prop · GC03138 · 1988-12-31 00:00:00 — Jaganser emellertid att det styrinstrument som AT utgör skall utnyttjas tillfullo. Antalet AT-block bör under en övergångstid successivt minskas för atteffekten skall bli starkare. Tilldelningen av AT-block bör ske med bättrefördelning över landet än . Vid fördelningen av AT-blocken börsjukvårdsområden med undervisningssjukhus få relativt sett färre block änövriga huvudmän. Skälig hänsyn måste givetvis tas till forskarutbildningensbehov. Visst behov av särskilt utformade block för vissa typer av forskare kandock föreligga. Jagmenar att begränsningar i möjligheterna att arbeta som icke legitimerad läkarebör göras. Med nuvarande bestämmelser, som är en följd av bristen på läkare idelar av landet, kan icke legitimerade läkare tjänstgöra år utan attgenomgå den prövning som föregår utfärdande av legitimation. Detta bidrar sämre kvalitet i vården och är därför inte acceptabelt. Grundprincipenmåste vara att patienterna skall tas om hand av legitimerade läkare. Möjlighetenatt få dispens från att fullgöra AT genom vikariat, dvs. utanförblockförordnande, bör i princip upphöra och endast få förekomma när synnerligaskäl föreligger t.ex. i samband med forskarutbildning. Likaså bör den dispensgivning,som förekommer beträffande icke legitimerade läkare och till läkarstuderandesom önskar arbeta som läkare före sin läkarexamen, begränsas. Jag utvecklarnärmare i det följande varför jag anser att en viss begränsad behörighet attvikariera som läkare före legitimationen ändå måste accepteras. Huvudlinjen iframtiden bör emellertid vara att huvudmännen i princip inte förordnar ickelegitimerade läkare på andra anställningar än inom AT-block. Avsikten meddessa inskränkningar är, utöver att öka kvalitet och säkerhet för patienterna,att öka genomströmningen i utbildningssystemet fram till legitimationen ochsamtidigt uppnå en styreffekt. För utländska läkare, som ej har svensklegitimation, får göra individuella prövningar. Vadjag här har redogjort för bör således vara huvudregel. En viss möjlighet attvikariera måste, som jag ,har påpekat, dock finnas. Vissa sakliga skälfinns för detta. Ett sådant är att läkaren kan behöva visst rådrum inför eneventuell flyttning till annan ort. Det kan, liksom särskilda bemanningsproblemhos sjukvårdshuvudmannen, motivera att huvudmannen på dispens kan vikariatsförordnaen icke legitimerad läkare. ges också läkaren tillfälle att pröva påett verksamhetsområde inför kommande val av specialisering. Sådanavikariat måste dock begränsas med tanke på intenfionerna med en sammanhållengrundutbildning och AT. Efter en kartläggning av de nuva- rande förhållandena bör ensuccessiv skärpning av reglerna ske. En rimlig ambition skulle kunna vara attefter en övergångsperiod medge behörighet att vikariera före legitimationenunder högst 12 månader. Formerna för en sådan temporär behörighet fårfastställas av . Givetvis kommer det att finnassituationer där bör ha möjlighet att ge dispens utöver nämndatid. Vilka skäl som härvid skall kunna beaktas får närmarebesluta om efter samråd med företrädare för sjukvårdshuvudmännen och läkarnasfackliga organisationer. 5.4 Ytterligare åtgärder för en effektivare läkarförsörjning Min bedömning: Detnuvarande systemet med läkarfördelningspro-grammen (LP) bör avvecklas.Sjukvårdshuvudmännens bedömning av behovet av läkare inom olika specialiteter -efter det att diskussioner förts inom de olika regionerna - bör i ställetutgöra utgångspunkt för en central uppföljning av hur läkararbetskraftenfördelar sig över landet och över olika medicinska verksamhetsområden.Resultatet av uppföljningen bör - om det visar sig nödvändigt - kunna få ekonomiskaåterverkningar i enlighet med överenskommelser mellan staten ochsjukvårdshuvudmännen. Skälen för min bedömning:Utöver de förändringar jag har redovisat för att effektivare utnyttja AT-blockensstyreffekt krävs ytterligare åtgärder för att motarbeta den regionala obalanseni läkarfördelningen och även åtgärder beträffande planeringssystemet. Hittillshar läkarfördelningen byggt pä förslag till fördelning av AT- och FV-block denärmaste två åren, som upprättats av och som därefter gått utpå remiss till landstingen. Systemet bygger på centralt tillgänglig kunskap omaktuell och förväntad tillgång på specialister och nationellasjukvårdspolitiska beslut. Svagheten i detta system är att tillräcklig kännedomom lokala förhållanden ofta har saknats och att prognoserna beträffandenettotillskottet av vidareutbildade läkare ofta slagit fel. Mot denna bakgrund anserjag att det är viktigt att uppgifter om de legitimerade läkarnasyrkesverksamhet samlas in med jämna mellanrum för att skallkunna följa utvecklingen i landet. måste veta var i landetläkarna arbetar, inom vilka verksamheter, vilken tjänstgöringsgrad de har etc.Denna information finns delvis i register för hälso- ochsjukvårdspersonal m.fl. Uppgifterna skulle emellertid kunna kompletteras ochförbättras utan alltför stora resursinsatser genom en samordning med de uppgiftersom inhämtas till registret för beredskapsändamål. börårligen förse huvudmännen med aktuella uppgifter från de nämnda registren. Meddessa som grund bör enligt min mening planeringsprocessen börja i de enskildasjukvårdsområdena. Därvid förutsätts att varje sjukvårdshuvudman analyserar ochsammanställer tillgången och eventuell brist på läkare och det förväntaderesultatet av den hos respektive huvudman pågående vidareutbildningen. Inomvarje region boren samman- vägning göras, förslagsvis genom samverkansnämndernasförsorg, i avsikt Prop. 1988/89:138 att pröva lösningar beträffandebemanningsproblemen inom den egna regionen vid såväl brist- somöverskottssituationer. Efter denna primära analys bör resultaten tillställassocialstyrelsen. På den nationella nivån bör svara föranalys av de regionvis sammanställda uppgifterna och göra en avstämning motsåväl data baserade på de tidigare nämnda registren som de nationellt fastlagdasjukvårdspolitiska riktlinjerna. Styrelsen bör särskilt uppmärksamma omhuvudmännens samlade planering leder till obalans eller förvärradebemanningsproblem inom bristutsatta områden. Vidare bör den centrala analysenvisa vilka skillnader i antalet läkare per invånare som finns inom de olikadelarna av landet efter det att regionsjukvårdens och undervisningssjukhusensspeciella behov beaktats. Efter samråd med och föredragning i hälso-och sjukvårdsberedningen bör gå ut med en redovisning till sjukvårdshuvudmännenom hur huvudmännens egen planering stämmer överens med nationella krav påtillgång till olika slag av speciaUster och på en rimligtbalanserad fördelning av läkararbetskraft i landet. Diskussion bör vid behovföras med samverkansnämnderna inom respektive region, särskilt om väsentligaändringar i planeringen behöver göras. Talar den centralt genomförda analysenför att strategiskt viktiga bristsituationer inte förbättras eller rent avförsämras bör ge tydliga rekommendationer till huvudmännen omvilka ändringar som bör göras. Varje region är stor nog att inom sig svara förutbildningen inom flertalet av de medicinska verksamhetsområden som förekommer.Samtidigt med denna bemanningsplanering ges också möjlighet till samordnadplanering även av specialistutbildningen inom regionen. Det system jag nu beskrivit för läkarfördelning iframtiden bygger lill stor del på sjukvårdshuvudmännens solidaritet ochgemensamt ansvarstagande även för läkarförsörjning utanför det egnalandstingsområdet. Mot bakgrund av uttalande om ett samlat greppöver läkarförsörjningen och med hänsyn till vad staten och sjukvårdshuvudmännenantecknat i den senaste Dagmaröverenskommelsen skulle ekonomiska sanktionerkunna diskuteras för fall där den avsedda ordningen inte får avsedd effekt. Iförsta hand bör strävan givetvis, även fortsättningsvis, vara attsjukvårdshuvudmännen utan sådana påtryckningsmedel följer de rekommendationersom utfärdar. Om rekommendationerna inte följs bör emellertid ekonomiskastyrmedel kunna prövas. Medlet för staten att åstadkomma en utjämning av läkararbetskraftenoch rättvisa över landet skulle kunna bestå i alt ekonomiska sanktioner vidtasgentemot de sjukvårdshuvudmän som överskrider fastlagda ramar. För den praktiska tillämpningen av elt sådant system ärdet nödvändigt att parterna kan acceptera en enkel och hanterlig modell för detta syslem. Vilka belopp som skall diskuteras i detta sammanhang liksom den tekniska ut formningen av systemet måste därför närmare övervägas. Om inte förut re dovisade åtgärder räcker kan dessa frågor komma att aktualiseras i kom mande förhandlingar mellan staten och sjukvårdshuvudmännen om ersätt- Tanken med de riktlinjerför fördelning av läkare jag här skisserat för så väl den icke-legitimerade som den legitimerade läkararbetskraften är att uppnå en utjämning av tillgången på läkare främst regionalt och på sjuk- - vårdsområdesnivå.Fördelningen inom det egna området men även i hög grad inom resp. region är enhuvudmannafråga. Med de riktlinjer för fördelning av läkararbetskraften och deåtgärder i övrigt jag har redovisat bör enligt min mening en balanserad läkarförsörjningkunna uppnås både regionalt och inom de olika medicinska verksamhetsområdena. Eftersomdel ju ligger i sjukvårdshuvudmännens eget intresse att medverka i dennaplanering anser jag inte att det behövs några föreskrifter frånriksdagens eller regeringens sida utöver den bestämmelse om skyldighet attplanera hälso- och sjukvården efter befolkningens behov som redan finns i 7§ hälso-och sjukvårdslagen. 6 Genomförande och övergångsbestämmelser Denföreslagna förändringen av specialistutbildningen bör genomföras 1 januari1992. De förändringar som rör AT bör genomföras tidigare. De övergångsbestämmelsersom behövs kan utfärdas i anslutning till de ändringar som behöver göras ibehörighetsförordningen. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen delsföreslår att godkänna de riktlinjer för läkares specialiseringstjänstgöringsom jag har angett i det föregående (avsnitt 4.1 och 4.2), delsbereder tillfälle att ta del av vad jag har anfört om läkaresallmäntjänstgöring (avsnitt 3 och 5.3), specialiseringstjänstgöring såvittgäller praktisk tjänstgöring, anställningsform, systematisk utbildning ochkvalitetskontroll (avsnitt 4.3-4.6), det nordiska samarbetet (avsnitt 4.7) ochytterligare planeringsåtgärder för fördelning av läkararbetskraften (avsnitt5.4). Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition förelägga vad föredraganden har anfört för de åtgärderoch de ändamål som föredraganden har hemställt om. Sammanfattning av betänkande SOU (1987:53) av utredningenom läkarnas specialistutbildning - kompetensutvecklingen efter läkarexamen m.m. Ikapitel 1 ges först en sammanfattning av direktiven till utredningen samt enbeskrivning av utredningsarbetets bedrivande. Därefter ges en bakgrundsbeskrivningi form av en historisk återblick och en redogörelse för tidigare utredningar.Som förkortning av utredningens benämning används uttrycket LSU 85. Idetta kapitel beskrivs nuvarande ordning för läkarnas grund- och vidareutbildning.Vidare redogörs för det planeringssystem som är kopplat till läkarnasvidareutbildning, det s.k. läkarfördelningsprogrammet. Kapitel 2 avslutas meden redovisning av överenskommelsen om en gemensam nordisk arbetsmarknad förläkare och en jämförelse mellan de nordiska ländernas vidareutbildning. Kapitel3 Några utvecklingsdrag inom hälso- och sjukvården åren 1970 -1985 Ikapitlet anges kortfattat några av de utvecklingsdrag inom hälso- och sjukvårdenåren - 1985 som är av särskilt intresse för läkarnas framtida vidareutbildning. Kapitel4 Utbildningen närmast efter läkarexamen - allmäntjänstgöring (AT) som gerlegitimation Idetta kapitel redovisas utredningens överväganden och förslag beträffande utformningenav AT-perioden. Inledningsvis slås det fast att AT skall varagrunden för allmän behörighet att utöva läkaryrket och leda fram tilllegitimation och rätt att påbörja specialiserings-perioden. LSU 85 föreslår att AT-perioden skall omfatta tvåår, fördelade på tre sex-månaders och,två tre-månaders-tjänstgöringar.Huvuddelen av AT skall fullgöras inom de tre breda medicinskaverksamhetsområdena allmänmedicin, internmedicin och kirurgi. Vidare skall tremånader fullgöras inom den moderna sektoriserade psykiatriska vården.Härutöver föreslås en period som får fullgöras inom ett iprincip valfritt medicinskt verksamhetsområde. Under medicin- eller kirurgitjänstgöringen skall enviss tids tjänstgöring () förläggas till vårdcentral eller motsvarande. AT-perioden föreslås inledas med antingen medicin ellerkirurgi. 1988/89:138 ter följer psykiatri och allmänmedicin.AT föreslås avslutas med den valfria perioden. LSU 85 anser alt det övergripande målet för AT-perioden äratt AT-läkaren - uppnår godförmåga att självständigt utföra basrudnerna i hälso- och sjukvården - utvecklar godaattityder och värderingar i patientarbetet - lär känna hälso-och sjukvårdsorganisationen - får kännedom omangränsande samhällsområden såsom och den allmänna försäkringen - utvecklarkännedom om och samarbetsförmåga med andra personalgrupper - får en bredgrund för arbetet Det övergripande målet bör enligt utredningen ytterligarekonkretiseras och utvecklas i form av målbeskrivningar för AT som helhet ochför dess olika tjänstgörings-perioder. Utredningen föreslår att AT-provet ges formen av ettsammanhållet prov med syfte att pröva måluppfyllelsen för hela AT-perioden. Detbör framför allt inriktas på att pröva det kliniska omdömet i vanliga,realistiska situationer. Godkända AT-tjänstgöringar och godkänt AT-prov tillsammansmed den lämplighetprövning i övrigt som gör skall leda tilllegitimation som läkare. Legitimation skall utfärdas av socialstyrelsen.Socialstyrelsen skall utforma målbeskrivningar och AT-prov. Detta arbete skallgöras i nära samverkan med företrädare för landstingen och läkarnasorganisationer samt de medicinska fakulteterna. Det är viktigt med en godhandledning under AT. LSU 85 föreslår att varje AT-läkare skall tilldelas enpersonlig handledare, antingen för hela AT-perioden eller för varjetjänstgöringsdel.Handledare bör vara en erfaren, specialistkompetent läkare. LSU 85 bedömer att de nuvarande formerna för AT fungerarförhållandevis väl och anser att allmäntjänstgöring liksom för närvarandeskall fullgöras i form av blockförordnande på tidsbegränsade tjänster. Detta ärnödvändigt bl.a. för att säkerställa genomströmning och föratt kunna dimensionera och fördela AT-tjänsterna. Forskningsinriktade läkarebör få möjlighet att förlänga sitt AT-block, dvs. kunna lägga in perioder förheltidsforskning. AT-tjänstgöringarna bör kunna fördelas ut under enfyra-årsperiod så att därav kan användas för heltidsforskning. Kapitel 5 Den fortsatta kompetensutvecklingen efterlegitimation I kapitlet redovisas utredningens överväganden och förslagbeträffande utformningen av specialistutbildningen (ST-perioden). Utredningen framhåller att medicinsk kompetens av hög kvalitet i form av bl.a. skickliga läkare är avgörande för en fortsattframgångsrik utveck- 24 lingäv den svenska hälso- och sjukvården. Kompetensutvecklingen till Prop.1988/89:138 specialist inom ett medicinskt verksamhetsområde måste i huvudsakske genom praktiskt arbete under handledning som läkare i vårdorganisationen.Teoretiska studier är ett nödvändigt komplement för att stödja kompetensutvecklingen. Specialiseringär i huvudsak en naturlig process som uppkommer även utan en formaliseradstyrning. Utredningens förslag är därför mera stödjande än styrande. Denenskilde läkaren måste ta ett betydande eget ansvar för sinkompetensutveckling, men det är viktigt att det finns vägledning i form avmålbeskrivningar för specialiteterna och möjligheter till kvalitetskontrollerunder vidareutbildningen fill specialist. Läkarbefattningar som en läkareinnehar under sin specialisering måste vara vårdmässigt motiverade.Kontinuiteten i läkarbemanningen vid vårdenheterna är viktig. Tjänstgöringenbör bl.a. därför vara föriagd till den verksamhet som specialiseringen avser.Behov av kompletterande tjänstgöring skall kunna tillgodoses på ett flexibeltsätt. Dessa utgångspunkter leder till att LSU 85 föreslår en betydande avregleringmed stora förenklingar i systemet för specialistutbildningen. Utredningenanser att termerna specialitet och specialist bör behållas. Specialiseringsperiodenbör benämnas specialiseringstjänstgöring (ST) i analogi med allmäntjänstgöring(AT). Måletför ST är att uppnå specialistkompetens. Sådan kompetens innebär förmåga att påett rutinerat sätt och med självständighet kunna handlägga det som är vanligtförekommande inom specialiteten. LSU 85 föreslår att dagens detaljstyrning avspecialistutbildningen med tidsmässigt fixerade huvud- och sidoutbildningarersätts av målbeskrivningar för resp. specialitet. Målbeskrivningen skall angede kunskaper, färdigheter och förhållningssätt som läkaren skall ha tillägnatsig när han anses ha uppnått specialistkompetens. Målbeskrivningarna bör kunnabli ett verksamt medel för att förnya specialistutbildningen och ge den ett högtkvalitativt innehåll till nytta för såväl patienter, läkare som sjukvårdshuvudmän. Huvuduppgiftenför utredningen är att utforma utbildningskraven för läkare som skall varaverksamma i primär- och länssjukvård. Utredningen har i samverkan med läkarnasorganisationer tagit fram förslag till målbeskrivningar för sådanabasspecialiteter. De redovisas i huvudbilaga (SOU 1987:54) till betänkandet.Framdeles bör svara för regelbunden revidering av dessamålbeskrivningar. Läkarnas organisationer har även, på begäran av LSU 85,tagit fram förslag till målbeskrivningar för specialiteter som är företräddainom regionsjukvården och vid större länssjukhus. Även dessa målbeskrivningarredovisas i huvudbilagan till betänkandet. Det bör ankomma på socialstyrelsenatt ansvara för revisioner och kompletteringar också då det gäller dessamålbeskrivningar. Denpraktiska tjänstgöringen för att uppnå specialistkompetens fullgör läkaren påen anställning där han bedömer att han kan få den kompetensen. Efter en allmänintroduktion på arbetsplatsen ges läkaren under sin ST möjlighet att att växlamellan arbetsplatsens funktioner på lämpligt sättoch att delta i intern fortbildning. Om den kompetens som anges i Prop.1988/89:138 målbeskrivningen fordrar tjänstgöring även på annan arbets plats, skall läkaren beredas möjlighet till detta. . , Behovet från utbildningssynpunkt av fasta block ochtidsbegränsningar av tjänstgöringen i form av visstidsförordnande bortfaller.Utredningen föreslår därför att huvudregeln skall vara tillsvidareförordnandeunder specialiseringstjänstgöringen, dvs. den på arbetsmarknaden gängse anställningsformen. Handledning är viktig under ST.Handledningsansvaret är en del av det allmänna arbetsgivaransvaret ochledningsansvaret för en klinikchef. En handledare måste själv ha relevant specialistkompetens. Utöver praktisk tjänstgöring under handledningbehövs systematisk utbildning i form av egna studier och deltagande i kurserför att uppnå kraven i en målbeskrivning. Staten bör, liksom , genomsocialstyrelsen svara för dessa kurser, som benämns SK-kurser(specialistkompetens-kurs). Kurserna bör i första hand anvisas förspecialiteter som prioriteras ur hälso- och sjukvårdspolitisk synvinkel. Demedicinska fakulteterna bör i större utsträckning än svara för detpraktiska genomförandet . av SK-kurser men möjligheterna att förlägga kurserockså utanför universitetsorterna bör tas till vara. När det gäller kvalitetskontrollen underspecialistutbildningen anser LSU 85 att den viktigaste är den som genom arbetsledareoch handledare utförs i det löpande vårdarbetet och som bl.a. avspeglas itjänstgöringsbetygen. Utredningen har också övervägt lämpligheten attinföra en kvalitetskontroll i form av specialistexamen som villkor för atterhålla bevis om specialistkompetens. LSU 85 anser att det är mycketvärdefullt att läkarnas organisationer erbjuder frivilliga examina,diagnostiska prov och liknande som kan vara stödjande för utvecklingen av denenskilde läkarens kompetens till specialist. Däremot bör inte en formell speciaUstexameninföras. Erforderliga bevis om specialistkompetens bör somhittills utfärdas av . LSU 85 har inte till uppgift atl prövaom sådant kompetens- . bevis skall utgöra formellt behörighetskrav förinnehav av vissa läkarbefattningar. Idetta kapitel anger utredningen vilka författningsändringar som behövs medhänsyn till den utformning av läkarnas allmäntjänstgöring och specialiseringstjänstgöringsom föreslagits i kapitel 4 och 5. Vidare redovisas utredningens bedömningarav hur dess förslag påverkar tillämpningen av överenskommelsen om gemensamnordisk arbetsmarknad för läkare. I kapitlet behandlas ävenplaneringsfrågorna. förslag innebär en betydligt minskad detaljregle ring av specialistutbildningen föreslås att vissa bestämmelser i behörig hetförordningen upphävs. Målbeskrivning som styrmedel skrivs in i för- Vidare föreslås att AT-provet regleras iförfattning. Som enkonsekvens av att läkartjänster för specialistutbildningen inte längre behövervara tidsbegränsade föreslås motsvarande ändringar i hälso- och sjukvårdslagenoch i förordningen om behörighet till vissa tjänster inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården och om tillsättning av sådanatjänster. LSU 85 bedömeratt utredningens förslag är. förenliga med intentionerna i överenskommelsen omgemensam nordisk arbetsmarknad för läkare och utgår från attgenomförandefrågorna handläggs inom berörda nordiska samarbetsorgan. Utredningensförslag om ändrad utbildningsordning innebär att det behövs en motsvarandeförändring av den planeringsfunktion som är knuten till vidareutbildningssystemel. Utredningenförutsätter aft dessa frågor regleras i en förnyad överenskommelse mellanstaten och sjukvårdshuvudmännen. Utredningenpekar på olika vägar för uppbyggnaden av den framtida planeringsfunktionen ochför samhällets styrning av läkarfördelningen. Grundläggandeför utredningens förslag är att kompetensutvecklingen underspecialiseringstjänstgöringen främst skall styras av målbeskrivningar förresp. specialitet som anger kraven på erforderliga färdigheter, kunskaper ochförhållningssätt m.m. LSU 85 haruppdragit åt och att gemensamtoch i samråd med ämnesexpertgrupper ta fram underlag förmålbeskrivningar. Utredningenredovisar i huvudbilaga (SOU 1987:54) till betänkandet förslag tillmålbeskrivningar för primärvårdens och länssjukvårdens basspecialiteter liksomför specialiteter inom regionsjukvården och vid större länssjukhus. I dennahuvudbilaga finns konkreta förslag till dels gemensamma bestämmelser förspecialistutbildningen inom alla specialiteter och dels särskilda bestämmelserför följande specialiteter: anestesi och intensivvård hud- och könssjukvård arbets- och miljömedicin hörselrubbningar barn- och ungdomsallergologi infektionssjukvård barn- och ungdomskardiologi internmedicin barn- och ungdomskirurgi kardiologi barn- och ungdomsmedicin kirurgi barn- och ungdomsneurologi med habi- kliniskbakteriologi barn- och ungdomspsykiatri klinisk farmakologi barn- och ungdomsradiologi klinisk fysiologi gynekologisktumörsjukvård klinisk neurofysiologi 27 öron-, näs- ochhalssjukvård Bilaga 2 Prop. Förteckning över remissinstanserna och sammanställning avremissyttrandena över utredningen om läkarnas specialistutbildning (LSU 85)betänkande (SOU 1987:53) Kompetensutveckling efter läkarexamen Efterremiss har yttranden över betänkandet avgetts av: , (), statskontoret, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd (),(), kammarrätten i , universitets- ochhögskoleämbetet (UHÅ), utbyggande (NUU),försvarets sjukvårdsstyrelse, arbetarskyddsstyrelsen, ,medicinska forskningsrådet (MFR), samtliga landstingskommuner, Göteborgskommun, kommun, , , Samverkansnämndenför , ,sjukvårdsregionen, planeringsnämnden förvästsvenska regionen. Landsorganisationeni (LO), () ,, (). Dessutom harskrivelser inkommit från , , motreumatism, . mot neuroradiologi.Synskadades riksförbund. , , undervisning.