prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Dels förutsätts för ett väl fungerande arbete i förväg noggrant har planerat hur samarbetet skall ske. Detta gällerframför allt vid epidemiutbrott. Vid epidemiutbrott arbetar man under stortidspress. Det är i allmänhet omöjligt att i början veta om det kommer att blien stor eller liten epidemi, om antalet inskjuknade kommer att räknas i tiotal,hundratal eller tusental. För epidemins utveckling är det av största betydelseatt man snabbt kan spåra och oskadliggöra smittkällan, t ex ett infekteratfödoämne, så att inte spridningen av smittämnet fortsätter. Arbetet komplicerasytterligare av att det i allmänhet sker under en mycket hårdhänt bevakning frånmassmedia, inte sällan med inslag av rent personliga angrepp på de för arbetetansvariga. En förutsättning för att man skall ha en chans att göra ett gottarbete under sådana förhållanden är, att man i förväg har planerat hursamarbetet och ansvarsfördelningen skall ske mellan dem som kan bli berörda tex distriktsläkare och distriktssköterskor, hälsoskyddsnämnd,distriktsveterinär, länsveterinär och länets smittskyddsläkare. Utredningenoch förslaget till ny smittskyddslag har inte diskuterat dessa viktiga frågoroch den nya lagen synes inte underlätta eller stimulera tillkomsten av enslagkraftig organisation för epidemibekämpning. Man har bara i allmänna ordalagföreslagit en samverkansskyldighet för i smittskyddsfrågor. För migsynes det otvetydigt att en sådan organisation för att fungera måste ha enlokal förankring och att man får denna förankring bara om ansvaret också finnslokalt. Detfinns ytterligare en komplikation om det direkta ansvaret för smitt skyddet läggs på länets smittskyddsläkare. I de flesta län är klinikchefen eller någon av de andra överläkarna vid länets infektionsklinik smitt skyddsläkare. Detta kan medföra komplikationer av två slag. Det första gäller de fall då tvångsingripande sker enligt 12 och 13 §§ i det nya lagför slaget. Det kan då av den enskilde upplevas som ett hot mot hansrättssä- 239 kerhetatt samma person ingriper mot honom som myndighet ev med Prop. 1988/89:5polishandräckning och uppträder som hans vårdgivare på infektionsklini- Bilaga3 ken. Det andra fallet gäller vid större epidemiutbrott då det finns behov avatt sjukhusvårda ett större antal av de smittade. Infektionskliniken kommer dåatt utsättas för en mycket stark belastning och hela dess reservkapacitetkommer att behöva tas i anspråk både personellt och lokalmässigt. Samfidigtkräver epidemiutredningen och epidemibekämpningen en maximal arbetsinsats avden som är ansvarig för detta. För sådana situationer skulle det därför havarit bättre om funktionerna som ansvarig läkare för infektionsvården ochsmittskyddsläkare med ansvar för epidemibekämpningen skiljts åt. Detär dock möjligt att dessa olägenheter inte kommer att bli aktuella, dåarbetsbelastningen på smittskyddsläkaren enligt lagförslaget sannolikt kommeratt bli så stor, att en heltidsanställd smittskyddsläkare krävs. Ansvarsfördelningoch arbetsfördelning mellan behandlande läkare och smittskyddsläkare har blivitoklara. Enligt 7 § 2 stycket skall visserligen den behandlande läkaren meddeladen smittade hur smittspridningen sker och ge råd om hur smitta till andra kanundvikas men den smittade har ej någon förpliktelse att följa råden. I 8 § 2stycket sägs emellertid att om man har anledning att misstänka att den smittadeinte kommer att följa råden skall anmälan ske till smittskyddsläkaren som kange. Avsikten är alltså uppenbarligen att de råd, som denbehandlande läkaren ger, i praktiken skall betraktas som bindande. Utskottetanser vidare att utredaren borde ha framhållit vikten av att smittskyddsläkarennära samarbetar med länets infektionsklinik och önskvärdheten av attsmittskyddsläkaren har en placering i nära anslutning till denna. Utskottetställer sig vidare bakom de bestämmelser som anger den smittades skyldighetersamt varje läkares uppgifter inom smittskyddet. Utskottet vill dock framhålla,att uppgifterna för läkarpersonalen väsendigt vidgas i förhållande till nulägetoch att en viktig förutsättning för ett effektivt smittskydd blir kontinuerligautbildnings- och informationsinsatser till berörda läkargmpper. Utskottetfömtsätter, att med underförvaltningar här biträdersjukvårdshuvudmännen med centralt framtaget informationsmaterial, utbildnings-och informationskonferenser för smittskyddsläkare etc. Avlagförslagets fjärde paragraf framgår att varje landstingskommun skall svara för smittskyddet inom sitt område och att i varje landstings kommun det skall finnas en smittskyddsläkare. Utskottet har ingen erinran mot att detta ansvar, såväl i förebyggande som i behandlande avseende, läggs på . Uppgiften synes väl överensstämma med intentioner na i den nya hälso- och sjukvårdslagen. Smittskyddskommitténföreslår att det under hälso-och sjukvärdsnämnen ° ,, , skallfinnas en smittskyddsläkare med uppgift att planera, organisera och ledasmittskyddsarbetet inom landstingsområdet. I övrigt åläggs alla läkare vissadefinierade uppgifter inom smittskyddet. Enligt nuvarande lagstiftning finns ivarje kommun en särskilt utsedd distriktsläkare med smittskyddsuppgifter.Dessa besitter en väl uppbyggd kompetens inom området och har också enmycket värdefull lokalkännedom. Enligt förvaltningsutskottets uppfattning bördenna kompetens tillvaratas även i framtir , den. Detta kan ske genom att lagenäven fortsättningsvis ger möjlighet till , att utse "lokalasmittskyddsläkare"/biträdande smittskyddsläkare. Förvaltningsutskottetanser att detta är en fömtsättning i ett län av storlek och medstor omsättning på läkartjänsterna. De lokala smittskyddsläkarna skullegarantera kontinuitetetn i verksamheten och svara för lokalinformafion/utbildning inom smittskyddet. 1uppgifterna som åläggs varje läkare ingår bl a visst utredningsarbete och vissaepidemiologiska undersökningar. I huvudsak kommer detta arbete att åligga våradistriktsläkare eftersom primärvården år basen i smittskyddsarbetet.Förvaltningsutskottet har inget att invända i sakfrågan, men vill kraftigtifrågasätta kommitténs uttalande att denna verksamhet inte skulle medföra någonutvidgning av arbetsuppgifterna. Attge smittskyddsläkarna flera uppgifter och ökade befogenheter får också ansesvara ett steg i rätt riktning. Utskottet tror att smittskyddsbevakningen blireffektivare genom'en sådan centralisering. Malmökommun och landstingskommun har en gemensamsmittskyddsläkare. anser att det bör finnas möjlighettill en sådan lösning även i fortsättningen. Denövervägande delen av patienter med allmänfarliga sjukdomar be-handlas påinfektionsklinikerna. Det bör därför ges möjlighet för infektionsklinikernaatt få en mera integrerad, formaliserad och aktiv funktion ismittskyddsverksamheten såväl inom den slutna som inom den öppna vården. Nackdelenär att förslaget inte diskuterar de svårigheter som smittskydds läkaren i mindre landsting kan hamna i, om han dels blir myndighet och dels ansvarig för vården av den som omfattas av myndighetsbeslutet. 16 1988/89. finner att förslaget på nyorganisation och lag för liiaga smittskyddet åren klar förbättring jämfört mednu gällande lag. Smittskyddet är en naturlig uppgift för bl a föratt man har kunskap och för gällande ansvar om förebyggande verksamhet.Förvaltningsutskottet stöder också tanken på att organisera arbetet kring enkompetent smittskyddsläkare samt att alla läkare har skyldighet att medverka.Utskottet vill dock betona vikten av att ha kvar de lokala smittskyddsläkarna.Detta skulle innebära en fortsatt hög kompetens för handläggning av lokalaärenden. I landstingskommuner med så stora geografiska avstånd som iVästernorriand är detta speciellt vikfigt. Det kommer att finnas ett behov av landstingsbaseradehandlingsprogram för att motverka eventuella negativa effekter av dencentralisering förslaget faktiskt innebär. anser det positivt attlandstingen själva får organisera smittskyddet efter lokala förhållanden. Landstingen i följande län har uttalat sig positivt omutredarens förslag och har inte haft någon erinran i denna del; ,, , och . Utredarens förslag att landstingen skall svara försmittskyddet - som endast skall omfatta personinriktade åtgärder - är riktigt.Lagen bör dock omarbetas så att primärvården ges det juridiska ochadministrativa ansvaret för smittskyddsarbetet. måste besitta en lokalkännedom om varje primärkommunssärskilda riskfaktorer i smittskyddshänseende. Eftersom endast skall vidta personinriktadeåtgärder så måste smittskyddsläkaren i varje enskilt fall, med ledning av deuppgifter den behandlande läkaren lämnat och med kunskap om de lokalaförhållandena, göra en bedömning om objektinriktade åtgärder är behövliga. Atten person, dvs. smittskyddsläkaren, i vårt landsting som består av 25 kommunermed över 1 miljon invånare skall äga kunskap om lokala förhållanden ismittskyddshänseende är inte en realistisk bedömning. kan den läkare inom primärvården som är utsedd attsärskilt hand ha smittskyddsfrågor direkt ge juridiskt bindande förhållningsregler till patienten. Enligt föreliggande förslag skall smittskyddsläkare göra detta. Förutom ökad byråkratisering medför detta att tiden mellan konstaterat fall av smittsam sjukdom och tills patienten erhåller förhåll ningsregler för att förhindra spridningen av denna sjukdom förlängs med cirka . Med kännedom om att mikroorganismerna kan fördubbla 242 sitt antal var tjugondeminut medför detta en i onödan ökad risk för Prop. 1988/89:5 smittspridning. Erfarenhetenhar dessutom visat att antalet allmänfarliga sjukdomar är ojämnt fördelade överåret. Topparna förekommer vanligtvis och i semestertider. Detbör även särskilt påpekas, att miljö- och hälsoskyddsnämnden är lokaltillsynsmyndighet för livsmedelslagens tillämpning. Detta innebär bl a:"Om innehavare av eller föreståndare för verksamhet där livsmedel hanterasfått kännedom om eller har skäl att antaga att han själv eller arbetstagareinom verksamheten här tarminfekfion eller annan sjukdom eller smitta ellersådant sår eller annan skada som uppenbarligen kan medföra risk för att livsmedelblir otjänliga till människoföda, skall han utan dröjsmål anmäla detta tillmiljö- och hälsoskyddsnämnden". skall medanledning av anmälan vidta åtgärder mot vidare smittspridning via livsmedel.Detta innebär bl a intervjuer med den smittande för att utröna möjligsmittspridning via livsmedel, avstängning av den smittande frånlisvmedelshantering, beslagtagning av livsmedel osv. Dessa lagstadgadetillsynsuppgifter skall ställas i relation till utredningens kommentar på sid 70-71,kap 1.3.1: "Även om miljö- och hälsoskyddsnämnderna i och för sig skullekunna handlägga de livsmedelsburna smittsamma sjukdomarna ter det sig i dettasammanhang olämpligt att bryta ut vissa allmänfarliga sjukdomar där nämndernaskulle ha kontakt med den enskilde". Det bör även noteras, attlivsmedelsverket är central tillsynsmyndighet för livsmedelslagens tillämpningmedan är det för smittskyddslagen". Beslötsmed hänvisning till vad inspektör ovan anfört avstyrka föreslagenorganisation. Nämndenfinner det oroande att man föreslår en centralisering av sådana uppgifter sommåste skötas med bl a god lokalkännedom. försvårar ett effektivt smittskyddsarbete ute på fältet, därsnabba åtgärder ofta är nödvändiga. Ansvaretför smittskyddet bör åläggas en ansvarig distriktsläkare med ersättare i varjekommun. Denne bör tilldelas beslutsfunktion och åläggas i författning att hasamråd med miljö- och hälsoskyddsnämnden. Ivarje landsting bör finnas en samordnande smittskyddsläkare, motsvarandetidigare länsläkarfunktion. Fråganom hur och vem som skall utföra smittrening Vid personingripande är ejklargjord. Här bör smittreningsansvaret åvila och primärvården. Visserligenåläggs varje läkare i lagförslagets 7 § och specialmotivering till denna en inte oväsentlig utrednings- och informationsskyldighet. ställer sig dock något tveksam till den enskilde läkarens möjlighet att med hänsyn till tidspress och erfarenhet kunna fullgöra dessa skyldigheter på avsett vis. I utredningen har det nämligen redovisats att det genomsnittliga antalet fall av vissa allmänfarliga och 243 andra anmälningspliktiga sjukdomar inom ettlandstingsområde med ca Prop. 1988/89:5 200000 invånare är klart begränsat. Urdenna redovisning kan slutsatsen Bilaga 3 dras att den enskilde läkaren medkanske ett upptagningsområde omfattande 2 - 3000 invånare får en klartbristande erfarenhet av de sjukdomar det här är frågan om. Vidare torde dengenomsnittliga läkaren med rätta ha en begränsad uppfattning omlivsmedelshanteringen och dess förutsättningar inom sitt upptagningsområde.Härigenom kan det befaras att såväl den preliminära smittskyddsutredningen somupplysningarna till patienten i avsikt att hindra en smittspridning kan få enkraftigt varierande kvalitet. Detta kan i sin tur leda till att såväl för småsom för omfattande åtgärder sätts in mot berörda personer. Eftersom det vidareenligt miljö- och hälsoskyddsnämndens mening kan antagas attsmittskyddsläkaren inte går in med bindande beslut och förhållningsreglerförrän det visat sig att vårdande läkares råd inte efterlevs kan det fortsattasmittskyddsarbetet försvåras i inte oväsenthg omfattning. Vi anser vidare det ej acceptabelt med en endasmittskyddsläkare ansvarig för 1/5 av rikets befolkning. Lagstiftningen måste göra det möjligt med myndighetsfunktioner hos flera än denne ende smittskyddsläkare. Veder börande landsting bör ha, ansvar att organisera smittskyddsarbetet. En sådan organisation måste finnas färdig när en ny smittskyddslag träder i kraft. TCO tillstyrker även förslaget om smittskyddsläkare. Detfinns anledning att understryka att läkare redan har en informationsskyldighetenligt hälso-och sjukvårdslagen och att denna väl rimmar medinformationsuppgifterna , beträffande smittsamma sjukdomar. Även andra läkarkategorier än de som av utredarenförutsätts utses till smittskyddsläkare kommer även med en nysmittskyddsorganisation att ha viktiga uppgifter inom smittskyddsarbetet. Dettagäller främst distriktsläkarna och det bör tas hänsyn härtill vid utformningenav FV-utbildningen i allmänmedicin. Den enskilde distriktsläkarens kunskaper ombefolkningen inom kommunen bör tillvaratas även inom den nya organisationen.Detta kan ske genom att det liksom utses en smittskyddsansvarig läkareinom varje primärkommun. Utredningen lägger betydelsefulla arbetsuppgifter ochbetydande ansvar Dessa skall tilläggasmyndighetsuppgifter och kun- 244 na besluta om olikarättigheter och skyldigheter för enskilda. "Sett ur Prop. räUssäkerhetssynpunkt är frågan om läkarens kunskaper en viktig Bilaga 3 aspekt", (s. 77). Detär därför förvånande att utredaren inte är beredd att Man förutsätter dock att "uppgiften läggspå läkare med kunskaper inom infektionssjukdomarnas område eller inom mikrobiologikompletterad med viss epidemiologisk erfarenhet", (s. , EnligtSvenska bör krav ställas på specialistkompetens inom någon avspecialiteterna infektionssjukdomar, klinisk bakteriologi eller kliniskvirologi. Dämtöver bör ytterligare krav ställas på epidemiolo-. gisk ochadministrativ erfarenhet och utbildning. Det kan i detta sammanhang nämnas atti åtskilliga andra länder en of Public Health utgör krav för tjänst medmotsvarande myndighetsbefogenheter. Den utbildningslinje vid i som ligger närmast till för svenskar haralldeles för låg kapacitet och måste dessutom ses över för att passa behovet.Frågan bör ytteriigare utredas. Medtanke på att smittskyddsläkarens verksamhet kommer att vara förenad medbetydande inslag av myndighetsutövning vill Sällskapet ifrågasättalämpligheten av att samma person också företräder patientens intressen.Särskilt känslig kan frågan bli om de sexuellt överförbara sjukdomarna inkluderasi ansvarsområdet. En konflikt niellan samhällets intresse av effektiva metodermot smittspridning och patientens behov av anonymitet och integritet kanuppstå. Denna motsättning har varit särskilt tydlig i samband medkartläggningen av AIDS-situationen. Allaläkare skall ha skyldighet att biträda i smittskyddsarbetet Sällskapetstöder denna regel och vill understryka betydelsen av att viss förebyggandesjukvård utnyttjas rationellt i detta sammanhang t ex barnhälsovård ochskolhålsovård. Anmälningsplikt till skolhälsovården av inträffade fall avtuberkulos och hepatit borde övervägas. RFSUhar ingen erinran mot att en smittskyddsläkare i varje landsting geshuvudansvaret för smittskyddsarbetet. Det är också viktigt att alla läkare fårskyldighet att delta i smittskyddsarbetet. När det gäller STD är det emellertiden fömtsättning att läkarna ges tillräcklig utbildning så att de kan lämnapraktiska råd till den smittade om hur denne ska hantera sin sexualitet. Närdet gäller att lämna sådana råd, som alltså inte är förhållningsregler, bördet övervägas om inte andra yrkesgrupper inom landstingen kan vara bättrelämpade för sådana uppgifter. De som drabbats av STD bör erbjudas att få råd avkuratorer, barnmorskor etc som särskilt utbildas för uppgiften. Ungdomar skaföreträdesvis kunna få råd på ungdomsmottagningar, skolornaspreventivmedelsrådgivningar och andra mofiagningar som är särskilt inriktade påungdom. Detär ocksä centralt att landstingen inte upprätthåller bostadsbandet när det gäller vilken läkare som STD-drabbade ska vända sig till. erfarenhet är att mångasmittade ogärna söker sig till vårdmottagningar där Prop. 1988/89:5 de kanbli igenkända. Det gäller i synnerhet på små orter. Det är därför av Bilaga3 utomordentlig betydelse att de som tror sig bära STD-smitta kan vända de vill inom . uppfattning är det viktigt att se till att den typ av bindandeföreskrifter som kan vara aktuella enligt smittskyddslagen blir så enhetligasom det är möjligt. Det är ur rättssäkerhetssynpunkt av utomordentligt storvikt att råd och information till patienter inte blir godtyckligt beroende avvilken läkare man råkar träffa på. Utredaren konstaterar ju också själv ibetänkandet (sid 98) att sjuka och smittbärare inte alltid får tillräckliginformation samt att förhållandena växlar beroende på vem som ger informationenoch beroende på vilken infektion det gäller. Förslagetatt begränsa rätten att ge bindande förhållningsorder till smittskyddsläkarensynes därför vara välgrundat. I det förslag till lagtext som utredarenframlägger är det emellertid inte tillfredsställande uttryckt. Enligt7 § skall läkaren ge den smittade information om sjukdomens art och smittsamhetsamt råd om vilka åtgärder den smittade bör vidta för att hindrasmittspridning. Här framgår inte att patienten inte har någon skyldighet attfölja dessa råd. Detta bör klart och tydligt finnas utsagt. Enligt 8 § skallläkaren anmäla patienten till smittskyddsläkaren om han har anledning att antaatt den smittade inte kommer följa de råd som läkaren skall ge enligt 7 §,eller om läkaren kunnat konstatera att den smittade inte har följt givna råd. mening måste det i lagtexten framgå att anmälan till smittskyddsläkarenom att en smittad person inte följt eller antas komma att följa givna råd, barafår göras om det är smittskyddsläkarens bindande föreskrifter han eller honinte följt. Enligt förbundets uppfattning är det oacceptabelt att den smittadeanmäls för ohörsamhet om det inte förelegat någon laglig skyldighet att följaråd och anvisningar (tex sådana råd som den behandlande läkaren själv harbestämt sig för). Utredarnaförordar att den personaliga informationen om sjukdomen och ev smittskyddsföreskrifter skall ges av varje läkare i samband med den vanliga anamnestagningen. Därvid föreslår utredarna att föreskrifter om hygien m m kan lämnas i form av färdigtryckt information från t ex SoS. Kontakt med övriga myndighetspersoner skall därvid elimineras. Vi anser att detta är att grovt underskatta det värde det ligger i att i lugn och ro, kanske i den smittförandes hem, diskutera igenom situationen, ge informa tion och hygienföreskrifter samt ta reda på förlopp och eventuella sprid ningsvägar. Att på detta sätt minska den smittades möjligheter att fä information och ge information om smittspridnings vägar etc förefaller synnerligen ogenomtänkt och ologiskt. Speciellt som man i utredningen vidgår att den läkare som föreslås bli den smittades enda 246 myndighetskontakt harbegränsat kunnande inom ämnesområdet. 1988/89:5 om måstesannolikt MHN ändå kontakta vederbörande för att vidta åtgär- Bilaga 3 derenligt annan lagstiftning vilket dä blir ett påhäng i efterhand och kommerdärmed sannolikt att uppfattas extra negafivt av den berörde. Tillsyn m. m. Enligt31 § i gällande smittskyddslag kan regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer beträffande försvarsmakten meddela föreskrifter som avviker fråndenna lag. 31 § har sin motsvarighet i 22 § i förslag till ny smittskyddslag. 1tjänstemeddelanden för försvarsmakten (TKG 443:730111) har regeringen meddelatatt SjvS har tillsynen över bekämpandet av smittsamma sjukdomar inomförsvarsmakten och att SjvS i samråd med skall meddela råd ochanvisningar till ledning för försvarsmakten. Med de speciella förhållanden sområder inom försvarsmakten är det av vikt att tillsynen, liksom sker enligthälsoskyddslagen, livsmedelslagen m.fl.författningar, även fortsättningsvisutövas av SjvS. För att SjvS funktion som tillsynsmyndighet skall klargörassamfidigt som smittskyddslagen träder i kraft finner SjvS det lämpligt atttillsynsansvaret meddelas direkt i smittskyddslagen (jfr hälsoskyddslagen 15§). Efter 20 § förslag till smittskyddslag föreslås en ny mbrik"Försvarsmakten" med efterföljande text: "Inom försvarsmaktensvarar försvarets sjukvårdsstyrelse för smittskyddet och tillsynen översmittskyddet". Till följd av denna paragraf föreslår en ny paragraf efter9 § i förslag till smittskyddsförordning: SjvS skall meddela allmänna råd och isamråd med utfärda föreskrifter till ledning förförsvarsmakten. Socialstyrelsenfår enligt utredarens förslag till smittskyddslag den centrala tillsynen översmittskyddet (§ 20) och regeringen får enligt 22 § rätt att utfärdaföreskrifter bl.a. till skydd för enskilda. Denna senare rätt kan också enligtlagen överlåtas på annan myndighet. fömtsätter att styrelsenges behörighet att meddela sådana föreskrifter. Socialstyrelsenvill i detta sammanhang understryka angelägenheten av att en central myndighet- i detta fall - ges ett samlat ledningsansvar vid utbrott avlandsomfattande epidemier. Detta är enligt styrelsens bedömning till gagn fördet samlade smittskyddet i riket. Det är likaså lämpligt att socialstyrelsenåläggs inte bara att utöva tillsynen över smittskyddet i riket utan också gesskyldighet att leda och samordna smittskyddet. Detta bör enligtsocialstyrelsens uppfattning tydligare avspegla sig i lagtexten. Undervissa förhållanden måste föreskrifter och allmänna råd från soci alstyrelsen kunna utfärdas med mycket kort varsel. 1 sådana situafioner föreligger med hänsyn fill folkhälsan inte den tid för samråd med och godkännande från olika intressenter, i första hand kommuner och lands- 247 ting, som nuvarandebestämmelser fömtsätter. Vid epidemier och risk för Prop. 1988/89:5epidemier med ett snabbt förlopp bör därför vara undanta- Bilaga 3 get frän reglerna i kungörelsen (1970:641) om begränsning avmyndighets rätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd. Närdet gäller möjligheterna att meddela föreskrifter skall observeras attsocialstyrelsen med stöd av 3 § fillsynslagen (SFS 1980:11) kan meddela deföreskrifter för hälso- oCh sjukvårdspersonal som behövs till skydd förenskilda eller för verksamhetens bedrivande i övrigt. Enligt 19 § andra styckethälso- och sjukvårdslagen (SFS 1982:763) får inom hälso- ochsjukvården dessutom meddela föreskrifter till skydd för enskilda. Det bordenärmare ha analyserats vilket behov det däriitöver finns att jämväl med stöd avsmittskyddslagen meddela föreskrifter. har i specialmotiveringen intenärmare beskrivits förhållandet mellan bemyndiganden i de nu nämnda lagarnaoch den föreslagna regeln i 22 § första stycket 4 punkten. Föratt säkra sarnordningen av den centrala ledningen av smittskyddsarbetet ilandet har initiativ tagits på verksledningsnivå.