prop · GC0323 · 1988-12-31 00:00:00 — Enbartdet förhåUandet att en brukare utnyttjat ett erbjudande om återkallelse börinte hindra honom att även göra gällande för honom mera fördelaktigarättsföljder, t. ex. i fråga om ersättning, som kan tillkomma honom enligt decivilrättsliga reglerna. Om däremot brukaren förklarar sig avstå flrån sinacivilrättsliga anspråk, när sådana omständigheter inträflfat att anspråken kangöras gällande, blir i princip avståendet bindande för honom. Vid åläggande omåterkallelse bör villkor som innebär ett sådant avstående regelmässigt intetillåtas. 2.3.6Destruktion m. m. Mitt förslag:Marknadsdomstolen skall ha möjlighet att förordna om destruktion av flariigaprodukter. Någon möjlighet att ta flariiga produkter i beslag införs däremotinte. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Kommitténs förslag har lämnats utan kommentar av flertalet remissinstanser.Konsumentverket anser emellertid att det bör finnas en möjlighet att taflariiga produkter i beslag. Skälenför mitt forslag: Det kan diskuteras om produktsäkerhetslagen bör innehållaregler om den flortsatta hanteringen hos näringsidkare av produkter som haråterkallats. Från säkerhetssynpunktkrävs i första hand att försäljningen till konsumenterna av flariiga produkterstoppas och att sådana produkter som redan har nått konsumenterna återtas fråndem eller i varje fall att produkternas flarlighet undanröjs. Detta innebär, iden mån man genom säljförbud lyckas stoppa försäljningen och när det är flrågaom utbyte eller återgång, att farliga produkter kommer att samlas hos berördanäringsidkare. En flråga som uppkommer är om lagstifltningen bör innehållaregler om vad som skall ske med produkter som samlas hos näringsidkarna. Vadsom då kan ske med produkterna är beroende av om de är i sådant skick att detlönar sig att ta dem till vara och om exempelvis tillverkaren anser sig behövaflå in produkterna för att kontrollera att en återkallelse genomförts och attförhindra att produkterna på nytt förs ut på marknaden. Det är inte möjligt attgenerellt ta ställning till i vad mån en viss kategori näringsidkare t. ex.tillverkare är bättre skickad än en annan att ta hand om farliga produktersom bytts ut eller gått åter. Däremot kan det i vissa fall finnas behov av attkunna påbjuda att de farliga produkterna förstörs eller oskadliggörs på annatsätt. Jag vill dock betona att en möjlighet för att meddelaett sådant åläggande inrymmer Ett viktigtsådant är att bedöma i vad mån det finns praktiska möjligheter till destruktionutan fara för miljöskador. bör enligt min mening därför iallmänhet inte i ett återkalldseärende ta ställning till vad som skall ske medprodukter som byts ut eller återgår. kan emellertid förhållandena varasådana att det skulle framstå som stötande om produkterna skulle bli kvar hosen näringsidkare med risk för att de på nytt kommer ut på marknaden. Jagföreslår därför en regel som ger befogenhet att i undantagsfallålägga vederbörande näringsidkare att låta förstöra eller eljest oskadliggöraprodukter som bytts ut eller återgått. åläggande bör också isådana flall vara vitessanktionerat. När ett sådant åläggande övervägs bör marknadsdomstolengivetvis om det behövs ge närmast berörd miljöskyddsmyndighet tiUfälle attlämna synpunkter i fråga om lämpligt tillvägagångssätt eller destruktionssätt.Jag har även övervägt att införa en möjlighet att förordna om beslag avåterkallade produkter i avvaktan på att de förstörs. Enligt min mening bör mandock kunna utgå från att näringsidkare som lojalt följt ettåterkalldseåläggande även fullgör ett destruktionsåläggande. Jag har därföravstått från att lägga fram förslag rörande beslag. 2.4 Förutsättningar för ålägganden och förbud Mittförslag: Åläggande om säkerhetsinformation kan meddelas om inflormationen harsärskild betydelse för att förebygga skada på person eller egendom. Ålägganden omsäljförbud, varningsinflormation och återkallelse kan meddelas om det finnssärskild risk för skada på person eller egendom. Ålägganden omvarningsinflormation och återkallelse skall meddelas endast i flall då de kanantas få en skadeförebyggande verkan som inte är obetydlig. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Det stora flertalet remissinstanser har inte någon erinran mot förslaget. Skälen för mitt förslag:Syftet med produktsäkerhetslagen är att motverka att varor och tjänsterorsakar skada på person eller egendom. Ett ingripande bör sålunda kunna görasmot varor och tjänster som medför risk för människors liv eller hälsa ellerrisk för skador på egendom. Bestämmelsen omsäkerhetsinformation har ett delvis annat och mer generellt tillämpningsområdeän övriga flormer av säkerhetsåtgärder i den föreslagna lagen. Den skall kunnautgöra stöd för ålägganden om sådan information som normalt bör förekomma isamband med tillhandahållande av varor och tjänster, därför att inflormationenhar särskild betydelse flrån konsumentsynpunkt. Detta betyder att något krav påatt det skall föreligga mera allvarliga risker för skador inte bör ställas föratt bestämmelsen skall vara tillämplig. Näringsidkare skall lämna inflormationom skaderisker och skadeförebyggande åtgärder som motsvarar den standard somvuxit flram genom näringslivets egna åtgärder och myndigheternas Denna standard fårnumera anses ligga på en förhållandevis hög Prop. 1988/89:23 nivå. Myndighetsingripandenbör självfallet inte komma i fråga i oträngt mål. Det måste föreligga enkonkret risk för en beaktansvärd skada och förutsättningar för att skadanskall kunna förebyggas genom information. Pågrund av det anförda anser jag således att en näringsidkare vidtillhandahållande av en vara eller en tjänst skall kunna åläggas att lämnasådan information som har särskild betydelse för att förebygga att varan ellertjänsten orsakar skada på person eller egendom. I4 § marknadsföringslagen anges flarerekvisitet för att säljförbud skall flåmeddelas med uttrycket "särskild risk för skada". Uttrycket"risk för skada" inneflattar två led risk och skada. Med risk avsessannolikheten för att något skall inträflfa, medan skada tar sikte på effektenav att något inträflfar. Den totala fara som en viss produkt medför kan sägasvara en kombination av de två leden. De krav som skall vara uppfyllda för atten viss åtgärd enligt lagen skall kunna vidtas kan i lagtexten beskrivas påolika sätt. 1förarbetena tiU bestämmelsen (prop. 1975/76:34 s. 101) sägs om risknivån bl.a. att det förutsätts att riskerna och de befarade skadeverkningarna är avviss betydenhet, närmare bestämt så betydande att ett förbud inte uppenbart ärett alltför långtgående ingrepp. Det erinras också om att förbud inte kan kommai fråga för produkter som samhället flår anses ha godtagit. Detär enligt min mening lämpligt att ha samma farenivå som i 4 §marknadsföringslagen som utgångspunkt vid utformningen av bestämmelser omvarningsinformation och återkallelse. Såsnart en vara eller tjänst medför en sådan risk för skada, att säljförbud kanmeddelas beträflfande varan eller tjänsten med stöd av nyssnämnda paragraf börockså förutsättningarna vara uppfyllda för att man genom åläggande omvarningsinformation eller återkaUdse skall kunna förhindra att de som redan förvärvatprodukten skall drabbas av skada. Säljförbudsregelni 4 § marknadsföringslagen förutsätter för sin tillämpning att skaderiskenhänför sig till egenskaper hos en vara eller tjänst. Enligt förarbetena avsesdärmed att skaderisken skall vara knuten till själva produktens konstruktioneller utflormning. Uttalandet tyder på att det flrämst är konstruktionsfld somman velat komma till rätta med. Någon motsvarande begränsning bör inte gälla ifråga om den nu föreslagna lagstiftningen. Oavsett vad som är orsaken till deskaderisker som kan vara förknippade med en produkt är det lika angeläget attriskerna undanröjs. Däremot måste det krävas att det fel det är fråga om skallvidlåda ett större antal exemplar av den aktuella produkten. Det är ju, somtidigare flramhål-lits, flråga om åtgärder med en generell,"koUektiv" inriktning. Syfltet med dem är att söka komma till rättamed risksituationer av viss räckvidd. Åtgärderna skaU aUtså inte komma tillanvändning i fall då t. ex. endast några få exemplar av en viss produkt ärbehäftade med flabrikationsfld. Åläggandeom varningsinformation och återkaUdse bör, i likhet med säljförbud enligt 4 § marknadsföringslagen, kunna meddelas vid särskild risk för skada, oavsett om denna hotar person eller egendom. 4 1988/89. Frekvensen av de skadefallsom kan befaras inträflfa måste även beaktas. Vid risk för dödsfall ellerallvarlig personskada bör åtgärder vidtas, även om det beflarade antaletskadeflall är litet. När de skador som kan väntas är av mindre allvarlig art,bör det krävas att flera flall kan antas inträflfa för att säkerhetsåtgärderskall kunna flramtvingas, såvida det inte är flråga om grupper av brukare därskyddsbehovet är särskilt påtagligt. 2.5.1Adressater för ålägganden och förbud Mitt förslag:Regler om ansvarsfördelning mellan olika näringsidkare föreslås bara föråtgärder beträflände produkter som finns ute hos brukama. Varje näringsidkaresom tillhandahållit en flariig produkt skall kunna åläggas att lämnavarningsinflormation dier att återkalla produkten. Vid valet av adressat förett åläggande skall i första hand hänsyn tas till vem eller vilka som har debästa förutsättningarna att uppflylla ändamålet med åtgärden, men även andraaspekter bör beaktas t. ex. konkurrensskäl. Kommitténsförslag: Överensstämmer till stora delar med mitt. Kommittén föreslåremellertid att regeln om ansvarsfördelning även skall omflatta näringsidkaremot vilka talan riktas om säkerhetsinflormation och säljförbud. Remissinstanserna: Detstora flertalet remissinstanser lämnar förslaget utan erinran. Ett parnäringslivsorganisationer anser att det måste lagregleras vem som har ansvaretför produktsäkerheten och därmed även var det skall utkrävas. Marknadsdomstolenoch Advokatsamflund anser att det bör övervägas om näringsidkare motvilka talan om åläggande om varningsinflormation och återkallelse förs, skallflå möjlighet att dra in andra näringsidkare i processen. Skälen för mitt förslag:När det visar sig att en produkt ute hos brukarna är farlig och att det ärnödvändigt att vidta åtgärder för att förebygga de skaderisker som är förenademed den, uppkommer frågan vem som bör svara för åtgärderna. Det kan ha varitolika led av näringsidkare, såsom tillverkare, importörer, grossister ochdetaljister, som har medverkat till att produkten har kommit ut på marknaden.Det är då också naturligt om ansvaret för att den farliga produkten vunnitspridning läggs på alla dem som varit delaktiga i att varan har kommit ut påmarknaden. Reklambyråer, säljkonsulenter och liknande näringsidkare som endastindirekt har tagit beflattning med produkten bör dock undantas. För att ingripanden enligtlagen skall få genomslagskraflt är det viktigt att de riktas mot sådananäringsidkare som med hänsyn till sin position i distributionskedjan, sinaallmänna kvalifikationer och sina ekonomiska, tekniska och personella resurserbedöms ha de bästa förutsättningarna att uppfylla ändamålet med ingripandet,även om någon annan näringsidkare har det direkta ansvaret för den uppkomnasituationen. Frågan vem som bör bäradet flaktiska ansvaret ställer sig något olika Prop. 1988/89:23 beroende på vadslags säkerhetsåtgärd det gäller i det enskilda flallet. Kommittén anser attett ingripande med stöd av produktsäkerhetslagen inte skall behöva göras motvarje näringsidkare som tagit beflattning med varan eller tjänsten i flråga,utan att konsumentombudsmannen skall kunna begränsa sin talan till att avsebara någon eller några av dem. När det gäller säkerhetsinflormation ochsäljförbud är det klart att varje näringsidkare bara ansvarar för de produkterhan har i sin hand eUer med andra ord de produktexemplar som hantillhandahåller. Det behövs därför enligt min mening inte några regler omansvarsfördelningen mellan olika näringsidkare när det gäller ålägganden omsäkerhetsinflormation eller säljförbud. Självflallet kan flera näringsidkaremeddelas åläggande eller förbud avseende samma produktslag. Jag har tidigare(avsnitt 2.3.1 och 2) talat om vilka näringsidkare som kan åläggas att vidtaåtgärder beträflfande produkter som ännu inte nått ut på marknaden. Fråganom vem som skall vara adressat för ett åläggande om varningsinformation elleråterkallelse inrymmer vissa avvägningsproblem. Å ena sidan bör, för attsystemet skall kunna flungera på ett tillräckligt eflfektivt sätt, ennäringsidkare i vissa flall vara skyldig att ta emot produkter för rättelse,utbyte eller återgång även om produkten sålts av en konkurrent till honom. Detkan t. ex. vara flråga om en vara som säljs av detaljhandlare på snart sagtvarje större ort och där ett krav på att talan om återkalldseåtgärder måsteriktas mot var och en av dem i praktiken skulle förhindra att åtgärderna kom attgenomföras i tillräcklig omflattning. Det kan också vara flråga om en utomlandstillverkad vara som importerats av flera grosshandelsföretag. I dessa flall ärdet önskvärt att alla företagen ombesörjer att varan återtas flrån brukarnautan att brukarna skall behöva hålla reda på vilken väg varan nått dem. Principiellainvändningar kan å andra sidan riktas mot att en näringsidkare tvingasåterkalla produkter som tillhandahållits av en konkurrent till honom. Det kan därför hävdas att ennäringsidkare bör vara ansvarig bara förprodukter som han själv har tillhandahållit. Jag delar i princip detta synsättmen anser, som jag antytt, att man av praktiska skäl bör göra ett visstavsteg flrån det. Jag kommer i det följande att ange hur jag ser på denna fråga. Klartär att en näringsidkare som fått ett återkalldseåläggande skall vara skyldigatt ta emot alla exemplar som han bevisligen har tillhandahållit av produktersom är identiska med den som åläggandet avser. I några flall kan det emellertidvara omöjligt att flastställa vilken näringsidkare som har tillhandahållitvarje enskilt exemplar av produkten som finns på marknaden då åläggandetmeddelas. Enligt min mening bör en näringsidkare som har flått ett åläggandevara skyldig att vidta återkalldseåtgärder beträflfande samtliga sådanaprodukter. Det finns annars en uppenbar risk för att beslutet bara flår enmycket begränsad eflfekt. En näringsidkare som har flått ett åläggande bördäremot inte ansvara för återkalldseåtgärder i flråga om sådana produkter sombevisligen har tillhandahållits av en annan näringsidkare, något som kanflramgå t. ex. av ett kännetecken på varan. Enbetyddseflull flråga är då mot vilken eller vilka näringsidkare som ett 51 åläggande skall riktas närprodukten i flråga har tillhandahållits av flera. 1988/89:23Spörsmålet uppkommer då flera näringsidkare i olika distributionsled hartillhandahållit produkten, som tillverkare, importör, grossist eller detaljhandlare.Det uppkommer också då flera näringsidkare i samma distributionsled har gjortdetta, som exempelvis konkurrerande detaljhandlare. Vidvalet av adressat i flall som dessa måste flera olika hänsyn tas. Kommittén harsärskilt betonat eflfektivitetskravet. I en akut risksituation böransträngningarna flrämst inriktas på att snabbt komma till rätta medskaderiskerna. Kommittén anser därför att ansvaret för varningsinflormationoch återkallelse i första hand bör läggas på den eller de näringsidkare som harbäst möjlighet att nå det resultat som åsyfltas. Vilka dessa är sammanhängernaturligtvis med ekonomisk bärkraft samt personella, administrativa ochtekniska resurser. Pågrund av det anförda torde det ofta bli tillverkaren eller importören av enprodukt som bör åläggas ansvaret för återkallelse eller varningsinformation.Kommittén framhåUer dock att utvecklingen går i riktning mot enökad "detaljistmakt". De stora butikskedjorna har oflta ett stortinflytande på vad som produceras och har inte sällan vida större resurser änmånga av sina tillverkare och importörer. Sådana företag, som inte sällanfullgör både grossist- och detaljistfunktioner, kan enligt kommittén te sigsom naturliga adressater för ålägganden om varningsinformation och omåterkallelse beträflfande produkter som redan nått ut till användarna. måste emellertid även rättvisesynpunkter beaktas. Om vid valet avadressat för ett åläggande eflfektiviteten kan tillgodoses av fleranäringsidkare som tillhandahållit en produkt, bör valet falla på den somnärmast bär ansvaret för den uppkomna situationen. Som utgångspunkt bör därvidundersökas vem som är tillverkare, om det är fråga om en svensk produkt, ellervem som är importör av produkten i fråga. Alltid är det dock inte denne somframstår som ansvarig för den uppkomna risksituationen. Ofta kan det vara detaljistkedja som beställt en produkt med specificerade krav på dessutflormning. Ansvaret bör då i stället läggas på detaljisten. I vissa flall bördet även övervägas om åläggande bör meddelas flera näringsidkare. Kommitténanför att det kan finnas skäl att skilja på märkesvaror i egentlig mening ochmer anonyma varor. 1 fråga om typiska märkesvaror bör märkesinnehavaren, dvs.oftast tillverkaren eller importören, bära ansvaret. 1 flråga om mer anonymavaror bör detta inte säUan kunna läggas i ett senare led. Detaljisten kan förövrigt i sådana situationer ha märkt produkten med sitt varumärke. Jagkan i huvudsak ansluta mig till kommitténs synsätt. Också jag anser atteflfektivitetshänsyn måste spela en stor roll, liksom det rättviseskäl somkommittén pekat på. Men enligt min mening bör vid valet av adressat för ettåläggande om vamingsinformation eller återkallelse även andra hänsyn tas. Somett par remissinstanser har flramhållit kan ett åläggande av nämnt slag onekligen ha negativa eflfekter för den näringsidkare mot vilken det riktas. Ingripandet kan i sig försämra hans good-will. Det kan också 52 medföra att han får bäravissa kostnader för sitt försvar inför domstolen. 1988/89:23 detta hänseendeinnebär den reglering som jag föreslår dock ingen förändring i förhållandetill vad som redan gäller vid ingripanden med stöd avmarknadsföringslagen. Ett åläggande om varningsinformation eller återkallelseinnebär emellertid därutöver till skillnad från vad fallet är i flråga omsäkerhetsinformation och säljförbud att näringsidkaren tvingas vidtaåtgärder i flråga om produkter som kommit ut på marknaden. Som jag har berört idet föregående kan åtgärderna i vissa flall även avse produkter som hartillhandahållits av någon annan näringsidkare än den som flått åläggandet. Mankan enligt min mening inte bortse flrån att denna ordning ibland, omeffektivitetsaspekten, sådan den definierats av kommittén, betonas mycketstarkt, kan tänkas flå mera ingripande verkningar för den näringsidkare somflår åläggandet än som ter sig rimligt. Det kan således inte uteslutas att, omett ingripande bara riktas mot t. ex. en av flera i och för sig tänkbaranäringsidkare, denne på grund av bland annat kostnaderna för rättelseåtgärdernahamnar i ett sämre konkurrensläge än hans konkurrenter, trots att även dessatillhandahållit den vara eller tjänst som åläggandet avser. Enmöjlighet att råda bot på detta problem, som jag har övervägt, är att ge denberörda näringsidkaren rätt att själv föra talan om återkalldseåtgärder mot deandra näringsidkarna. Några remissinstanser har också pekat på en lösning avsådant slag. Jag har dock kommit flram till att den skuUe vara förknippad medolägenheter av både praktisk och principiell art och avstår därför flrån attföra fram ett sådant förslag. Detjag har sagt nu betyder givetvis inte att jag har någon annan uppflattning änatt ett åläggande skaU meddelas den som har de bästa förutsättningarna attuppflylla ändamålet med det. Enligt min mening bör dock i första handkonsumentombudsmannen, när han tar ställning till om ett åläggande skallbegränsas till att gälla bara en eller några av flera möjliga näringsidkare,överväga om detta kan ge sådana negativa verkningar för vederbörande som jaghar berört i det föregående, och om dessa skulle mildras påtagligt omåläggandet riktades mot ytterligare någon eller några näringsidkare. Jag anserdock inte att lagen bör innehålla några mera detaljerade regler om vem eUervilka av flera tänkbara näringsidkare som bör vara adressat för ett ingripande. Självagenomförandet av ett åläggande om varningsinflormation eller återkallelsekräver som förut antytts oflta en gemensam insats av flera näringsidkare. Om t.ex. en tiUverkare har ålagts att återkalla en produkt som sålts i ett stortantal exemplar och genom många skilda kanaler, torde tillverkaren i allmänhetbehöva hjälp av sitt försäljningsnät för att genomföra återkalldsen på etteflfektivt sätt. Han måste kanske begära hjälp av detaljisterna för att ta emotde återkallade produkterna för rättelse, utbyte dier återgång. En sådan ordningblir till fördel för brukarna som då på ett bekvämt sätt kan få felet rättat påden plats där de bor. Information kan också lämnas via butiker, lokalannonsering i ortspress eUer muntliga meddelanden som utgår flrån de lokalanäringsidkarna. Ett sådant decentraliserat förflarande kan ofta tänkas ge detbästa resultatet. Densom ålagts att informera eller att återkalla torde alltså i många fall 53 behöva hjälp av andranäringsidkare i förfarandet. Jag utgår flrån att en sådan medverkan ofta kanåstadkommas utan myndighetsingripanden, eftersom det i regel finns ett sedanlänge väl etablerat aflTärsförhållande mellan t. ex. tillverkare och efterföljandeled. Ytterst bör emellertid näringsidkare i senare säljled kunna åläggas attmedverka till genomförandet av säkerhetsåtgärder, t. ex. genom att vidåterkallelse ta emot och till tillverkaren vidarebefordra återtagna produkter.Ett åläggande bör därför kunna riktas inte bara mot flera näringsidkare i olikadistributionsled utan också mot flera näringsidkare i samma distributionsled. I undantagsfall kanförhållandena vara sådana att det, när flråga om varningsinflormation elleråterkallelse blir aktuell, inte längre finns någon näringsidkare som ettåläggande kan eller rimligen bör riktas mot. För att undanröja riskerna kan detdå krävas åtgärder flrån samhällets sida. Detsamma gäller i de faU då ennäringsidkare, som ålagts att lämna varningsinflormation eller att återkalla,inte förmår genomföra sina åligganden. Jag anser dock att insatserna i sådanasituationer bör begränsas till information om skaderiskerna och om sättet attförebygga dem. 2.5.2Regler om näringsidkares inbördes förhållanden m. m. Min bedömning: Jagföreslår inga regler om hur de kostnader som uppkommer till följd avingripanden med stöd av den föreslagna lagen skall fördelas mellan olikanäringsidkare. Kommitténsförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Kommitténs förslag har av många remissinstanser lämnats utan erinran.Företrädare för näringslivet anser dock, för det flall ansvaret förproduktsäkerheten inte regleras, att möjligheten att rikta en regresstalan motannan näringsidkare bör regleras och den kostnadsmässi-ga räckvidden avåläggandena begränsas. Skälen för mitt förslag: Idet föregående har jag berört att även näringsidkare som inte harhuvudansvaret för att en risksituation har uppstått kan åläggas att medverkatill att ålägganden av olika slag genomförs. En fråga blir då om lagen börinnehålla regler för hur den ekonomiska bördan för åtgärderna bör fördelasmellan de berörda näringsidkarna. Den omständigheten att enprodukt går tillbaka från brukaren till näringsidkaren, som sker vidåterkallelse, är inte något unikt. Detsamma är fallet då t. ex. en köpt varahar ett väsentligt fel och köparen ges rätt att häva köpet. Säljaren får dåtillbaka en vara som är felaktig. Han har emellertid då i princip möjlighet attmed hjälp av den allmänna köplagens regler hålla sig skadeslös genom att vändasig till sin leverantör, t. ex. en grossist, och i sin tur åberopa felet ochbegära hävning av köpet flrån denne. Detta förflarande kan upprepas bakåt isäljkedjan till dess man slutligen når fram till den näringsidkare som yttersthar orsakat att varan är felaktig.