prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — "Detta är uppenbarligen missvisande. nämligen enligt förslagetha företräde framföre lagens bestämmelser inte bara när lagtextenanknyter lill alt något är avtalat ulan även eljest. Förslagetgör ingen skillnad mellan speciesköp och leveransavtal. Detta leder tillsakfrågor, till vilka det finns anledning återkomma. Men i ett särskiltstadgande, nämligen 43 § 2 st, åsyftas uppenbarligen speciesköp, och dåbegagnas uttrycket "vara som finns vid tiden för köpet och som med hänsyntill varans egenskaper och vad parterna måste antas (!) ha förutsatt inte kanersättas med någon annan vara". Detta omständliga uttryck gör läsarenundrande. Skall exempelvis en häst anses ha funnits vid köpet om den då var ellföl? Om så är fallet, hur långt tillbaka i djurets tillblivelse skall man gåför att anse all det fanns vid liden för köpet? Det citerade ullrycket ärnärmast löjeväckande och inte mer klargörande än det hävdvunna "bestämtgods". Enöppen fråga vid lagstiftning är alltid om man skall använda enhetligaformuleringar i likartade bestämmelser vilkas tillämpning måste bero avomständigheterna, eller om man skall använda olika språkliga uttryck för attantyda nyanser. SOU försökte genomgående förenkla uttrycken, medan det nuframlagda förslaget tenderar i motsatt riktning. Som exempel kan nämnas all SOUanvände en enda formulering för alt uttrycka den sannolikhet som fordras föratt part som anteciperar ett kontraktsbrott skall få göra påföljder av dellagällande, nämligen "måste antagas". Kon-sumentljänstlagen har ocksåett enda genomgående ullryck: "det finns starka skäl att antaga". Detnu framlagda förslaget har inte mindre än fyra olika uttryck ("geranledning all anta" i 50 §, "inte.. saknas anledning att anta" i62 §, får antas" i 65 §" och "står... klart" i 66 §). Manfrågar sig hur del i praktiken skall finnas möjlighet att skilja mellan dessaolika sannolikhetsgrader, särskilt som vid tillämpning av vart och ell avstadgandena en nyansering måste ske efter omständigheterna. LRFfinner arbetsgruppens resonemang och slutsatser beträffande distinktionenmellan specie- och genusköp samt mellan civilköp och handelsköp övertygande.Tanken är att distinktionen inte bibehålls i nuvarande form, men ändå fårbetydelse för påföljdssystemets möjligheter att tillämpas nyanserat i delenskilda fallet. Del kan också konstateras alt eftersom konsumenlköp regleras ien särskild lag bör användning av termerna civilt köp och handelsköp i denallmänna köplagen förlora i betydelse. Partsförhållanden bör ändå få betydelsevid bedömningen i enskilda fall. En köplag måste vara avvägd så att olikanäringsidkargrupper uppfattar lagen som ett rimligt bassyslem. Inomlantbrukarnas föreningsrörelse finns små näringsidkare som lantbrukare ochstora ekonomiska föreningar och aktiebolag. 5 1988/89. (Punkterna1 och 2 är återgivna i föregående avsnitt) 3.Beviskrav m. m. Iförslaget finns åtskilliga bestämmelser, se vidare nedan, med skrivningar somantyder att beviskravet för viss omständighet avsetts vara lägre ställt än vadsom följer av allmänna processrältsliga principer. Motiven innehåller dockinga uttalanden härom. Samfundet vill inledningsvis framhålla att det ärangeläget att det i kommande motiv klargörs när avsikten med en vissformulering är att sänka eljest gällande beviskrav. Vidare bör i sådant fallskälen för en beviskravssänkning utvärderas. I3 § sägs att lagen inte tillämpas "i den mån annat/a/- anses avtalat". Detta uttryckssätt återfinns också i 9, 17, 51 och 53 §§. Vid en första påsynfår läsaren uppfattningen all ett lägre beviskrav än vid annan avtalstolkningskulle gälla beträffande huruvida visst villkor avtalats. Vid eftertanke slårdock klart att en sådan tolkning är orimlig eftersom konsekvensen skulle bliatt det vid köp generellt gällde ett lägre beviskrav än eljest för sådanaköpvillkor för vilka det finns dispositiva bestämmelser i lagen. Något sådanthar säkerligen inte varit avsikten. Det framgår inte heller av motiven att densvenska lagen i denna del avses ha annan innebörd än den danska eller norskabeträffande vilka motsvarande uttryck saknas i förslaget. Denföreslagna skrivningen går säkerligen tillbaka på nuvarande köplag där deltalas om attköplagen är tillämplig "såvitt ej annat är uttryckligenöverenskommet eller eljest må anses avtalat". Skälet till detuttryckssället torde emellertid vara den oklarhet som i avtalsrättsligthänseende, före avtalslagens tillkomst, förelåg när nuvarande köplag skrevs.Idag befinner sig den avtalsrättsliga läran på ett betydligt mera utvecklatstadium. Det är en självklarhet att ett avtal genom tolkning och utfyllnad kanges en innebörd som inte uttryckligen framgår av avtalets ordalag. Enligtsamfundets uppfattning måste utgångspunkten för köplagstiftningen vara delavtalsinnehåll som bestäms av allmänna avialsrättsliga principer. Konsekvensenhärav är all undantaget i 3 § inte bör avse vad som "får ansesavtalat" utan i likhet med de danska norska förslagen vad som följer avavtalet. Vadgäller uttrycken "får anses avtalat" 19, 17, 51 och 53 §§ uppfattarsamfundet den semantiska innebörden vara ett lägre ställt beviskrav än vad someljest skulle ha gällt. Med hänsyn till formuleringarna i det norska förslaget,där uttryckssättet saknas, samt bristen på motivuttalande, har dock förmodligenavsikten inte varit att sålunda sänka beviskravet för berört förhållande.Samfundet anser därför att bestämmelserna bör utformas i anslutning till detnorska förslaget. I9§ andra stycket och 15 § sker en hänvisning, inte till vad som är avtalateller får anses avtalat utan till vad som framgår av omständigheterna. Fråganär om härmed åsyftas en sänkning av eljest gällande beviskrav. Om så är falletbör detta klargöras i motiven. Vidare är del angelägel att bruka en enhetligterminologi. Uttryckssätten "får anses avtalat" och "framgår avomständigheterna" bör därför inte användas vid sidan av varandra (om nunågot av dessa uttryckssätt skulle komma till användning). Vadgäller beviskrav hänförliga till annat förhållande än avtalets inne- 66 hållfinns i förslaget formuleringen "kan antas ha" i 18 § 1 och 2 p., 19§, Prop. 1988/89: 76 20 § 1 och 2 p. och "måste antas ha" \ 21 §första stycket och 43 § andra Bilaga 3 stycket. Samfundet utgår från attformuleringarna avser olika grader av bevisbörda. För det fall uttrycket"måste antas ha" innebär ett sänkt beviskrav i förhållande lill"har" bördetta anges. Uttrycket "får kräva "o. dyl. Samfundetanser att uttrycket att köparen "får kräva" i fråga om fullgörelseeller skadestånd såsom i 24 § är mindre lämpligt. Ullrycket må vara inarbetatoch kan i allmänhet inte förorsaka missförstånd undanlag finns dock men detär sakligt felaktigt och bör ersättas av ett riktigare uttryck av typen attköparen "har rätt till fullgörelse" eller "har rätt tillskadestånd". Motsvarandeinvändning vill samfundet rikta mot uttrycket i 56 § att säljaren "får ...kräva betalning ... och ... kräva skadestånd". I vissa fall kan del länkasatt ullryckssättet orsakar missförstånd, så t. ex. i förslaget 48 § (varom meranedan). 1förslaget, t. ex. 33 §, framställs undersökningen som en plikt för köparen.Samfundet vill invända mot della. Visserligen är det i doktrinen ochannorstädes icke ovanligt all man talar om "köparens undersökningsplikt".Detta uttryck är emellertid missvisande. Del är inte fråga om någon plikt förköparen. Om köparen underlåter att undersöka, är detta inte något förhållandesom utlöser rättigheter för säljaren. Med den föreslagna formuleringen i 33 §första stycket skulle det innebära ett lagbrott om köparen inte undersökergodset. Ett lagbrott, visserligen, som inte är förenat med i köplagenuttryckligen angivna sanktioner, men likväl ett lagbrott. Vad det hela handlarom i sak är all köparen skall förlora vissa möjligheter att göra rättighetergällande, om han inte undersökt godset. Lagtexten bör utformas i enlighethärmed. 6,Stipulativa def nittoner m. m. Iförslagets 6 § tredje stycket anges all varan "är" avlämnad, eftersomfråga är om en stipulativ definition anser samfundet att skrivningen bör vara"anses vara" avlämnad. Motsvarande gäller 7 § första och andrastyckena. 1 7 § tredje stycket använder förslaget uttrycket "anses"avlämnad. Iförslagets 17 § och 19 § används uttrycket att varan "är" felaktig, medan den i 18 § och 20 § "anses" felaktig. I 22 § andra stycketanges alt fel skall "anses"föreligga. 1 samtliga fall rör det sig om enstipulativ definition och lämpligare torde då vara att även i 17 § och 19 § använda uttrycket "anses" felaktig. Det är i vart fall svårt att se någonanledning att ha olika terminologi i de angivna paragraferna. Det blir osäkert vilken syftning vissa senare paragrafer har. I 22 § första stycket behandlas frågan om varan "är" felaktig. Likaså är i 32 §, 34 §, 35 §, 42 §, 48 § och49 § utgångspunkten att varan (eller del av leveransen) "är" felaktig:Syftar detta bara på rekvisilen i 17 § och 19 § men inte på 18 § och 20 §, eller 22 § andrastycket? "Ett förhållandepå köparens sida" Prop. Iförslagets 13 § förekommer rekvisitet "beror det på köparen eller ettbilaga 3 förhållande på hans sida" och ett motsvarande fast med negationförekommer i 24 § och 32 §. I 11 § förekommer rekvisitet "följd av ettförhållande på köparens sida". Samfundet anser alt del saknas skäl allföreskriva i sak olika rekvisit i dessa fall. Om avsikten är all rekvisilen skallvara sakligt olika, bör detta motiveras. Om avsikten inte är denna, bör sammaformu-leringanvändas. Påflera ställen i förslaget (21 §, 35 §, 37 §, 44 §) föreskrivs att viss regelkan genombrytas om part "handlat i strid mot tro och heder".Samfundet vill sätta ifråga om inte detta skulle gälla även utan dessaföreskrifter. Om föreskrifter härom skall tas in i köplagen bör det göras iform av stadgande med allmän räckvidd, så att felaktiga motsatsslut undviksavseende de bestämmelser som inte innehåller någon genombrottsregel, såvidainte avsiken är att förslaget uttömmande anger de fall där genombrott kan ske. "Avtalsbrott"och "väsentligtavtalsbrott" Detsynes oklart vad som i förslaget avses med avtalsbrott. Av regeln i 3 § attviss sedvänja anses som del av avtalet (varom mera nedan) måste rimligen följaatt avvikelse från sådan sedvänja är avtalsbrott. I60 § fjärde stycket talas om avtalsbrott, faslän avsikten knappast är all enförutsättning för lagrummets tillämpning vore att parterna avtalat om attköparen skall medverka vid köpet: det torde vara tillräckligt att köparen oavsett om ingenting härom nämnts i avtalet uppträder på det sätt som ärangivet i 57 §. Iförslagets 22 § andra stycket görs skillnad mellan å ena sidan avtalsbrott ochå andra sidan avvikelse från en garanti eller liknande utfästelse. Samfundetutgår från att där avses garanti eller liknande utfästelse som är del avavtalet, och anser att det därför vore värdefullt med ett klarläggande av vadskillnaden är mellan avtalsbrott och andra avvikelser från avtalet. Samfundetanser alt rekvisitet "väsentligt avtalsbrott" bör i varje särskiltstadgande preciseras så långt som möjligt. I fråga om säljarens dröjsmålförefaller det riktigare att rekvisitet, som Hjerner föreslår, uttrycks så attdröjsmålet är av väsentlig betydelse för köparen. 10.Anpassning av köplagens regler om påföljder av dröjsmål och fel till detpraktiska rättslivets behov Delär en truism att framhålla att i synnerligen stor utsträckning transak tioner inom köplagens område sker med tillämpning av avtalsbestämmel ser som väsentligt avviker från köplagens bestämmelser, liksom att teten av dessa avtal styrs av olika typer av standardavtal. Det kan gälla olika typer av "agreed documents", avtalsformulär ellerleveransvillkor som tillämpas inom vissa branscher eller avtalsformulär eller leveransvill kor som tillämpas av enskilda företag. I viss utsträckning balanseras den senare kategorin av inköpsvillkor, normalt etablerade av enskilda företag med stark ställning gentemot vissa leverantörer, men av den totala avtals- mängden torde denna kategori representera en relativt blygsam del. Vad som är viktigt att notera vid utformandet av en ny köplag är 68 emellertid de allmännatendenserna i denna strida flod av avtal som Prop. 1988/89:76 innebäravvikelse från den nuvarande köplagens regler. Grundläggande Bilaga 3sådana avvikelser är: Forcemajeure-reglerna är betydligt vidare än köplagens. Påföljdernaav försening är begränsade i förhållande till köplagen. Mönstret är någotsplittrat, men genomgående är att skadeståndspåföljden är begränsad, normalt iförhållande till varans värde. Säljarenär friskriven från ersättningsskyldighet på grund av indirekt skada. Vidleverans av generiskt gods är felpåföljden oftast begränsad till skyldighet allleverera gillt gods eller ge skäligt prisavdrag, medan påföljden vid leveransav maskiner och dylikt oftast är skyldighet för säljaren att bota felet ochförst i andra hand rätt för köparen att häva; om skadestånd över huvud tagetskall utgå begränsas det, oftast i proportion till varans värde. Konsekvensenav detta är att nuvarande köplags mot säljaren stränga bestämmelser ompåföljder för dröjsmål och fel i största utsträckning kommer all tillämpasendast mot mindre företag, som inte har uppbyggda avtalsmliner, och mot störreföretag när någon försummat att tillämpa inom företaget föreskrivnaavtalsmliner. Det nu föreliggande förslaget skulle inte i något väsentligtavseende förändra den bilden. Detta är enligt samfundels meningotillfredsställande. Dispositiva lagregler bör generellt sett ha en utformningsom kan i normalfallet beräknas ge en skälig avvägning mellan parternasintressen. Förhållandena i det praktiska rättslivet visar att köplagensnuvarande avvägning mellan partsintressena inte representerar en sådan skäligavvägning, och det kan då inte vara riktigt att i huvudsak överföra sammareglering lill en ny köplag. Ibelänkandet sägs på s. 187 att arbetsgruppen kommit till slutsatsen att enuppdelning på olika skadetyper inte låter sig genomföras på ett tillfredsställandesätt. Det har visat sig svårt att finna en gränsdragning som skulle varaändamålsenlig och konsekvent med tanke på de olika situationer som kanförekomma, och en uppdelning på olika skadetyper skulle göra lagtexten alltförkomplicerad och svåröverskådlig. Samfundetanser inte att de angivna skälen är tillräckliga för all man skall acceptera att en ny, viktig dispositiv lagstiftning i centrala avseenden innehåller en reglering som inte betraktas som normal och rimlig i den allmänna samfärdseln ulan endast drabbar den som inte haft förstånd att värja sig för lagens konsekvenser. Om lagtexten blir något mera komplice rad och svåröverskådlig framstår som ett mycket begränsat ont, och det är bättre med en schematisering av olika skadetyper som i och för sig är ofullkomlig men ändå i stor utsträckning ger rimliga resultat än att avstå från en sådan schematisering. Det är naturligt i all lagstiftning att man söker efter generella lösningar, och alt beteckna en lag som"kasuislisk" eller ell lagförslag som kasuistiskt har länge varit bland det mest negativa man kan säga. Konsekvensen blir all man i ett allt mer komplicerat näringsliv och ett allt mer komplicerat handelsmönster försöker att vidhål la samma regler för handel med socker numera dock med undantag för socker sålt över disk till slutlig förbrukare som för leveranser av super tankers och alomkraflverk. Del vore inte att gå över till kasuislisk regle ring om man reglerade påföljderna av dröjsmål och fel olika för olika kategorier av handel, och även om detta skulle i ett stort antal fall vålla oklarhet om till vilken kategori ell visst rättsförhållande är att hänföra skulle en sådan lagreglering kunna göras för det praktiska rättslivet betyd ligt mera tillfredsställande än den nu existerande liksom den nu föreslagna. Målet bör i den allmänna omsättningens och de inblandade individer nas och förelagens intresse vara en lagreglering som i största möjliga 69 antalfall ger resultat som betraktas som rimliga och balanserade när Prop.1988/89:76 parterna underiåtit all avialsmässigt reglera påföljder av dröjsmåloch fel. Delär självfallet inte möjligt för samfundet att konkret föreslå de ändringar ireglerna om påföljder för dröjsmål och fel som skulle erfordras utifrån nuangivet synsätt. Samfundet behandlar därför i det följande vid genomgången avde särskilda lagrummen dessa i huvudsak med utgångspunkt från det sammanhangde nu återfinns i. Enligt samfundets mening bör påföljdsreglerna bli föremålför ytterligare utredning. Samfundetvill här hänvisa lill en redogörelse och bedömning av irättsfallet NJA 1979 s. 483. HD fastslog alt den aktuellafriskrivningsklausulen på angivna skäl kunde sägas representera en av säljar-och köparinlressenter godtagen avtalsreglering med synnerligen stor spridning,nationellt och internalionellt. HD konstaterade vidare att vid jämförelse meddispositiva rättsregler rätten lill skadestånd genom friskrivningen varbegränsad i förhållande till vad som gäller enligt köplagen. HD uttaladehärefter: "Den tillkomna köplagen är i många avseenden otidsenligi modema industrisammanhang. Detta torde vara en starkt bidragande orsak tillall standardvillkor för olika branscher utarbetas i syfte att åstadkomma entill nutida förhållanden anpassad reglering. Vikten av all vid avtals ingåendekunna bedöma de ekonomiska riskerna av bl.a. garantiåtaganden rörande oftakomplicerade industriprodukter har varit ett framträdande motiv för sådanafriskrivningar som det nu är fråga om. Möjligheten att förutse de ekonomiskariskerna har framhållits som nödvändig, för att de skall på räll sätt kunnavägas in vid prissättning av produkter och serviceålaganden. Köparens störremöjligheter att genom försäkring skydda sig mot följdförluster har ocksåframhållits som ett väsentligt skäl för begränsning av säljarensskadeståndsansvar." Samfundets erfarenhet ansluter helt till HDsuttalande. Enligtarbetsgruppens mening bör nuvarande distinktion mellan species-och genusköp(leveransavtal) avskaffas. I stället föreslås att påföljdssystemet utformas såalt del finns utrymme för att anpassa det efter typen av köp i del enskildafallet (sid. 167). Förbundetinstämmer i alt en uppdelning mellan speciesköp och leveransavial blivitmindre ändamålsenlig. De stränga påföljder köplagen bl. a. lagt på säljaren,exempelvis reglerna om skadeståndsskyldigheten vid säljarens dröjsmål, harlett till uppkomsten av standardavtal med friskrivningsklausuler ellermodifierade påföljder vid fullgörande av olika typer av köp. Den utveckling somägt rum inom tillverkningsindustrin, ex. serietillverkningar av en specifikvara, gör en uppdelning mellan olika slag av köp mindre motiverad. Förbundetmenar därför all arbetsgruppens förslag om all avskaffa distinktionen mellandessa typer av köp bör godtas. Förbundetdelar också arbetsgruppens förslag om att införa vissa speci-alsiadganden vids.k. tillverkningsköp, som avser att en vara tillverkats särskilt för köparenefter dennes beställning. Köparen bör i sådant fall inte få häva köpet på grundav säljarens dröjsmål om inte hans syfte med köpel är väsentligen förfelatgenom dröjsmålet (28 §). Särskilda regler beträffande säljarensskadeståndsskyldighel vid tillverkningsköp bör också godtas. 128 § föreslåsalt paragrafens "häva" följs av objektet "köpet". Arbetsgruppenföreslår vidare att man bör avstå från distinktionen civila köp och handelsköp eller köp mellan näringsidkare. Anledningen till att slopa denna uppdelning av olika köp är enligt arbetsgruppens mening alt man inte bör komplicera det köprällsliga normsystemet. Nuvarandesärreglering för handelsköp innebär bl.a. att reklamations- Prop.1988/89:76 reglerna är strängare vid handelsköp än vid civilköp. Arbetsgmppenhar Bilaga 3 påpekat att det inte är helt oviktigt då det gäller att bedömareklamationsfrister om en part är näringsidkare. Hänsyn får vid tillämpningenav dessa regler las till partens individuella situation. Här torde avses attuttryck som "skälig tid" (31 §) och "utan oskäligtuppehåll" (34 §) ger utrymme för en individuell tillämpning och all detöverlämnas till rättstillämpningen' all avgöra vad som bör gälla i delsärskilda fallet. Förbundet har ingen erinran häremot. förslaget angivna rubriken om befarat avtalsbrott behandlar säljarensstoppningsrätt och köparens obestånd. Även i dessa avseenden följerlagförslagen de principer som gäller i köplagen. Häremot har förbundet ingenerinran. Inte heller i övrigt har förbundet anledning att motsätta sigförslaget. Detköprättsliga regelsystemet reglerar inte alls parternas förhållande till tredjeman. De för den exekutiva verksamheten så väsentliga sakrältsliga reglernaåterfinns i annan lagstiftning och i rättspraxis. Det torde dock stå klart attköplagens regler anses gälla vid försäljning på auktion vare sig denna ärexekutiv eller av annat slag. Köplagensregler föreslås vara dispositiva även fortsättningsvis. Därmed står detsäljaren fritt att ställa upp villkor för försäljningen som blir bindande förköparen under förutsättning att villkoren inte är obilliga och därför inte kangöras gällande enligt avtalslagens ogiltighetsregler. Om säljaren/kfm ställerupp villkoret att egendomen säljs i befintligt'skick vilket är mycket vanligt torde därmed avses att felansvaret för varan begränsas på så sätt att köpareninte i efterhand skäll kunna åberopa fel i varan såvida denna inte saknarsådana egenskaper som kan ha tillförsäkrats den vid auktionslillfället. Ilagförslagets 20 § har emellertid lagils upp bestämmelser.som i vissasituationer skall lägga felansvaret på säljaren när varan säljs i befintligtskick. Om dessa bestämmelser skall vara indispositiva, tillskillnad från' lageni övrigt framgår ej. För att tjäna önskat syfte-torde dock avsikten vara alt deskall vara av tvingande natur. Exekutivaauktioner är inte helt lika vanliga auktioner. Säljaren/kfm kan visseriigenuppfattas som ett ombud för säljaren/ägaren liksom fallet är medauktionsförrätlaren vid vanlig auktion. Det som skiljer sig är emellertid altauktionslikviden delas ut till de säljarens/gäldenärens borgenärer som fåttutmätning i det sålda objektet och inte till säljaren. De konsekvenser somköplagen beskrivet vid olika ålergångssituationer förutsätter att parternaskall återbära respektive prestationer Säljaren/gäldenären har ju intetillförts några medel och han är i och med utmätningsssituarionen på obeståndoch torde därför vara ointressant för köparen alt rikta några anspråk mot.Säljaren/kfm däremot har möjlighet att återbära köpeskillingen helt ellerdelvis endast om den är oredovisad, vilket den är så länge somauktionen inte har vunnit laga kraft. Hur skall köparens intressen enligtköplagsförslaget kunna tillgodoses när del har gått så attköpeskillingslikviden har redovisats till borgenären? Engenomgång av förslagels regler där kfm läses synonymt med uttrycket säljaren ger underliga resultat, bl. a. vid tillämpningen av reklamationsfris len i 34 §. Del kan ifrågasättas om de köprättsliga reglerna överhu vud skall vara tillämpliga på exekutiva försäljningar. Köparens rätt skulle 71 kunna tillvaratas inomramen för de besvärsregler som gäller för exekutiva Prop. 1988/89:76förrättningar enligt ulsökningsbalken. På så sätt skulle del exekutivaförfa- Bilaga 3 randel kunna avslutas på ett mera slutgiltigt sätt närauktionen vunnit laga kraft än vad som blir förhållandel om köplagens fristeroch påföljdssyslemel skall tillämpas. Enannan ändring som arbetsgruppen föreslår är upphävandet av skillnaden mellangenus- och speciesköp (s. 167). De bakomliggande argumenten är två. Om köpetavser en serietillverkad vara anser gruppen att det saknas anledning att göraskillnad mellan det fall att köpet i avtalet angetts vara en viss produkt ochdet fall där köpet angetts gälla ett exemplar av viss typ. För det andra menargruppen att om köpeobjektet skall tillverkas efter köparens beställningskillnaden mellan species- och genusköp passar illa. Resonemangen förefallerinte helt övertygande. Gruppen anser själv att distinktionen är lämplig vadavser s. k. typiska genus- eller specieköp.