prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Igällande smittskyddslag indelas de smittsamma sjukdomarna hos människan iallmänfariiga sjukdomar, veneriska sjukdomar och övriga smittsamma sjukdomar.Lagen omfattar således i princip alla smittsamma sjuk- De materiella bestämmelserna i lagen omfattar Prop.1988/89:5 emellertid- med få undantag - bara de allmänfarliga och de veneriska Utredarenmotiverar sitt förslag att begränsa smittskyddslagens tillämpningsområde tillde allvarligaste smittsamma sjukdomarna - i förslaget benämnda allmänfarliga -bl. a. med att det endast är vid dessa sjukdomar som det kan anses motiveratatt från samhällets sida ingripa med tvångsåtgärder mot enskilda människorsamt att smittskyddsorganisationen kan utnyttjas också beträffande smittsammasjukdomar som inte omfattas av smittskyddslagen. Utredarensförslag i denna del kan synas vara av liten praktisk betydelse. Det ger dockuttryck för en principiell inställning till smittskyddet som jag inte kanställa mig bakom. Enligt min uppfattning måste syftet med en nysmittskyddslagstiftning vara betydligt vidare än en reglering av hurtvångsåtgärder får komma till användning. För att vi skall nå framgång ismittskyddsarbetet krävs att smittskyddslagen utgör grunden för all bekämpningav smittsamma sjukdomar hos människorna. Inte minst spridningen av HIV-smittahar på ett övertygande sätt visat hur viktigt detta är. Ätt som utredarenföreslär använda smittskyddsorganisationen på sjukdomar som inte omfattas avsmittskyddslagen skulle, enligt min bedömning, endast ge begränsadeepidemiologiska vinster. Motdenna bakgrund bör även en ny smittskyddslag i princip omfatta alla smittsammasjukdomar hos människor. Alla sådana sjukdomar utgör emellertid inte ett likastort hot mot människornas hälsa. Det ligger därför i sakens natur att deflesta bestämmelserna i en ny smittskyddslag, liksom i gällande smittskyddslag,kommer att gälla endast de sjukdomar söm utgör det allvarligaste hotet motmänniskornas hälsa. Desmittsamma sjukdomarna bör i lagen delas in i samhällsfariiga sjukdomar ochövriga smittsamma sjukdomar. Jag återkommer strax till varför jag valtbenämningen samhällsfariiga sjukdomar. Särregleringenav de veneriska sjukdomarna upphör Igällande smittskyddslag finns delvis olika regelsystem för de allmänfarligasjukdomarna och för de veneriska sjukdomarna. En sådan uppdelning är vanligockså i andra länder. Detta förhållande torde i viss utsträckning vara avhistorisk art. Att gällande smittskyddslag gör åtskillnad mellan allmänfarligasjukdomar och veneriska sjukdomar beror bl. a. på att i lagen har sammanförtsbestämmelser från tre olika lagstiftningar. Bestämmelserna om de allmänfariigasjukdomarna har hämtats huvudsakligen från epidemilagen ochtuberkulosförordningen, medan bestämmelserna om de veneriska sjukdomarna harutformats med förebild i lex veneris. Denmedicinska grunden för att särbehandla de veneriska sjukdomarna är svag.Sjukdomarna i de båda sjukdomsgrupperna skiljer sig inte principiellt ät ifråga om behandlingsmöjligheter eller hälsorisker för den enskilde. Frånsmittspridningssynpunkt finns emellertid vissa skillnader mellan de båda sjukdomsgrupperna. De veneriska sjukdomarna sprids främst genom 31 sexuelltumgänge, medan de allmänfariiga sjukdomarna vanligen överförs Prop. 1988/89:5på annat sätt. Dock kan även vissa av de allmänfariiga sjukdomarna överförasvid sexuellt umgänge, t. ex. hepatit B och amöbainfektion. Omvänt gäller attdet finns veneriska sjukdomar som sprids också pä annat sätt än genom sexuelltumgänge. Infektion av HIV t. ex. kan överföras även genom bl. a. infekteratblod eller blodprodukter, såsom vid blodtransfusioner eller då fleranarkomaner använder samma injektionsspruta utan att sprutan steriliseras mellananvändarna. Också syfilis kan spridas pä annat sätt. SmittspridningssäUet ärsåledes inte avgörande för vilken sjukdomsgrupp en sjukdom hör till. Inteheller rena smittskyddsaspekter talar för att det finns tillräckliga skäl attsärbehandla de veneriska sjukdomarna. Smittskyddsåtgärderna vid de veneriskasjukdomarna är i allt väsentligt desamma som vid de allmänfariiga sjukdomar somkan spridas även på det sätt som de veneriska sjukdomarna sprids. Somett skäl till nuvarande särreglering framhålls i förarbetena till gällandesmittskyddslag att de veneriska sjukdomarna erbjuder inånga och speciellasvårigheter främst på grund av de sekretesshänsyn som måste tas vid dessasjukdomar. Enligtmin uppfattning förutsätter ett väl fungerande smittskydd att det finns ettstort förtroende för dess sätt att verka. Både sjuka och symptomfriasmittbärare måste vara förvissade om att deras personliga integritet skyddas sålångt det är möjligt. Detta måste gälla samtliga de sjukdomar som omfattas avlagstiftningen. Medbeaktande av vad jag nu har sagt delar jag utredarens och flertalet avremissinstansernas uppfattning att den nuvarande principiella särregleringenav de veneriska sjukdomarna inte bör få någon motsvarighet i den nya smittskyddslagen.Om alla smittsamma sjukdomar följer samma lagregler kan man förväntasig att detta leder till en öppnare attityd till de sjukdomar som kan överförassexuellt, vilket skulle underiätta arbetet med att förebygga och hindrasmittspridning av sådana sjukdomar. Dessutom blir smittskyddslagen klarare ochenklare om man tillämpar i huvudsak samma regelsystem på alla allvariigasjukdomar som omfattas av lagen. Ifrämst ett avseende toide fiden dock ännu inte vara inne för en fullständigsamreglering av sjukdomarna. Som statens bakteriologiska laboratorium ochSvenska läkaresällskapet framhåller i sina remissyttranden, är det intemöjligt att nu upphäva rätten för patienten att få sin identitet skyddad vid desexuellt överförbara sjukdomarna. Om läkaren uppgav den smittades identitet isin anmälan om det inträffade sjukdomsfallet, skulle detta kunna få negativakonsekvenser för smittskyddet genom att människor drog sig för att uppsökahälso- och sjukvården. Jag återkommer till denna fråga i samband med attjagredogör för anmälningsförfarandet (avsnitt 2.10). Närdet gäller utredarens förslag att benämna de sjukdomar som kräver en särskildreglering i smittskyddslagen för allmänfariiga, framhåller statens 32 bakteriologiskalaboratorium att benämningen inte passar på flera av de Prop. 1988/89:5sjukdomar som bör omfattas av en ny smittskyddslag och att benämningen inteheller överensstämmer med internationell praxis. Arbetarskyddsstyrelsenpåpekar att begreppet allmänfariiga sjukdomar i utredarens förslag ges en annaninnebörd än i nu gällande smittskyddslag och att detta kan leda till risk förbegreppsförvirring. Dessaremissinstanser föreslår istället en benämning som återspeglar syftet medlagstiftningen, t. ex. smittskyddssjukdomar, smittskyddsklassa-de sjukdomareller smittskyddsreglerade sjukdomar. Benämningenallmänfarliga sjukdomar tillkom i samband med den nu gällande smittskyddslagen.I förarbetena till lagen framhölls, att det framstod som ett praktisktönskemål att sjukdomarna kunde sammanfattas under en kort benämning. Den valdabenämningen hämtades från den finländska lagstiftningen. Somjag tidigare föreslagit bör den nya smittskyddslagen i princip omfatta allasmittsamma sjukdomar hos människor. Det huvudsakliga syftet med lagen blir dockatt ge särskilda bestämmelser för de allvarligaste av dessa sjukdomar.Självklart är det av stor praktisk betydelse att man kan finna en kort ochadekvat benämning på denna grupp sjukdomar. Benämningen allmänfarliga sjukdomarär känd och beskriver enligt min uppfattning väl dessa sjukdomars karaktär.Liksom många remissinstanser är jag dock tveksam till att använda benämningen ien ny smittskyddslag, främst av det skälet att den där skulle få en annan innebördän i gällande smittskyddslag. Denna grupp av sjukdomar bör därför ges en annanbenämning. Deförslag till ny benämning som vissa remissinstanser har lagt fram lämpar sigmindre väl eftersom mitt förslag till smittskyddslag till skillnad motutredarens i princip omfattar alla smittsamma sjukdomar, medan benämningenskall avse endast de allvarligaste av dessa sjukdomar. Desjukdomar som benämningen skall stå för utmärks i första hand av att de kanutgöra ett allvariigt hot mot befolkningens hälsofillstånd. Sjukdomarnasrisker för den enskildes liv och hälsa är i detta sammanhang av sekundärbetydelse. Detta kännetecken hos sjukdomarna anser jag bör komma till klartuttryck i benämningen. Jag föreslår därför att sjukdomarna benämnssamhällsfariiga sjukdomar. Vadjag här har sagt innebär att utredaren i sitt betänkande använder benämningenallmänfarliga sjukdomar för den grupp sjukdomar som jag föreslår skall benämnassamhällsfariiga. För att förenkla framställningen och för att undvikamissförstånd som kan uppstå till följd av att utredaren ger benämningenallmänfarliga sjukdomar en annan innebörd än gällande smittskyddslag, använderjag i det följande benämningen samhällsfariiga sjukdomar också beträffande dengrupp sjukdomar som utredaren benämner allmänfarliga. Påpekandetav länsrätten i att det är smittämnena som kan orsaka sjukdomarna och inte sjukdomarna som bör regleras i lagen har sakligt sett fog för sig. Smittskyddslagstiftningen har emellertid av hävd 33 talat endast omsjukdomarna och inte om de smittämnen som kan förorsaka dem. Härigenom blirlagstiftningen klarare och mindre komplicerad. Denna lagtekniska lösning har,såvitt jag känner till, inte lett till några missförstånd eller andra problemvid tillämpningen av lagstiftningen. Också lagstiftningarna i andra ländertorde bygga på samma synsätt. Vidare avser jag att göra sådana förtydliganden ilagtexten att oklarheter i detta avseende kan undvikas. Av dessa skäl bör ocksåen ny smittskyddslag utgå från sjukdomar och inte smittämnen. Mitt förslag: 1 smittskyddslagen anges genom en uppräkning vilka smittsamma sjukdomar som skall betraktas som samhällsfariiga. Följande sjukdomar skall anses vara samhällsfariiga. hepatit non A non B infektion av HIV (humant rar exkl. hemorragisk ne- Regeringen får föreskriva att bestämmelserna om samhällsfariiga sjukdomar skall tillämpas på en viss smittsam sjukdom som uppträ- der eller kan uppträda här i landet, om sjukdomen bedöms dels ha hög smittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, dels medföra hög dödlighet eller bestående skador bland de smittade. Utredarensförslag: Endast de smittsamma sjukdomar som uppfyller tre av utredarenuppställda kriterier skall kunna betraktas som samhällsfariiga. Kriteriernaanges särskilt i smittskyddslagen. Regeringen beslutar med beaktande avkriterierna vilka sjukdomar som skall betraktas som samhällsfariiga.Regeringen ar dock inte skyldig att förklara varje smittsam sjukdom somuppfyller kriterierna som samhällsfariig. Remissinstanserna:Remissinstanserna är i allmänhet positiva till huvuddragen i utredarensförslag. Hovrätten för och anser att de tre kriterierna på etttillfredsställande sätt tillgodoser de rättssäkerhetskrav som kan ställas.Ändra remissinstanser harmer kritiska synpunkter pä kriterierna och derasutformning. svårighetenatt tillämpa kriterierna och några gör gällande att utredaren i Prop. 1988/89:5sitt förslag inte strikt har hållit sig fill kriterierna. Några remissinstanseranser att det bör vara tillräckligt att endast två kriterier är uppfyllda föratt en sjukdom skall kunna betraktas som samhällsfarlig. Länsrätten i Stockholmslän anser det inte lämpligt att regeringen bestämmer vilka sjukdomar som skallbetraktas som samhällsfariiga utan anser att sjukdomarna skall anges i lagen. Skälenför mitt förslag: Enligt gällande smittskyddslag bestämmer rege-. ringen vilkasjukdomar som skall hänföras till allmänfarliga sjukdomar och till veneriskasjukdomar! 1 förarbetena till lagen anges att uppgiften att besluta omsjukdomarna bör ligga på regeringen eftersom det finns ett behov av att snabbtkunna vidta åtgärder mot sjukdomar som inte har uppträtt i landet. Utredarenframhåller att nuvarande ordning inte har inneburit några olägenheter. Derättssäkerhetskrav som måste ställas i detta sammanhang kan enligt utredarentillgodoses bl. a. genom att i den nya sniitt-skyddslagen fastläggei-att endast de'sjukdomar som uppfyller vissa klart definierade kriterier fårbetraktas som samhällsfariiga. Somjag har framhållit anser jag att en ny smittskyddslag i princip skallomfatta alla smittsamma sjukdomar. Vissa av dessa sjukdomar utgör dock ettrelativt litet hot mot befolkningens hälsotillstånd eller är sådana att detinte finns några lämpliga åtgärder att vidta för att hindra deras spridning ibefolkningen, såsom beträffande olika typer av influensa. Förekomsten ochspridningen av sådana sjukdomar bör beaktas särskilt i smittskyddetsförebyggande.arbete. Däremot skulle det inte vara meningsfullt att i övrigttillämpa smittskyddslagens bestämmelser på sjukdomarna. Smittskyddslagenshuvudsakliga syfte är att ge bestämmelser om hur allvarliga smittsammasjukdomar skall bekämpas. Gränsenmellan allvarliga smittsamma sjukdomar och andra smittsamma sjukdomar år integiven utan beroende av vilka bedömningsgrunder man tillämpar. Till grund föravgränsningen redovisar utredaren en analys av kännetecknen på de smittsammasjukdomar som kräver en särskild reglering i smittskyddslagen. Utredaren anseratt följande tre kriterier måste vara uppfyllda för att en sjukdomskall kunna anses vara så allvarlig att den bör betraktas som samhällsfariig: - sjukdomen skall ha högsmittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, - sjukdoriien skall ha högdödlighet eller kunna ge bestående skador och - sjukdomen skall genom lämpligapersoninriktade åtgärder kunna hindras att sprida sig. Jagdelar remissinstansernas uppfattning, att de av utredaren föreslagnakriterierna på de samhällsfariiga sjukdomarna har förtjänster. Från flera hållpåpekas dock att kriterierna kan bli svåra att tillämpa för regeringen. Någraremissinstanser anser att utredaren själv har haft svårigheter att konsekventtillämpa kriterierna. Somjag tidigare framhållit måste en smittskyddslag med nödvändighet tillhandahålla medel som kan innebära intrång i de enskilda människornas personliga förhållanden. I enstaka fall kan detta leda till långtgående in grepp i den enskildes integritet. Äv rättssäkerhetsskäl år det därför av stor 35 vikt att lagenstillämplighet beträffande en viss sjukdom inte kan ifrågasätr Prop.1988/89:5 tas. Jag har därför kommit till den uppfattningen, att desamhällsfariiga sjukdomarna bör anges genom en uppräkning i smittskyddslagen.På så sätt kommer lagens tillämplighet på varje sådan sjukdom vid vilken bl. a.tvångsåtgärder kan komma att tillgripas att ha prövats av . Detargument som anförts mot att sjukdomarna anges i lagen innebär att en sådanordning kan medföra en risk för att nödvändiga smittskyddsåtgärder försenas,om t. ex. en ny och allvarlig, smittsam sjukdom överraskande börjar spridas.Bestämmelserna om de samhällsfariiga sjukdomarna skulle i en sådan situationkunna börja tillämpas först sedan fattat. . beslut om attklassificera sjukdomen som samhällsfarlig. Vilkasmittsamma sjukdomar som kan komma att uppträda är omöjligt attförutse. Om vi ser tillbaka i tiden finner vi att endast infektion av HIV ochklamydiainfektion har införts i smittskyddslagstiftningen sedan denna trädde ikraft . Skälen mot att ange sjukdomarna i smittskyddslagenframstår således i ett historiskt perspektiv inte som särskilt starka. Även omdet i modern tid varit en relativt stabil sitution när det gäller uppträdandetav allvarliga smittsamma sjukdomar går det inte att bortse från risken attbilden kan ändras . Om en sådan sjukdom skulle uppträda i landetutan förvarning, kan den situationen inträffa att ett riksdagsbeslutbeträffande lagens tillämplighet på sjuk-. domen inte kan avvaktas - t. ex.under sommamppehåll. Om det gäller en verkligt hotande sjukdom, börregeringen i ett sådant läge ha möjlighet att föreskriva att bestämmelserna ornde samhällsfariiga sjukdomarna i smittskyddslagen skall tillämpas påsjukdomen.,Ett sådant hot utgör enligt min uppfattning sjukdomar som uppfyllerde två första kriterierna av de kriterier som den särskilde utredaren ställtupp för att en sjukdom skall kunna anses som samhällsfarlig. Detta innebär attregeringen bör ha rätt att föreskriva att bestämmelserna om de samhällsfariigasjukdomarna skall tillämpas på en "ny" sjukdom som bedöms dels ha högsmittsamhet eller kunna få explosiv utbredning, dels, medföra hög dödligheteller bestående skador bland de smittade. Mittförslag: Ansvaret för smittskyddet skall ligga på landsfingskom-munerna.Landstingskommunen svarar för att behövliga smittskydd såtgärder vidtas inomlandsfingsorhrådet. I varje landstingskommun skall det finnas en särskiltutsedd smittskyddsläkare. Kommunernasmiljö- och hälsoskyddsnämnder skall vidta åtgärder vid smittspridning frånlivsmedel, vattentäkter, avloppsvatten, ventilationsanläggningar och liknandesmittkällor samt i vissa fall från djur. Nämnderna skall informerasmittskyddsläkaren om iakttagelser som kan vara av betydelse för hansverksamhet och samråda med honom inför beslut och andra viktigare åtgärder somberör smittskyddet. Närdet gäller främst undersökning och behandling av smittade och misstänktsmittade samt smittspårning har läkare särskilda uppgifter. Smittskyddsläkarenoch miljö- och hälsoskyddsnämnderna skall samverka med varandra och medmyndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelseför smittskyddet. skall ha tillsynen över smittskyddet ilandet. Utredarens förslag:Landstingskommunerna skall vara huvudmän för smittskyddet som, enligtutredarens förslag, omfattar endast personinriktade åtgärder. Remissinstanserna:Flertalet myndigheter och organ som har ansvar för smittskyddet eller berörs avdet är positiva till förslaget, t. ex. , länsstyrelserna,och . Samtliga landstingskommuneroch flertalet kommuner är positiva till eller motsätter sig inte attlandsfingskommunerna får ansvaret för det personinriktade smittskyddet.Landstingsförbundet tillstyrker i huvudsak förslaget. Svenska kommunförbundetanser att begreppet "hälsoskydd" innefattar en uppgift för kommunenatt skydda dess innevånare mot smittsamma sjukdomar. Förbundet motsätter siginte att smittskyddsläkaren har ett övergripande ansvar för smittskyddet menanser att miljö- och hälsoskyddsnämnden bör ha hand om smittskyddet på fältet.Statens livsmedelsverk påtalar att samordningssvårigheter kan uppkomma vidlivsmedelshanteringen till följd av den föreslagna ansvarsuppdelningen mellanlandstingskommuner och kommuner. Skälen för mitt förslag:Som jag tidigare redovisat har ansvaret för den del av smittskyddet som inteavser veneriska sjukdomar legat på primärkommunerna,trots att de inte sällan saknat anställda läkare. Det primärkommunalahuvudmannaskapet för denna del av smittskyddet har byggt och bygger fortfarandedärför på den fömtsättningen att de mera direkta medicinska uppgifternafullgörs av distriktsläkare (tidigare provinsialläkare). När det gäller deveneriska sjukdomarna fanns i lex veneris inte någon bestämmelse om vem somhade ansvaret för att sjukdomarna bekämpades. De åtgärder som kundekomma i fråga föll huvudsakligen på de behandlan- Prop. 1988/89:5 deläkarna och länsläkarorganisationen. 1 de städer som inte tillhörde någotlandsting hade hälsovårdsnämnderna vissa viktiga uppgifter, nämligen rätt attförordna om läkarundersökning och om intagning på sjukhus. Dessaolikheter vad gäller ansvaret för att bekämpa de smittsamma' sjukdomarna harkommit att bestå i nu gällande smittskyddslag. Bestämmelserna om deallmänfarliga sjukdomarna har nämligen i allt väsentligt hämtats frånepidemilagen med den ansvarsfördelning som fanns där och på motsvarande sättförhåller det sig med de veneriska sjukdomarna och lex veneris. Detta innebäratt det på lokal nivå ankommer på miljö- och , . hälsoskyddsnämnderna att vidtade åtgärder som behövs till skydd mot allmänfarliga sjukdoma,r. När det gällerinsatser av medicinsk natur förlitar man sig huvudsakligen på distriktsläkareoch annan landstingsanställd hälso- och sjukvårdspersonal. Vid de veneriskasjukdomarna har miljö-och hälsoskyddsnämnderna numera inte några direktauppgifter., Här ligger i praktiken hela ansvaret på hälso- och sjukvården, iförsta hand på den offendiga hälso- och sjukvården,rnen även de privatverksamma läkarna har här viktiga uppgifter. Mittpåpekande att det "i praktiken" förhåller sig på detta sätt föranleds av att kommunerna formellt har ett ansvar även för bekämpningen av de veneriska sjukdomarna, liksom för andra slags smittsamma sjukdomar. Enligt 1 § gällande smittskyddslag åligger det kommunerna att enligt be stämmelserna i lagen vidta erforderliga åtgärder till skydd mot smittsamma sjukdomar hos människor. I förarbetena till lagen framhålls dock, att ansvaret för de rent sjukvårdande uppgifterna vid alla slags smittsamma sjukdomar liksom ansvaret för den öppna, kostnadsfria vården vid de . veneriska sjukdomarna skulle vila på sjukvårdshuvudmännen (prop. 1968:36 s. 62). Enligt2 § gällande smittskyddslag skall varje landstingskommun utse en särskildläkare i smittskyddskungörelsen (1968:234, SmK) benämnd smittskyddsläkare -som skall ombesörja vissa uppgifter av myndighetskaraktär vid de veneriskasjukdomarna. Han har också fått en funktion som övervakare av denepidemiologiska situationen inom landstingsområ- det beträffandesmittsamma sjukdomar. Detta innebär bl. a. att smittskyddsläkaren skallundenättas genom en skriftlig anmälan om varje fall där någon smittats av ensjukdom som hänförts till de anmälningsplikfiga sjukdomarna enligtsmittskyddslagen. Anmälningsplikt föreligger beträffande allmänfarligasjukdomar, veneriska sjukdomar samt vissa andra smittsamma sjukdomar som räknasupp i smittskyddskungörelsen. Dettaär kortfattat ansvarsfördelningen för smittskyddet enligt gällandesmittskyddslag. Jag övergår nu till att redogöra för den utveckling som skettsedan smittskyddslagen trädde 1969 och vilka konsekvenserutvecklingen har fått för ansvarsfördelningen. Vidfiden för smittskyddslagens tillkomst fanns i varje län en statlig länsläkarorganisation. Länsläkarna hade till främsta uppgift att ta till vara statliga intressen genom övervakning och tillsyn, men de skulle också stå t. ex. kommunen till tjänst med råd i frågor om den allmänna hälsovården. De hade även vissa självständiga uppgifter inom smittskyddet. allmänfarligasjukdomarna skulle länsläkarna bl. a. se till att skäliga åtgär- Prop.1988/89:5 der vidtogs av distriktsläkarna och hälsovårdsnämnderna. Vid de veneris ka sjukdomarna skulle länsläkarna svara för att smittade och misstänkt ' smittade som inte på eget bevåg sökte läkare kom till läkarundersökning , det s. k. anmaningsförfarandet. De skulle ocksä - på samma sätt som smittskyddsläkarna gör - ta emot anmälningar om och registrera inträffade fall av smittsamma sjukdomar. Närlänsläkarväsendet upphörde överfördes de flesta av länslä- kärnasmyndighetsuppgifter inom smittskyddet fill länsstyrelserna, som redan tidigarehade det övergripande regionala ansvaret för smittskyddet i länet (prop.1980/81:177 s. 17). Övriga uppgifter som legat på länsläkarna fördes över tilllandstingskommunerna. Landstingskommunerna tog över de förebyggande, rådgivandeoch samordnande funktionerna inom smittskyddet. De skulle också svara förregistreringen av sjukdomarna och anmaningsförfarandet vid de veneriskasjukdomarna. Dessa uppgifter skulle läggas på en läkare som utsågs av hälso-och sjukvårdsnämnden, tidigare sjukvårdsstyrelsen. I de författningsändringarsom vidtogs till följd av beslut i anledning avpropositionen kom endast smittskyddsläkarnas ansvar för registrerings- ochanmaningsförfarandet till uttryck i smittskyddslagen. Länsläkarväsendetsavskaffande har medfört att kommunernas och särskilt länsstyrelsernasförutsättningar att bedriva smittskyddsarbete försvagats. Kommunernasförutsättningar för sådant arbete ändrades också med hälsoskyddslagen. Medhälsoskyddslagen har miljö- och hälsoskyddsnämndernas verksamhet fått endelvis ny inriktning. Större tonvikt läggs numera på nämndernas arbetsuppgifterutanför det traditionella hälsoskyddsområdet.