prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — Arbetsgruppens förslag:Hävning får ske om säljarens dröjsmål, felet i varan, köparens dröjsmål medbetalningen samt köparens bristande medverkan i fall då säljaren har ettsärskilt intresse av att bli av med det som han sålt utgör ett väsentligtavtalsbrott (se betänkandet s. 181-182, 191 och 193). Remissinstanserna:Remissinstanserna ställer sig genomgående positiva till arbetsgmppens förslagatt ett väsentlighetskrav skall uppställas som huvudregel för hävning. Fleraremissinstanser menar dock att regeln bör utformas så att den tar sikte påavtalsbrottets betydelse för den part som utsätts för det samt att denfömtsätter att den part som begår avtalsbrottet insåg eller borde ha insettbetydelsen därav för motparten. Skälen för mitt förslag:Det utmärkande för hävning av ett avtal kan något förenklat sägas vara att enpart på gmnd av den andra partens avtalsbrott ställer in såväl sin egen sommotpartens prestation. Hävning innebär inte att parten går miste om rätten attkräva skadestånd. Enligt lagfömtsätter hävning vanligen att avtalsbrottet är väsentligt eller, såsom detuttrycks i lagen, "ej ringa" (se 21 § andra stycket, 28 § förstastycket, 42 § första stycket och 43 § första stycket). Vissa undantag finnsdock. Vid säljarens dröjsmål får köparen häva köpet även om dröjsmålet är ringanär han har "betingat sig noggrant iakttagande av tiden för godsetsavlämnande". Vid handelsköp medför också varje dröjsmål med avlämnandeträtt till hävning av köpet "med mindre det som fördröjt är utgör allenasten ringa del av godset" (se 21 § andra stycket). Vid fel i godset ägerköparen häva köpet även om felet inte är att anse som ringa när säljaren harförfarit svikligt (se 42 § första stycket). Vid leveransavtal får han dessutomhäva köpet vid ringa fel, om säljaren "avvetat felet å sådan tid, att hanutan oskälig kostnad eller svårighet kunnat till köpets fullgörande anskaffafelfritt gods" (se 43 § första stycket). Är köparen i dröjsmål vidhandelsköp har säljaren alltid rätt att häva köpet (28 § första stycket). Som redan den nu lämnadeframställningen antyder är det rådande systemet inte särskilt lättillgängligt.Den oinskränkta rätt till hävning som lag i en del fall ger möjlighettill har också uppfattats som alltför sträng. På de flesta andra rättsområdenhar utvecklingen allt mer gått mot att man ställer upp ettgenerellt krav på väsentlighet för att en part skall få Prop. 1988/89:76vidta den genomgripande och för motparten betungande påföljd som Hävninghävning innebär. I ett samhällsekonomiskt perspektiv finns det också skäl attfrämja en reguljär avveckling av avtalsförhållandena och undvika"onödiga" hävningar. Arbetsgruppenhar föreslagit betydande förenklingar i det rådande systemet, främst beståendei att hävning vid säljarens dröjsmål och vid fel i varan som huvudregel skallförutsätta ett väsentligt avtalsbrott. För egen del är jag ense medarbetsgmppen att förenklingar är påkallade. Jag biträder också uppfattningenatt man som huvudregel bör ställa upp ett väsentlighetskrav för hävning.Däremot anser jag i likhet med flera av remissinstanserna attväsentlighetsrekvisitel inte helt bör utformas enligt arbetsgruppens förslag. Vadförst gäller säljarens dröjsmål och fel i varan bör enligt min meningutgångspunkten för bedömningen vara om avtalsbrottet är av väsentlig betydelseför köparen. Det framstår som rimligt att man vid så ingripande påföljder somdet här är fråga om låter prövningen ta sikte på avtalsbrottels betydelse förden som har drabbats av det. Är det väsentligt för köparen talar starka skälför en hävningsrätt, medan rätten till hävning inte ter sig lika motiverad omavtalsbrottet inte är av så stor betydelse för denne. Förutomkravet på all avtalsbrottet skall vara väsentligt för köparen bör man, i likhetmed gällande rätt, kräva en viss insikt härom hos säljaren. Denne skall inseeller ha bort inse att avtalsbrottet var av väsentlig betydelse för köparen.Även om en sådan insikt saknas från början kan köparen dock bli berättigad atthäva om rättelse inte sker inom en tilläggsfrist (se avsnitt 2.4.2). Arbetsgruppensförslag innehåller vissa regler om påföljderna av köparens bristandemedverkan. Regleringen av säljarens rätt att häva köpet och kräva skadestånd ärbegränsad till fall då säljaren har ett särskilt intresse av att bli av med detsom han har sålt. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har emellertiduppnåtts enighet om en vidgad reglering. Denna innebär att bestämmelser förs inom att köparen skall dels medverka till köpet på ett sådant sätt som skäligenkan förväntas av honom för att säljaren skall kunna fullgöra köpet, dels hämtaeller ta emot varan. I fall då köparen brister i dessa avseenden ärförhållandena sakligt sett ofta likartade med dem som har berörts i frågaom säljarens avtalsbrott. Det finns därför anledning att även för dessa fallställa upp motsvarande krav som i fråga om säljarens dröjsmål och fel i varanför att hävning skall få ske. Vid underlåtenhet att hämta eller ta emot varanbör dessutom krävas att säljaren har ett särskilt intresse av att bli av meddet som han sålt, såsom om köpet avser ell hus för rivning. I andra fallskyddas nämligen säljaren av bl. a. regler om vård av varan som ger honom rätttill ersättning för vårdkostnaderna, rätt att placera varan hos tredje man samtmöjlighet att sälja varan för köparens räkning. Ävennär det gäller köparens dröjsmål med betalningen finns det anled ning all ställa upp ett väsentlighetskrav. Vid väsentlighetsbedömningen bör emellertid, till skillnad från vad som gäller vid de förut behandlade 40 situationerna, inte krävasatt dröjsmålet är av väsentlig betydelse för motparten. Detta betyder inte allbedömningen skall vara schematisk exempelvis så att ett dröjsmål alltid bliratt anse som väsentligt efter ett visst antal dagar, ulan hänsyn får tas tillsådana omständigheter som transaktionens karaktär, betydelsen av attförfallotiden noga följs o. d. Däremot bör man inte beakta säljarens ekonomiskaställning. Även om denna i det enskilda fallet skulle vara så god att det intehar någon större betydelse om betalning sker i lid, bör detta inte kommaköparen lill godo. Vid köparens dröjsmål med betalningen bör således prövningenta sikte på avtalsbrottet mera allmänt. Huruvida köparen harinsett eller bort inse att dröjsmålet är väsentligt bör inte heller tillmätasnågon betydelse. Även om köparen har anledning att anta att dröjsmålet intespelar någon större roll för säljaren, bör denne kunna häva köpet näravtalsbrottet efter den mer allmänna bedömning som har nämnts framstår somväsentligt. Mitt förslag: Vidsäljarens dröjsmål samt vid köparens dröjsmål med betalningen och bristandemedverkan, får motparten även häva köpet om han har satt ut en tilläggstid sominte är oskäligt kort och prestation inte sker . Arbetsgruppens förslag:Överensstämmer med mitt förslag såvitt gäller säljarens dröjsmål och köparensdröjsmål med betalningen (se betänkandet s. 181, 182 och 191). Vid bristandemedverkan föreslås ingen motsvarande regel. Remissinstanserna:Arbetsgmppens förslag godtas allmänt. Skälen för mitt förslag: Iflera utländska rättsordningar finns ett förfarande med s. k. tilläggstid.Innebörden av det kan beskrivas så att en part får göra även ett ickeväsentligt avtalsbrott till hävningsanledning genom att sätta ut en tilläggstidför fullgörande. Sker fullgörande inte inom tiden blir parten berättigad atthäva köpet. Förfarandet med tilläggstid verkar alltså till förmån för den partsom vill åberopa ett avtalsbrott genom att han inte behöver styrka attväsentlighetskravet är uppfyllt i det enskilda fallet. Det finns goda skäl attinföra en möjlighet till tilläggstid i köplagen. Utsättandet av en tilläggstidkan vara ett sätt att undgå bevissvårigheter om det framstår som tveksamt ifallväsentlighetskravet är uppfyllt eller om parten har svårt att styrka detta.Parten kan då sätta ut en frist vars längd är anpassad till omständigheterna idet aktuella fallet. I det praktiska livet är det för övrigt vanligtförekommande att en avtalspart som blir utsatt för ett avtalsbrott inte häveravtalet förrän han uppmanat motparten att fullgöra sin prestation. Även denpart som har begått avtalsbrottet kan vara betjänt av att hans motpart sätterut en tilläggstid. Han vet då att om han presterar inom den utsatta tidenundgår han hävning. De skäl som talar för enmöjlighet till tilläggstid äger naturligen giltighet även i fall då köpareninte medverkar till köpet på ett sådant sätt som skäligen kan förväntas avhonom för att säljaren skall kunna fullgöra köpet och fall då köparen intehämtar eller tar emot varan när säljaren har ett särskilt intresse av att bliav med det som han har sålt. Regler om tilläggslid bör därför införas även fördessa fall. Mitt förslag: Vidsäljarens dröjsmål och fel i varan är säljaren skadeståndsansvarig för sådantsom ligger inom hans kontrollsfär (kontrollansvar). Vid köparens bristandemedverkan skall denne på motsvarande sätt ha ett kontrollansvar medan vidköparens dröjsmål med betalningen möjligheterna till befrielse frånskadeståndsskyldighet skall fömtsätta ett kvalificerat belalningshinder. Arbetsgruppens förslag:Överensstämmer med mitt förslag såvitt gäller säljarens dröjsmål. Vid felbygger ansvaret också primärt på kontrollansvaret men det är modifierat iflera avseenden. För varor som har tillverkats särskilt för köparen och varorsom fanns vid köpet och som inte kan ersättas med andra varor föreslås ettdifferentierat ansvarssystem, som i princip bygger på vållande. Vidare föreslåsatt köparen alltid skall ha rätt till skadestånd om varan avviker från vadsäljaren särskilt utfast samt om varan inte svarar mot uppgifter om varansegenskaper eller användning och säljaren insåg eller borde ha insett attuppgiften var oriktig eller vilseledande. Säljaren skall också ha ett ansvarför försummelse att lämna vissa för köparen betydelsefulla upplysningar om envara samt ett ansvar för handlande i strid mot tro och heder. Regleringen avköparens skadeståndsskyldighet på gmnd av betalningsdröjsmål och bristandemedverkan överensstämmer i tillämpliga delar med mitt förslag (sebetänkandet s. 183-187, 192-193). Remissinstanserna:De flesta remissinstanser tillstyrker arbetsgmppens förslag eller lämnar detutan erinran utom såvitt gäller reglema om felansvaret. Flera remissinstansermenar att dessa är både onödigt komplicerade och svårtillämpade. Skälenför mitt förslag: lag är reglerna om säljarens skadeståndsansvarvid dröjsmål olika vid speciesköp och genusköp. Vid speciesköp gäller attsäljaren är skyldig att ersätta köparen skada på gmnd av dröjsmål, omdröjsmålet beror på att säljaren har varit försumlig. Säljaren har emellertidbevisbördan för att någon försummelse inte har förelegat. Han bär ett s. k.presumtionsansvar (se 23 §). Vidgenusköp är utgångspunkten att säljaren bär ett strikt skadeståndsansvar. Hansvarar alltså oberoende av försummelse (se 24 §). Säljaren går dock fri frånansvar under vissa fömtsättningar. Dels krävs det att dröjs- måletberor på ett hinder som gör det objektivt omöjligt att fullgöra köpet. Objektivomöjlighet föreligger om del är omöjligt att fullgöra köpet inte Skadestånd baraför den ifrågavarande säljaren utan också för varje annan person. Somexempel på sådana hinder anges i lagen förstörelse av allt gods av det slageller det parti som köpet avser, eller krig, införselförbud eller därmed Delsmåste situationen vara sådan att säljaren vid köpslutetinte borde ha räknat med att hindret kunde uppstå. Ocksåvid fel gör lag skillnad mellan speciesköp och genusköp. Vidspeciesköp har köparen rätt till skadestånd om godset vid köpet saknadeegenskap som kan anses tillförsäkrad. Sådan rätt föreligger vidare om feletefter köpet har uppkommit till följd av säljarens vanvård eller försummelseeller när svikligt förfarande ligger säljaren till last (se 42 § andrastycket). Vid genusköp är säljaren skadeståndsskyldig oberoende av försummelse;dock kan på samma sätt som vid säljarens dröjsmål objektiv omöjlighetbefria säljaren från skadeståndsansvar på grund av fel (se 43 § andra stycket). Vidtillämpning av reglerna svarar säljaren för oaktsamhet också av sina anställdasamt, som huvudregel, av självständiga företagare som har anlitats för attfullgöra avtalet. Enligtmin mening finns det anledning att i flera avseenden sätta i fråga det gällanderegelsystemet. Till en början synes det vara en allmän uppfattning att detskadeståndsansvar vid genusköp som gmndas på den s.k. omöjlighetsläran äralltför strängt. I själva verket torde bestämmelsen därom numera tillämpasendast undantagsvis; avsteg görs regelmässigt i avtalet. Vidare är, som jag iett tidigare sammanhang har framhållit, uppdelningen mellan speciesköp ochgenusköp alltför trubbig för att lämpa sig för dagens, och morgondagens,förhållanden. Dentekniska utveckling som har skett och som kommer att ske gör att det mångagånger också framstår som mindre ändamålsenligt att låta prövningen utgå frånom ett avtalsbrott kan läggas en part till last såsom vållande. Att detexempelvis uppstår fel och tekniska störningar i säljarens tillverkningsapparatbehöver inte bero på någon försummelse av säljaren (eller någon för vilken hansvarar). Men det kan ändå ligga närmare till hands att säljaren skall bärakonsekvenserna av detta än att köparen skall göra det. Arbetsgruppen har valtatt knyta skadeståndsansvaret till regler om skadestånd vilkabygger på ett s. k. kontrollansvar. Detta kan sägas innebära att säljarensvarar för det som ligger inom hans kontrollsfar. Tekniskt är kontrollansvaretutformat så att det ställer upp fyra fömtsättningar som alla måste varauppfyllda för att säljaren skall bli befriad från skadeståndsansvar. Säljarenhar bevisbördan för att förutsättningarna är uppfyllda. Föratt säljaren skall gå fri från ansvar krävs för det första att det föreliggerett hinder för fullgörelse. Hindrets art är i och för sig utan betydelse. Mendet måste vara ett faktiskt hinder. Det är inte tillräckligt att fullgörelsenhar blivit mer besvärlig eller kostsam än förutsatt. Å andra sidan krävs detinte objektiv omöjlighet. Säljaren behöver alltså inte visa att också andra änhan själv har drabbats av hindret. Fördet andra skall hindret ligga utanför säljarens kontroll. strykasunder all del i delta sammanhang inte är fråga om oaktsamhet eller vållande.Säljaren kan bli ansvarig också om han inte har handlat klandervärt. Poängenmed föreskriften är att förhållanden som ligger innanför det som säljaren iprincip har kunnat påverka, l. ex. interna förhållanden i säljarens verksamheteller hans ekonomiska förhållanden, inte skall kunna åberopas sombefrielsegrunder. Etttredje villkor för ansvarsbefrielse är att säljaren inte skäligen kundeförväntas ha räknat med hindret vid köpet. Säljaren svarar med andra ord fördel som var förutsebart vid avtalsslutet. Detta gäller oavsett om säljaren harförbisett hindret eller om han har chansat på att hindret inte skulle dyka uppeller all det skulle falla bort före leveransdagen. Slutligenär det ett villkor all säljaren inte skäligen kunde ha undvikit ellerövervunnit hindret. Detta innebär att säljaren är skyldig att försöka tillgripaalternativa fullgörelsemöjligheter när sådana finns. Som den nu lämnaderedovisningen torde utvisa, är de skilda förutsättningarna nära sammanflätademed varandra. Exempelvis låter det sig knappast sägas att det föreligger etthinder, om säljaren kan undvika eller övervinna följderna av det. Man fårdärför göra en helhetsbedömning av om förutsättningarna är uppfyllda. Ettskadeståndsansvar som utformas i enlighet med del nu sagda leder till olikaresultat för säljaren beroende på vilket slags vara som köpet avser. Om köpet avseren vara av generiskt slag som är allmänt tillgänglig på marknaden, utgör t. ex.en förstörelse av ett exemplar eller ett parti av varan inte någotoövervinneligt hinder för säljaren. Annorlunda förhåller del sig om köpet avseren unik vara, t. ex. ett konstföremål eller en begagnad maskin. Om en sådanvara förstörs, saknar säljaren alternativa möjligheter att fullgöra köpet.Kontrollansvaret innebär således all ansvaret blir strängare mot säljaren jumer generisk hans förpliktelse är och lindrigare ju snävare varan harspecificerats i avtalet. 1 förhållande tillgällande rätt innebär kontrollansvaret först och främst en nyansering avansvaret. Vid genusköp blir ansvaret rimligare utformat än som för närvarandeär fallet. Det krävs inte nödvändigtvis att omöjligheten är objektiv, ocharten av de hinder som kan frita från ansvar är inte begränsade på samma sättsom enligt lag. Å andra sidan kräver lag bara all fullgörelse"må anses utesluten" medan utgångspunkten för kontrollansvaret är attdet faktiskt föreligger ett hinder. Men om förhållandena är så extraordinärtbetungande att de vid en objektiv bedömning framstår som ett hinder förfullgörelse, kan säljaren bli befriad också enligt en kontrollansvarsregel. Närdet gäller speciesköp leder kontrollansvaret till ett något strängare ansvar änsom följer av lag, bl.a. därför att det inte krävs oaktsamhet avsäljaren. Enligtmin mening framstår en reglering med ett kontrollansvar som en rimlig avvägningmellan parternas intressen och en lämplig anpassning till dagens samhälle.Dessutom uppnår man en önskvärd likhet med . Jag förordar därföralt skadeståndsansvaret utformas på det sättet. Att det för vissa typer avskador bör gälla ett mera begränsat ansvar återkommer jag till i nästa avsnitt. En särskild fråga somuppkommer i anslutning till kontrollansvaret är i Prop. 1988/89: 76 vilkenutsträckning som säljaren skall vara ansvarig när orsaken till av- Skadeståndtalsbrottet ligger hos tredje man. Huvudregeln om konlrollansvar, som jag harbeskrivit i det föregående, leder i många fall till alt säljaren blir ansvarigockså för avtalsbrott som har sin omedelbara orsak i tredje mans handlingar.Detta följer av att organiseringen av och tillsynen över fullgörelsen liggerinom säljarens kontroll. Men situationen kan vara sådan att säljaren inte kananses ha kontroll över tredje mans, exempelvis en leverantörs, handlingar. Omen sådan leverantör inte levererar en beställd genusvara i lid och säljaren äravskuren från möjligheten att skaffa varan från annat håll, kan fråga uppkommavem som skall bära konsekvenserna av detta. Föratt undvika oklarhet om säljarens ansvar har arbetsgruppen föreslagit ensärskild reglering. Denna går ul på att om dröjsmålet kan hänföras lill någonsom säljaren har anlitat för alt helt eller delvis fullgöra köpet, blirsäljaren fri från skadeståndsskyldighel endast om de ovan beskrivnaförutsättningarna för ansvarsbefrielse är uppfyllda såväl för säljarens egendel som for den som har anlitats för fullgörelsen. Säljarens skadeståndsskyldighelkan med andra ord inte bli lindrigare genom att han har anlitat någonutomstående för att fullgöra avtalet. Detsamma gäller om dröjsmålet beror påen leverantör som säljaren har anlitat eller på någon annan i tidigare säljled. Förmin del instämmer jag i arbetsgruppens synsätt. Det måste ligga närmare tillhands i de nu avsedda fallen all säljaren skall vara skadeståndsskyldig än attdröjsmålet skall belasta köparen. Detta bör också klart komma till uttryck ilagtexten. Somjag tidigare nämnt har arbetsgruppen inte> velat låta kontrollansva-relgälla fullt ul vid fel i varan. För några situationer har föreslagits reglersom i stället bygger på vållande respektive strikt ansvar. Arbetsgmppensförslag i detta avseende har emellertid mött stark kritik under remissbehandlingen.Flera remissinstanser har menat att den föreslagna regleringen är onödigtkomplicerad. Man har också ifrågasatt den från sakliga utgångspunkter. Vidbedömningen av om det kan anses motiverat att särreglera skadeståndsansvaretvid vissa fall av fel i varan är det enligt min mening viktigt att göra klartför sig det samband som finns mellan dröjsmålsreglerna och felreglerna. Antagall en säljare har åtagit sig att leverera en vara av en viss kvalitet . Antag vidare att säljaren på leveransdagen märker all han intekan leverera en avlalsenlig vara. Frågan om säljarens skadeståndsansvar måstedå rimligen bygga på samma grund oavsett om säljaren sänder iväg varan ihalvfärdigt skick eller om han förskjuter leveransen för att göra varanavlalsenlig. Utifråndet nu anförda finner jag inte tillräckliga skäl föreligga att, utom för detfall att varan avviker från vad säljaren särskilt har utfast, ta in särreglerav det slag som arbetsgruppen har föreslagit. Utgångspunkten för säljarensskadeståndsskyldighel såväl vid dröjsmål som vid fel bör således vara ellkontrollansvar. Vid de nordiska departementsöverläggningarna har det förelegat enighetom att man bör göra denna avvikelse från arbetsgmppens förslag. När det gäller köparensskadeståndsskyldighet anser jag i likhet med vad arbetsgmppen i tillämpligadelar har föreslagit att ett kontrollansvar bör gälla i fråga om bristandemedverkan. Som arbetsgmppen också har föreslagit - utan erinran frånremissinstanserna - bör däremot ansvaret för dröjsmål med betalningen varanågot strängare med tanke på att det rör sig om en förpliktelse av utprägladgenerisk karaktär. Befrielse från skadeståndsskyldighet vid betalningsdröjsmålbör fömtsätta att dröjsmålet beror på ell betalningshinder av kvalificeratslag lag, avbrott i den allmänna samfärdseln eller annat liknande hinder -som köparen inte skäligen kunde förväntas ha räknat med vid köpet och varsföljder han inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. 2.5.2Direkt och indirekt skada Mitt förslag: Denskadeståndsskyldighet som följer av kontrollansvaret skall omfattanäraliggande och typiska förluster på gmnd av avtalsbrottet, medan ansvar förövriga förluster skall fömtsätta vållande på den skadeståndsskyldiges sida. Arbetsgruppensförslag: Arbetsgmppens förslag innehåller ingen differentiering avskadeståndsansvaret med avseende på skadetyp. Remissinstanserna:Har inte uttalat sig i frågan. Skälenför mitt förslag: Skadeståndsansvaret enligt lag är differentierat såtill vida att det är strängare för generiska prestationer än förspeciesprestatioiner. Det är däremot inte differentierat med avseende på olikaskadetyper. Om skadeståndsskyldighet föreligger, har den berättigade i principsamma rätt till ersättning för skador vilka är en mera avlägsen följd avavtalsbrottet som för skador vilka är en omedelbar följd därav, förutsatt att skadornaär en adekvat följd av avtalsbrottet. Av skäl som jag redovisati föregående avsnitt, skall säljarens skadeståndsskyldighel på grund avdröjsmål och vid fel gmndas på ett s. k. kontrollansvar. Samma principer skallgälla också för köparens skadeståndsskyldighet vid underlåtenhet att hämta envara eller att ta emot den i lid. Om skyldigheten att ersätta en förlust pågrund av avtalsbrott skulle omfatta hela förlusten när den faller inom ramenför kontrollansvaret, men oavsett vållande, skulle det emellertid innebära enalltför sträng skadeståndsskyldighet. Vidutformning av kontraktsvillkor är det vanligt att frågan om skadeståndsskyldighetbehandlas med avseende på ansvaret för särskilt angivna skador och integenerellt som i den gällande dispositiva lagstiftningen. Det är visserligen dåoftast inte fråga om en differentiering av ansvaret på det sättet att strängareansvar föreskrivs för vissa skador och ett lindrigare ansvar för andra.Differentieringen sker i stället mellan skador för vilka ersättning skall utgåoch skador som inte skall ersättas. De skador för vilka ersättning skall utgå ärofta föremål för en ganska ingående reglering, Prop. 1988/89:76 medan deskador som inte skall ersättas anges i mera allmänt formulerade Skadeståndtermer som "indirekta skador" eller "följdskador".Beträffande de båda sistnämnda typerna förekommer dock att kontraktenföreskriver ett ansvar vid grov vårdslöshet. Detköprättsliga skadeståndsansvaret omfattar liksom det allmänna skadeståndsansvareti princip alla skador som faller inom adekvansens ram, dvs.