prop · GC0376 · 1988-12-31 00:00:00 — Iförslaget ges endast ett exempel på fall när paragrafen kan bli tillämplig.Organisationerna menar all del skulle vara värdefullt om det i motiven gesytteriigare exempel, särskilt med avseende på rekvisitet "väsentligenförfelat", Debestämmelser som föreslås är väl nyanserade men förefaller också vara mycket komplicerade. Det är önskvärt med en viss förenkling av reglerna även om detta skulle gå ut över nyanseringen. Skadestånd kontrollansvaret Bilaga 3 29§ 2 st. andra meningen i de danska, finska och svenska förslagen saknar direktmotsvarighet i det norska förslaget och i FN-konvenlionen (art. 79). Olikhetenmellan förslagen synes dock närmast vara av formell natur (se s. 265). Ienlighet med de allmänna synpunkter som hovrätten inledningsvis har anförtanser hovrätten, att en anslutning till den norska varianten bör övervägas. Detbör framhållas att det är särskilt betydelsefullt att en enhetlig regleringuppnås på denna punkt. Regleringen av kontrollansvaret i 29 § är jugrundläggande för väsentliga delar av förslaget i övrigt. Materielverketär positivt till alt köplagens krav på objektiv omöjlighet utbytes mot ell kravpå hinder såsom förutsättning för befrielse från skadeståndsskyldighet. Dennalindring av kravet får emellertid inte innebära att de omständigheter, som ärkvalificerade såsom hinder, uttunnas. Även om kriterierna för befrielse ärangivna så är den i avtal ofta brukade förteckningen över relevantaomständigheter ett gott stöd för tolkningen. Regeln skulle bli avsevärt meraanvändarvänlig med en sådan förteckning. Deflesta hinder är av sådan karaktär att orsakerna går alt övervinna genom ökadeekonomiska insatser. Del är i högsta grad oklart vad utredningen (s. 257)avser med "omständigheter av ekonomisk natur". Troligen avses t. ex.prisstegringar på material, valutaförändringar eller andra liknandefördyringar. Detta är emellertid förhållanden som det i avtal i regel går attskydda sig mot. (näst sista st. s. 257) säger om "orsak" och"inverkan" är också oklart. Är det meningen att det skall ställaslägre krav än nu på rekvisilen för befrielse? Orsakens natur är lika viktig somdess inverkan när det skall konstateras om hindret befriar frånskadeståndsskyldighel. Om kraven nedsätts på att orsakerna dels skall liggautanför säljarens kontroll och dels att säljaren inte skäligen kunde förväntasha räknat med dem, så finns del risk för att regeln snarare blir en allmänjämkningsregel. Även i kraven på vilken inverkan som skall anses utgöra hindergör utredningen ett uttalande som medför osäkerhet. Först talar utredningen om"extraordinärt betungande" (rad 3 på s. 257) men senare sägs"klart ... överskrida gränsen för vad som objektivt sett kan anses vara entänkbar insats vid ett köp av ifrågavarande slag" (st. 4 samma sida). Detsenare uttalande leder tankarna till att en jämförelse skall ske mellan prisoch prestation. Denna fråga diskuterades i förarbetena till 36 § avtalslagen. Idetta avseende torde 36 § tillämpas myckel restriktivt. Materielverkettillstyrker att det skall vara tillfyllest med att omständigheterna utgör etthinder i stället för objektiv omöjlighet däremot anser materielverket attfrågan om s. k. ekonomiskt force-majeure utvecklats alltför dåligt avutredningen för att kunna medföra ändring av rättstillämpningen. Enbetydande förändring i förhållande till gällande räll är att säljaren vid dröjsmål föreslås bli skadeståndsskyldig utom när dröjsmålet orsakats av ett hinder utom säljarens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas 122 ha räknat med vid köpetoch vars följder han inte heller skäligen kunde ha Prop. 1988/89:76 undvikiteller övervunnit. Anlitar säljaren en självständig medhjälpare för Bilaga 3 attuppfylla sin skyldighet och dröjsmålet beror på denne, är säljaren ändåansvarig för dröjsmålet om inte även den självständige medhjälparen är ursäktadenligt samma bedömningsgrunder. Ansvaret gäller oavsett om avtalet gällerspecies eller genus eller är ett tillverkningsavlal. Förslaget innebär å enasidan inte force majeure-regel, eftersom händelsen inte behöver vara extraordinär. Å andra sidan framhålls det i motiven alt det inte heller är fråga omnågon culparegel; säljaren är ansvarig, även om han inte förfarit klandervärt,om bara händelsen legal utanför säljarens kontrolls. Fakultetsstyrelsenifrågasätter om skillnaden i själva verket är så stor mellan del föreslagna"kontrollsfäransvaret" och en exculpationsregel. Culpabedömningen ärnumera ofta tämligen objektiviserad (jfr i SvJT 1969 s. 316 ff) ochpåminner sålunda om det föreslagna kontrollsfäransvaret. Om en part i ettkontraktsförhållande uppdrar åt en tredje man att fullgöra hans skyldighet,brukar konlraktsparten ha ett ansvar för självständiga företagares culpa (Nondelegable duties), och även detta kan bli bedömt med en tämligen objektiviseradculparegel. Frågan är om det inte kunde övervägas att istället stadga ettexculpationsansvar för säljaren med ansvar för självständiga medhjälpare,varigenom ansvaret anknöts till en redan känd princip. Ett särskilt skäl tillatt välja ett exculpationsansvar är att detta måhända är lättare alt svälja vidköp av bestämt gods och vid tillverkningsavtal, och att det då blir av mindrebetydelse hur gränsen dras mellan köp och tjänster. Möjligen kunde man ocksåhävda att det vore lättare att acceptera att säljarens skadeståndsskyldighetäven omfattar indirekta skador, ifall ansvaret bygger på culpa. Ickedesto mindre har fakultetsstyrelsen ingen erinran mot att det föreslagnakontrollansvaret införs. Anledningen härtill är bl. a. att vi inte tror, attansvaret blir så mycket strängare än enligt en exculpationsregel och att enkontrollsfärsregel på ell tydligt sätt anger vilka moment som skall beaktas vidbedömningen, medan det finns risk att en exculpationsbedöm-ning blir mersvepande. Vad som anförts i motiven synes i stort sett vara konsekvent ochklargörande. Vi instämmer således i vad som skrivs om lokala arbetskonflikter(s. 258 O, där avgränsningen av säljarens kontrollsfär dogmatiskt kandiskuteras. Likaså instämmer vi i att säljaren bör ansvara för beräkningen avsin produktionskapacitet och för uppkomna störningar i hanstillverkningsmaskineri. När det sedan sägs att eldsvåda är en befrielsegrundendast om orsaken till branden inte ligger inom säljarens kontrollsfär, blirförståelsen lite svårare. Vi uppfattar det som skrivits i motiven på detsättet, att säljaren ansvarar för eldsvåda på gmnd av tekniska fel, utan behöver diskutera huruvida säljaren varit försumlig, men all säljaren inteblir skadeståndsskyldig vid en mordbrand, vare sig elden tänts av utomståendeeller av en anställd (jfr arbetstagarnas s. k. självständiga handlande vidlokal arbetskonflikt). Till kravet att hindret måste ha varit oförutsebart försäljaren vill vi anteckna, alt avtalet ofta får anses innehålla ett förbehållom all leveranshinder inte uppstår i de fall då hindret varit synbart för bådaparter, såsom när avtal ingås om köp med leverans via järnväg trots att strejkvarslats inom denna transportsektor. Vi läser vidare förslaget på det sättetatt en säljares bortralionalisering av lager och uppbyggnad av logistiskaleveransschemata sker på hans egen risk (s. 260 f). Vidvalet mellan ett strikt ansvar med undantag för force majeure, ett konlrollsfaransvar och ett culpaansvar av något slag väcks naturligtvis frågan, om en säljare genom köpeavtalet skall anses ha garanterat att 123 leveranskommer att äga rum på avtalad lid eller om säljaren blott får Prop. 1988/89:76anses ha lovat att med omsorg sträva efter all leverera , såvidaBilaga 3 han inte gjort någon särskild utfästelse (jfr nedan beträffande fel).1 det första fallet är det naturiigt att utgå från ell strikt ansvar, och varjemodifikation synes tämligen godtycklig; i det senare fallet kan endast ettslags culpaansvar komma i fråga. Nuvarande köplag synes bygga på att säljarensleveranslöfte inte får uppfattas som absolut, ty i så fall skulle egentligeninga undantag ha gjorts. Den väckta frågan bör emellertid inte ställas ochbesvaras i denna renodlade form. I själva verket är det fråga om att hitta enreglering av skadeslåndsfrågan, som innebär en lämplig avvägning mellansäljaren och köparen vad avser risken för alt säljarens ansträngningar slårfel och som är rättstekniskt enkel att tillämpa. Med denna utgångspunkt kan detsynas rimligt att säljaren bär risken inte bara för egen vårdslöshet utan ävenför hinder som är att hänföra till hans egen kontrollsfär, medan leveranslöftetfår läsas med den reservationen att hinder som säljaren inte råder över skallfritaga honom i vart fall från skadeståndsskyldighet. 29§ Denna vikliga bestämmelse om säljarens skadeståndsskyldighel vid dröjsmålutgör till sin huvuddel en översättning av motsvarande regel i (art. 79), och den skiljer sig helt från nu gällande regel och från SOU. Detkan vara lämpligt att i del följande utgå från den nuvarande köplagen och se påförändringarna. 23§ köplagen föreskriver att vid specieköp säljaren svarar för vållande, med omvändbevisbörda. Han blir således inte skadeståndsskyldig om det sålda godsetförstörs genom olyckshändelse. Förslaget har ingen specialregel ulan ävenspecieprestation faller under det allmänna uttrycket "hinder utanförsäljarens kontroll". Det är klart att förstörelse av godset är ett hinder,men ligger det utanför säljarens kontroll? Såvitt jag kan se ger motiven (s.258 f) inte något klart besked på den punkten; får man intrycket attnärhelst en händelse inträffar medan del sålda godset är i säljarens besittningden ligger inom hans konlrollsfär även om den är rent kasuell, med undanlag förnaturkatastrofero. Man hade kunnat önska ell klarare ställningslagande imotiven till en situation som enligt nu gällande rätt är föremål för en särskildbestämmelse. Vidleveransavtal anses den nu gällande 24 § köplagen, som fråntar säljaren från skadeståndsskyldighet endast vid s.k. objektiv omöjlighet, vara sträng mot säljaren. 1 SOU gjordes ett försök att mjuka upp säljarens stränga ansvar och anpassa stadgandet bättre till nuvarande praxis och uppfattning. 1 den allmänna motiveringen till det nu framlagda förslaget sägs (s. 157) att det i 24 § på omöjlighet grundade undantaget framstår som något snävt. Läser man specialmoliveringen lill 29 § förslaget får man emellertid uppfattningen, att undantaget är snävt, i varje fall åtskilligt snävare än det i SOU. Intrycket är närmast att även den föreslag na regeln bygger på något slags omöjlighetslära, som emellertid är mer subjektivt färgad än den lära om objektiv omöjlighet som ligger till grund för den nuvarande 24 §. "Hinder" torde enligt vedertagen svenskuppfatt ning beteckna en nästan lika stor svårighet all prestera som"omöjlighet" (se § 24 n 97 b). Medan SOU bygger på en force-majeure-lanke finns åtminstone i den nu föreslagna lagtexten inte någon antydan om att det skulle vara en form av force majeure som avses (jfr även Hjerners yttrandes. SOU försökte lösaavgränsningsproblemen genom alt räkna upp ett Prop. 1988/89:76 antal olikahändelser och komplettera uppräkningen med ett allmänt ut- Bilaga 3 tryck, enteknik som motsvarar vad som är vanligt i standardavtal. Det nu avgivnaförslaget försmår denna metod och nöjer sig med ett allmänt uttryck. Ipraktiken viktigast är säkerligen frågan om arbetskonflikter av olika slagskall befria säljaren från skadeståndsskyldighet. Enligt i brukligastandardavtal torde arbetskonflikter alltid utgöra befrielsegrund (bortsettfrån formulär som begagnas vid avtal med ). Motivens uttalanden omarbetskonflikter (s. 256 f) är svävande, men som hinder utanför säljarenskontroll godtas bl. a. inte "strejk som utlösts på grund av att säljarenklart brutit mot en bestämmelse i gällande lag eller kollektivavtal." Delkan inte anses tillfredsställande att förslaget är så föga preciserat. Det ärlätt att förslå att förebilden i är oklar beträffandearbetskonflikter ett försök all ta bestämd ställning skulle säkeriigen halett till svåra motsättningar mellan öst- och väststater. Men detta kan intevara skäl för alt en svensk köplag skall vara oklar på en så väsentlig punkt. Motsvarandekan sägas om andra uttalanden i motiven, t. ex. att en eldsvåda som medför ettprestalionshinder för säljaren utgör befrielsegrund endast om orsaken tillbranden inte ligger inom säljarens konlrollsfär (s. 259). Vissaabstrakt formulerade molivuttalanden (s. 257 f) förefaller som om de vore allbetrakta som ett ställningstagande i den gamla striden om den s. k.sydfmklslasten. Om en säljare vid avtalets ingående hade frihet alt väljamellan olika sätt för prestation men han har koncentrerat sina ansträngningarpå en särskild transportväg eller annan särskild prestationsmöjlighet ochprestationen slår fel genom en oförutsedd händelse utanför hans kontroll(fartyget med sydfmklslasten stötte som bekant på ett okänt grund utanförSandhamn), skall tydligen säljaren befrias enligt motivulla-landena (s. 257 0.Härtill kan åtminstone sägas att om man vill la ståndpunkt i en så diskutabelfråga, det bör ske på ett klarare sätt och att skäl bör anföras. Dentidigare (ovan under 25 § 1 st.) nämnda frågan om skyldighet till"substituted performance" kommer tillbaka här. Motiven ger intrycketatt det finns en skyldighet härtill (säljaren måste "utnyttja sådanaalternativa möjligheter som kan finnas för att uppfylla hans åtagande enligtavtalet", s. 261). De reservationer som anförs i omedelbar anslutninghärtill är emellertid så omfattande att man inte vet vad som avses. Bestämmelsernai 2 st., om säljarens ansvar för dem som han anlitat samt förunderleverantörer, återkallar den kända meningsskiljaktigheten vid tillkomstenav FN- konventionen om utebliven prestation från underleverantör. Såvitt jagförstår har förslaget här anslutit sig till den regel, som förkastades ikonventionen, nämligen att med "anlitad" person jämställsunderleverantör. Detta är enligt min mening en förbättring. Men man känner sigosäker när förhållandel till konventionens regel inte klargörs bättre. Enligtmotiven (s. 263 n) kan man "efter omständigheterna" bortse från andrastycket och bedöma säljarens skadeståndsansvar enbart enligt första stycket"ifall säljaren i avtalet anvisats att anlita en bestämd tredje man föratt fullgöra köpet". strider dock mot ordalydelsen av texten; ävenom säljaren har anvisats att anlita en tredje man har han anlitat denne. Helhetsintrycketär att bestämmelsen i 29 § är sträng mot säljaren men att motiven samtidigtinnehåller uttalanden som öppnar möjligheter till uppmjukning med hänsyn tillomständigheterna, ulan att man dock med acceptabel säkerhet vet när en sådanuppmjukning tillåts. 29§ Samfundet finner tankarna bakom den föreslagna lydelsen godtagbara göra följande påpekanden: Samfundetanser att "utom kontroll-rekvisitet" skall tolkas subjektivt. Enligtsamfundets erfarenhet är detta den gängse uppfattningen hos parter som i avtalanvänder "utom kontrollrekvisitet". Detär önskvärt att lagtexten så långt som möjligt skall kunna förstås ulantillgång till motiven. Ur den synvinkeln kunde det vara värdefullt med enkomplettering av andra meningen i första stycket med en exemplifiering av ihuvudsak samma slag som Hjerner har i sitt förslag till 29 § andra stycket förstameningen. Enligtförslaget anses force majeure inte föreligga beträffande hinder utanförsäljarens kontroll "som han inte skäligen kunde förväntas ha räknat medvid köpel och vars följder han heller inte skäligen kunde ha undvikit ellerövervunnit". I kommentaren härtill (s. 260) sägs: ex. en export- eller importbegränsning eller en strejk som kan drabbafullgörelsen av ifrågavarande köp kunde förutses redan då avtalet ingicks, kanen sådan händelse inte åberopas som gmnd för befrielse från skadeståndsskyldighet." Samfundetkan inte acceptera det synsättet. Det kan inte vara den enskilde företagarenssak att i någon form av krisläge bedöma sannolikheten av en export- ellerimportbegränsning eller att i en avtalsrörelse bedöma sannolikheten av strejkeller lockout. Sådana omständigheter bör anses som force majeure omomständigheten inträffar efter avtalets ingående oberoende av hur storsannolikheten därför var när avtalet ingicks. IHjerners exemplifiering anges "allmän arbetskonflikt omfattande även säljarens anställda". Samfundet vill ifrågasätta om inte detta bör ersättas endast av uttrycket "arbetskonflikt". Förutsättningen är ju enigt den allmänna regel att detta skall skapa ett hinder utanför sälja rens kontroll etc. Däremot behöver konflikten enligt samfundets me ning inte vara "allmän"; den kan beröra enbart säljarens eget företag men ändå vara godtagbar som force majeure. Om säljaren exempelvis råkar ut för en vild strejk, bör detta kunna vara lika godtagbart som force majeure situation som en allmän arbetskonflikt. Inte heller behöver en arbetskonflikt nödvändigtvis omfatta säljarens anställda för att skapa en force majeure-situation. Det är väl känt att andra arbetskonflikter stundom endast innefattande mycket begränsade grupper av exempelvis offentliga tjänstemän kan skapa vad som sakligt sett bör betraktas som force majeure-situationer. Ennärmare analys av de fall då säljarens insikt inte skall förta forcemajeure-effeklen, kan komma att visa all i vissa fall köparens motsvarandeinsikt skall tillmätas betydelse. Exempel: Två svenska företag träffarköpeavtal inför en av alla väntad storstrejk. Somexempel kan tas situationen vid en väntad stor arbetskonflikt. Som nämntsbör säljarens vetskap om den risken inte förta force majeure-effeklen avkonflikten om den bryter ut. Lagtekniskt kan det knytas till företeelsensgenerella karaktär och det samhälleligt önskvärda i att sådana konflikthotinte paralyserar funktionerna i samhället mer än som är oundvikligt. Alternativteller parallellt kunde man tänka sig att basera effekten på alt köparen kanfömtsättas ha i huvudsak motsvarande vetskap. Man bör observera att i sådantfall kan force majeure-effekten bli olika om avtalsparten är svensk ellerutländsk. 29§ Liksom i konventionen om internationella köp (CISG) bygger köplagsförslagetsskadeslåndssystem på ett generellt "utomkontroll-rekvisit". Dellaavses till en början gälla för säljarens ansvar för dröjsmål men genom enhänvisning till 29 § i det lagrum som fastslår huvudregeln för säljarensfelansvar kommer "utomkontroll- rekvisitet" även all gälla för detta.Det är därför av stor vikt att närmare fastställa innebörden av detta rekvisit.Del framgår klart av motiven lill förslaget att man uppfattat"utomkontrollrekvisilet" objektivt. Om nämligen en händelse inträffarsom orsakar dröjsmål eller fel i varan skall man först fråga sig om denna legatinom säljarens "konlrollsfär". Om så skulle befinnas vara fallet inträffaransvar för säljaren, även om han i det enskilda fallet inte kan klandras förnågot, dvs. kan bevisa att ingen som han skall svara för gjort sig skyldig tillfel eller försummelse med avseende på möjligheterna att förutse och förebyggasådana omständigheter som kan medföra att varan levereras för sent eller blirfelaktig. Dröjsmålsansvaretenligt 24 § köplagen innebär att säljaren är strikt ansvarig, oberoende avvårdslöshet, och med möjlighet all undgå delta stränga ansvar endast om detförelegat oförutsebar omöjlighet eller force majeure. Detta stränga ansvaranses inte "marknadsmässigt", något som tar sig uttryck iregelmässiga ansvarsfriskrivningar i standardavtal och individuella avtal.Lagrummet erinrar också om möjligheten att göra sådana friskrivningar.Lagstiftaren har med andra ord räknat med att säljarens skadeståndsansvar fördröjsmål ofta skulle komma all uppfattas som ett alltför strängt ansvar.Organisationerna anser emellertid att man har frångått själva grundtanken meddel disposiliva regelsystemet. bör nämligen ge uttryck för en"genomsnittslösning" som just skall bespara parterna mödan attbehöva utforma särskilda klausuler för att åstadkomma en marknadsmässigtriklig risk- och ansvarsfördelning. Om det uppkommer en klyfta mellan de påmarknaden faktiskt förekommande avtalen och del disposiliva regelsystemet,inträffar också ofta fall då säljaren drabbas på ett oväntal och oförmånligtsätt, när han av en tillfällighet misslyckats med eller förbiser att iavlaleffå in den klausul som sedvanligt begagnas (se som exempel NJA 1970 s.478). Det är därför enligt organisationerna viktigt att"utomkonlroll-rekvisitet" uppfattas på ett sådant sätt all detstämmer överens med de "genomsnillslösningar" som förekommer påmarknaden. Organisationernamenar att flertalet säljare och köpare om de nu över huvud taget uppfattat distinktionen mellan en objektiv respektive subjek tiv tolkning av "utomkonlroll-rekvisitet" utgår från att säljarenbör kunna undgå skadeståndsansvaret för dröjsmål om han i del enskilda fallet varit tillräckligt förutseende och vidtagit alla rimliga åtgärder för alt för hindra försenad levernas. Först om han försummat detta anses händelsen ha legat "inom kontroll". Mot denna bakgrund kan visserligen förekom mande uppräkningar av olika slags händelser som skall verka ansvarsbe friande te sig något överflödiga. Det är emellertid organisationernas upp fattning att sådana uppräkningar närmast fyller den pedagogiska funktio nen all anvisa sådana lypsituationer då säljaren normalt undgår ansvar. 1 praktiken blir därför säljarens dröjsmålsansvar enligt förekommande force majeureklausuler närmast att likna vid ett strängt presumtionsansvar och inte vid ett ansvar helt oberoende av vårdslöshet. Det kanske bör tilläggas att det inte rör sig om ett isolerat svenskt eller ens nordiskt, problem. Tolkningen av motsvarande begrepp i utländsk räll har också förorsakat stora svårigheter. Även tillämpningen av motsvarande rekvisit i CISG del tyi s.k. "beyondcontrol-rekvisilel" kommer med all säkerhet att leda lill Prop.1988/89:76 olika resultat i olika jurisdiktioner. Det finns därför ingenanledning att Bilaga 3 genom molivuttalanden anamma den objektiva variantenför tolkningen av "utomkontroll- rekvisitet" i det eventuella syftetall få lill stånd internationell enhetlighet på del ifrågavarande området. Motbakgrund av det ovan sagda vill organisationerna förorda att lagtexten i 29 §behålls oförändrad men all lagmotiven ger ett klart uttryck för att"utomkonlroll-rekvisitet" skall tolkas subjektivt och att del därförnärmast motsvarar ett strängt presumtionsansvar. 29 §Skadeståndet bör bygga på ett presumtionsansvar. Vi hänvisar till MRF:s yttrande över den nya konsumentköplagen. Köparensräll till skadestånd genom säljarens dröjsmål enligt 29 § och säljarensunderrättelseskyldighet till köparen om hindret för fullgörande och dessinverkan på möjligheterna till fullgörelse vinner föreningens stöd då reglernaär ägnade att minska risken för onödiga kostnader på köparsidan. Förslagettill 30 § är tämligen milt sett från säljarens synpunkt. Enligt allmännaprinciper kan del tänkas att en säljare blir skadeståndsskyldig, om han inteutan dröjsmål meddelar köparen om att det finns risk för att leveranshinderuppstår (se även NL-konlraklen). Det tillstyrks att passiviteten inte medförpreklusionsverkan. Enligt30:e paragrafen har köparen rätt all få ersättning för den skada som kunde haundvikits om han av säljaren blivit underrättad om att fullgörelse ej kommeratt ske i lid. Om säljaren meddelar köparen delta inom skälig lid föreliggericke rätt lill skadestånd. Organisationerna ifrågasätter skälet lill varförsäljaren skall erhålla skälig tid för all meddela köparen om hindret ifullgörelsen. I och med att säljaren får vetskap om att fullgörelse ej kan skevid den utsatta tidpunkten, skall ell meddelande avlämnas genast . Något motivför varför köparen skulle svara för uppkommen skada inom en skälig tid t. ex.fjorton dagar, har icke angivits. Enligt organisationerna kan del ej vara ettför tungt åläggande för säljaren all då denne blir medveten om förseningenlämna meddelandet omgående. Däremot är det av stor betydelse för köparen attgenast kunna vidtaga åtgärder för alt förringa skadans storiek.