämnades urspmngligen till . Sedan dennas verksamhet avslutatsfick i uppgift att slutföra det påbörjadeutvecklingsarbetet i samråd med bl.a. statens rättskemiska laboratorium, BRÅoch statens provningsanstalt. Samråd skulle också ske med en särskild referensgmppsom utsetts av chefen för . Somframgått har styrelsen redovisat sitt uppdrag i rapporten bevismedel vid trafiknykterhetsbrott. har för sin delfunnit att alkoholutandningsprov behandlade inom det analyssystem medåtföljande kontrollfunktioner som presenteras i rapporten uppfyller derättssäkerhetskrav som rimligen kan ställas på ett bevismedel. Även referensgmppenoch de myndigheter med vilka samråd skett instämmer i de slutsatser somredovisas i rapporten. Styrelsensrapport har föregåtts av ett mycket omfattande utvecklings-och utredningsarbetesom sträckt sig över en väsentligt än den som omfattas av styrelsenssenaste uppdrag. Under arbetet har omfattande försöksverksamhet genomförts bådei laboratoriemiljö och ute på polisstationer. När det gäller dekvalitetssäkringssystem och de kravspecifikationer som styrelsen utgått från isitt utvecklingsarbete hänvisar jag till rapporten. Vidremissbehandlingen av rapporten har en mycket stor majoritet av deremissinstanser som yttrat sig i frågan instämt i de slutsatser som redovisatsoch således tillstyrkt att alkoholutandningsprov i den form som presenteras irapporten godtas som bevismedel i trafiknykterhetsmål. Detbör i sammanhanget även framhållas att man i öppnade möjlighetemaatt använda alkoholutandningsprov som exklusivt bevismedel. Detta skedde iallt väsentligt på gmndval av de resultat som redovisas i rikspolisstyrelsensrapport och som enligt vad som anför- des i propositionen (Ot prpnr 65, 1987-88) tillgodosåg alla de invänd- Prop. 1988/89: 118 ningar omosäkerhetsmoment som tidigare anförts i . Jaghar också för egen del funnit att alkoholutandningsprov som genomförs ochdokumenteras i enlighet med de krav som anges i rapporten måste anses väl svaramot vad hänsynen till rättssäkerheten fordrar. Enligt min mening är det därförangeläget att göra de lagändringar som behövs för att alkoholutandningsprovgenerellt skall kunna tillmätas ett avgörande bevisvärde i mål om trafiknykterhetsbrott. Jagvill i sammanhanget framhålla att det i enlighet med de principer för bevisvärderingsom gäller i svensk rätt alltid ytterst är domstolarna som avgör om denbevisning som förebringas i en rättegång är tillräcklig. Även utan ändringar igällande lagstiftning skulle det därför vara möjligt att godta alkoholutandningsprovsom bevismedel. Provet skulle emellertid i ett sådant fall få användas sombevisning inte angående alkoholhalten i utandningsluften utan om den blodalkoholhaltsom den misstänkte haft. Såsom redovisats i rapporten finns det en mycket högkorrelation mellan alkoholhalten i blod och luft. Omalkoholutandningsprov i större omfattning skall komma till praktisk användningsom bevismedel vid trafiknykterhetsbrott, är emellertid en sådan ordning enligtmin mening mindre lämplig. 1 likhet med vad som föreslås i rapporten förordarjag i stället att det i lagstiftningen införs särskilda gränser som direkt tarsikte på den alkoholkoncentration som uppmäts i utandningsluften. Förutom attlagstiftningen på detta sätt blir klarare undanröjs också ett av deosäkerhetsmoment som ibland har åberopats som ett skäl mot att ge alkoholutandningprovett avgörande värde i bevishänseende. Jag avser här frågan om med vilken gradav säkerhet man kan uttala sig om blodalkoholhalten genom prov som avser alkoholkoncentrationeni utandningsluften. Enligt min bedömning måste emellertid alkoholhalten i luftenanses vara ett lika objektivt mått på påverkan som blodalkoholhalten. Jagtänker här inte endast på den höga korrelation som råder mellan de olikamätmetoderna utan även på sådana omständigheter som att blodalkoholhalten kanväxla mellan högre och lägre värden inom en mycket kort tidrymd. Jagvill här också för tydlighetens skull framhålla att det enligt min mening intekan komma i fråga att helt ersätta de nuvarande promillegränserna i blodet medgränser för alkoholkoncentrationen i utandningsluften. Under överskådlig tidkommer blodprov att behöva kunna användas parallellt med alkoholutandningsprov.Detta gäller särskilt i glesbygd där det kan vara närmare till enplats där blodprov kan tas än till ett ställe där alkoholutandningprov kan tas.Blodprov måste också kunna användas om den misstänkte vägrar eller t. ex. pågrund av skada saknar förmåga att lämna alkoholutandningsprov. Jagvill också framhålla att mitt ställningstagande innebär att, om någon lämnatbåde blodprov och alkoholutandningsprov det är tillräckligt för straffansvaratt ett av proven utvisar ett värde som uppgår till straffbar alkoholkoncentration. Närdet gäller relationen mellan alkoholkoncentrationsgränsen i blodet och i luften bör, såsom förordas i rapporten, den allmänt vedertagna 17 Detta innebär att promillehalterna Prop. 1988/89:118 0,5 och 1,5för blod motsvaras av en alkoholkoncentration på 0,25 resp. perliter luft. Meden lagstiftning som direkt tar sikte på alkoholkoncentrationen i utandningsluftenär det givetvis viktigt att provtagningen och analysen utförs med en såtillförlitlig utrustning och på ett så omsorgsfullt sätt att tvekan intebehöver råda om analysens kvalitet. Som jag redan berört anser jag att dekravspecifikationer och kvalitetssäkringssystem liksom även de föreskrifter förprovtagning som presenteras i rapporten fyller högt ställda krav i detta hänseende. Jagvill emellertid här något beröra en fråga som kommenterats av vissa remissinstanseroch som också diskuterats i den allmänna debatten. Det gäller vilket s.k.säkerhetsavdrag som bör tillämpas för att undvika att någon lalls till ansvarpå grund av att provet är missvisande. Ettsådant säkerhetsavdrag tillämpas även vid blodprov och brukar regelmässigtanges i de utlåtanden som statens rättskemiska laboratorium lämnar. Detsäkerhetsavdrag som anges vid blodalkoholanalyser var 0,14promille men är vid blodalkoholhalter kring 0,06 promille.Det bör framhållas att dessa säkerhetsavdrag endast är ett uttryck för dentillförlitlighet som analysmetoden har och att det ytterst är en uppgift fördomstolarna att ta ställning till om avdragets storiek är anpassat efter dekrav som måste ställas i bevishänseende. Det skulle mot den bakgrunden enligtmin mening inte kunna accepteras om säkerhetsavdraget, som föreslagits frånnågra håll, skulle fastställas genom lag eller någon annan författning. Enligtmin mening måste en principiell och tydlig skillnad göras mellan den nedrepromillegräns som är föreskriven och den säkerhetsmarginal som bevismetodenkräver. Att författnings-reglera denna säkerhetsmarginal vore att föreskriva omtillförlitligheten hos en viss mätmetod vilket ter sig som oförenligt medprincipen om fri bevisvärdering. Närdet gäller alkoholutandningproven föreslås det i rapportatt säkerhetsavdraget inledningsvis anges till vad som motsvarar 0,15 promille.Enligt rapporten är detta ett generöst tilltaget avdrag med tanke på att detavdrag som formellt beräknats under försöksverksamheten motsvarar 0,12promille. Detta avdrag är, i likhet med vad som är fallet vid blodalkoholanalyser,beräknat så att sannolikheten blir högst för att ett prov medverklig alkoholhalt strax under de i lagen angivna gränserna får ett för högtvärde. Säkerhetsavdragetsstorlek bestäms väsentligen av differensen mellan analysmedelvärdena för debåda delutandningsprov som enligt provtagningsrutinerna skall tas vid ettfullständigt utandningsprov. Enligtvad jag inhämtat från har den fortsatta försöksverksamhetengett vid handen att det finns förutsättningar att reducera det i rapportenföreslagna säkerhetsavdraget. Det är givetvis önskvärt att analysmetoderna kanutvecklas på ett sådant sätt att säkerhetsavdraget kan reduceras så långt sommöjligt. Vilketsäkerhetsavdrag som skall göras är som jag redan sagt ett avgöran de som ytterst ankommer på domstolarna. Det är emellertid väsentligt att 18 deti det protokoll över provtagningen som kommer att ges in till rätten Prop.1988/89:118 också anges vilket säkerhetsavdrag som beräknas. Det är ocksåviktigt att domstolarna kan ha samma förtroende för objektiviteten och denvetenskapliga kompetensen som ligger bakom dessa beräkningar som de har haft ifråga om säkerhetsavdraget vid blod- och urinprovsanalyserna i det hittillsvarandesystemet. Närdet gäller de närmare föreskrifter som ett system med alkoholutandningprov sombevismedel förutsätter bör det ankomma på att utfärdasådana. Bl.a. när det gäller uppgifter om vilket säkerhetsavdrag som skallanges är det emellertid viktigt att föreskrifterna utformas i samråd medpersoner som besitter nödvändig kompetens och som har en så friståendeställning att sakligheten och objektiviteten i deras ställningstaganden intekan sättas ifråga. Hur detta lämpligen bör ske avser jag att överväga i sambandmed frågan om de föreskrifter i förordningsform som de här aktuellalagförslagen kan föranleda.