prop · GC0318 · 1988-12-31 00:00:00 — Det skulle medföra orimliga konsekvenser.Vidare är det för ett praktiskt rimligt resultat nödvändigt att i fråga ommottagare som finns i exempelvis ett hotell basera avgiftsskyldigheten påbedömningen, att det är hotellidkaren och inte de tillfälliga gästerna som äratt anse som innehavare. del situationer finns det som jag nämnt även anledning att tillmäta rättenatt förfoga över mottagaren avgörande betydelse. Det gäller exempelvismottagare som finns hos ett företag. En regel om avgiftsskyldighet förmottagare som företaget innehar kan inte tillämpas i fråga om andra mottagareän sådana som företaget äger, hyr eller lånar. Företaget bör därför inte ansesinneha en mottagare som en anställd äger eller hyr för att ha på arbetsplatsen. Motsvaranderesonemang får föras när man bedömer om en TV-mottagare innehas t. ex. av enstatlig myndighet eller inte. Det kan således inte anses att myndigheteninnehar andra mottagare än sådana som myndigheten själv äger eller hyr. Underdenna förutsättning bör å andra sidan myndigheten anses vara innehavare oavsettom mottagaren finns i ett sammanträdesrum, ett lunchrum, något annat gemensamtutrymme eller en anställds tjänsterum. Ettoeftergivligt krav för att en statlig myndighet skall betraktas som innehavareär naturligtvis att mottagarna finns hos myndigheten, dvs. i en byggnad ellerlokal som myndigheten disponerar. Det kan därför inte anses att en myndighetinnehar myndigheten tillhöriga s.k. tjänstemottagare som anställda tillåtsnyttja för hemmabruk. Motsvarande gäller givetvis för enskilda företag. Uttrycket innehav klargör att det för avgiftsskyldighet intekrävs att någon verkligen använder sin TV-mottagare. Även den som aldrig serpå TV måste betala avgift, om han innehar en TV-mottagare. Detsamma gäller densom använder sin TV uteslutande för att ta del av videofilmer. Vad som harbetydelse för frågan om avgiftsskyldighet är att innehavet gäller en sådanapparat som kan användas för att ta del av de TV-program som sänds. I dettasammanhang vill jag emellertid hänvisa till vad jag redan sagt, nämligen attvissa slag av TV-mottagare bör få innehas utan att TV-avgift behöver betalas.Den frågan skall jag nu behandla närmare. 5.4 Undantag från avgiftsskyldigheten Prop.1988/89: Ii 5.4.1TV-mottagare som på grund av sin konstruktion inte kan ta emot vanligaetersändningar Mitt förslag:Skyldigheten att betala TV-avgift skall inte omfatta sådana TV-mottagare som pågrund av sin konstruktion inte kan användas för att ta emot markbundnarundradiosändningar. Skälenfor mitt förslag: I föregående avsnitt har jag beskrivit en TV-mottagare som enanordning för mottagning av sådana radiosändningar och trådsändningar somförmedlar rörliga bilder. Som jag antytt skulle det föra alltför långt ominnehav av alla slag av sådana apparater utlöste skyldighet att betala TV-avgift. Till en början vill jaghär erinra om vad som föreskrivs i nuvarande avgiftslag. Som jag redovisat iavsnitt 3.3 innehåller den bl.a. regeln att avgift inte utgår för TV-mottagaresom inte hänför till mottagare för rundradiosändning (4§1). Televerkethar med anledning därav uttalat att bl.a. mottagare för nödsignaler, radiopejlingoch livsbåtsradio inte är avsedda för rundradiomottagning. Deav nämnda fallen synes i och för sig närmast avse olika slag avkommunikationsradioutrustning, alltså ljudradiomottagare i motsats till TV-mottagare.Uppenbarligen finns det emellertid apparater för mottagning av bildsändningarsom på liknande sätt måste undantas från avgiftssky'dighet. Jag tänker t. ex.på radarskärmar av olika slag. Det kan knappast hävdas annat än att vissasådana apparater förmedlar rörliga bilder, låt vara att det inte är bilder isamma bemärkelse som vanliga TV-bilder. Apparaterna ger emellertid intemöjlighet att ta emot några TV-program, vare sig den svenska televisionensprogram, grannländernas program eller program från satelliter. Innehav av sådanaapparater som visserligen rent tekniskt är TV-mottagare i här avsedd meningmen som inte ger någon möjlighet att ta emot TV-program bör naturligtvis inteheller i fortsättningen medföra någon avgiftsskyldighet. Man bör dock inte stannavid detta. Även vissa mottagare som med normalt språkbruk får anses som TV-mottagarebör få innehas avgiftsfritt. Jag anser således att man i viss mån bör begränsaden avgiftsskyldighet som följer av nuvarande avgiftslag. Mitt motiv för attvilja göra detta har att göra med TV-avgiftens syfte. Som framgår av vad jaganfört i avsnitt 2 har ordningen med mottagaravgifter ett direkt samband medfinansieringen av den radio- och TV-verksamhet som står i allmänhetens tjänst,dvs. har detemellertid skett en snabb utveckling på TV-området och många svenska TV-tittarekan även ta del av olika satellit-program. Utrustning för individuelleller kollektiv mottagning av program från satelliter består som jag nämnt iföregående avsnitt av en utomhusenhet en parabolantenn och en inomhusenhet en tuner vilken i sig är en TV-mottagare. Densom har en tuner kan därmed nöja sig med att ansluta en monitor till denna föratt satellit-TV-signalen skall kunna återges. Om någon väljer att ta delav satellitprogram på detta sätt och inte har någon annan TV-mottagare kan hanöver huvud taget inte se de svenska programmen. Rundradiosändningarna avSveriges sker nämligen ännu så längeuteslutande från marksändare. En sådan sändning måste äga rum på något av de VHF-eller UHF-band som nämnts i föregående avsnitt, och en satellittuner är tillsin konstruktion sådan att den inte kan användas för att ta emot den markbundnasändningen. Den fråga som kan ställasi det här fallet är alltså om det bör tas ut en TV-avgift, vars syfte är attfinansiera de svenska TV-programmen, även av den som uteslutande har tillgång tillutrustning som är så konstruerad att den inte tillåter honom att se dessaprogram. Enligt nuvarande avgiftslag skall detta ske. Min uppfattning äremellertid att det är motiverat med en lagändring. För att någon skall kunnabli avgiftsskyldig för innehavet av en TV-mottagare, bör alltså mottagaren tillsin konstruktion vara sådan att den kan användas för mottagning av markbundnarundradiosändningar. Om Televisionskulle börja sända från satellit förändras situationen. Enligt min mening fårman då överväga att ta upp frågan till förnyad prövning. 5.4.2TV-mottagare med en separat TV-ingång som plomberats Mitt forslag:Skyldigheten att betala TV-avgift skall inte omfatta TV-mottagare som finns ianläggningar eller lokaler som är avsedda för annat än bostadsändamål eller i fortskaffningsmedel,om mottagaren på grund av en särskilt vidtagen åtgärd inte kan användas för attta emot TV-program. Skälen för mitt forslag:Det är ganska vanligt att det finns TV-mottagare på kontor och andraarbetsplatser. Det har också blivit ganska vanligt att t. ex. långfärdsbussarhar TV. Det förekommer också att TV-apparater finns på allmän plats förinformation till allmänheten. I stor utsträckning är detemellertid inte TV-funktionen hos en TV-mottagare som gör att det finns sådanapå exempelvis arbetsplatser. Att många företag har TV beror i stället påmottagarnas videofunktion. Man spelar upp videokassetter i t. ex.utbildningssyfte. I stället för att ansluta sina videobandspelare till TV-apparaterskulle företagen kunna välja alternativet med monitorer. Att man inte gör deti större utsträckning än som sker torde sammanhänga med att TV-mottagare oftakostar mindre än monitorer. TV-mottagare tillverkas nämligen i betydligtstörre serier. En stationärvideobandspelare är som jag nämnt i avsnitt 5.3 i sig en TV-mottagare. Dettabetyder på grund av den s.k. gruppavgiftsregeln i nuvarande avgiftslag attföretag och andra institutioner är skyldiga att betalaför var tionde videobandspelare. Eftersom dessa normalt är anslutna till enordinär TV och inte till en monitor föreligger dessutom avgiftsskyldighet förvar tionde TV, trots att som jag redan nämnt det primärt inte är TV-funktionensom efterfrågas. Detsistnämnda är särskilt påtagligt när det gäller TV-mottagare i t. ex.långfärdsbussar. Med dagens teknik är det knappast möjligt att se på TV i enbuss i trafik av det enkla skälet att passage genom olika sändarområdenomöjliggör en störningsfri mottagning. I stället utnyttjas mottagarna för uppspelningav videogram. Även TV-apparaterna på allmän plats fyller oftast andrafunktioner än att återge TV-program. Deomständigheter som här har tagits upp anser jag motivera att det i fråga om TV-mottagaresom finns i de beskrivna miljöerna införs en möjlighet att undgå TV-avgiften.Även i detta avseende vill jag således begränsa den avgiftsskyldighet somföljer av nuvarande avgiftslag. Avgiftsskyldighetenbör dock bortfalla endast under den förutsättningen att det har vidtagits ensådan åtgärd med TV-mottagaren, att denna i fortsättningen inte utan svårighetkan användas för att ta emot av TV-program. OrdinäraTV-mottagare av äldre slag är så konstruerade att apparaternas antenningångäven används för anslutning av videobandspelare. Sedan ett antal år tillbakafinns det emellertid även mottagare som har separata TV-antenn- ochvideoingångar. Exempelvis har i allmänhet moderna färg-TV-mottagare i högreprisklasser en särskild ingång för video. TV-apparater av detta slag är vanligai företagsväriden. I fråga om en sådan apparat kan själva TV-antenningångenplomberas, så att den inte kan användas i fortsättningen, medan videofunktionenkvarstår. På detta sätt kan också TV-antenningången på en videobandspelareplomberas. Omdet med en TV-mottagare har vidtagits en åtgärd av det slag som bekrivits anserjag att det bör vara avgiftsfria aU inneha mottagaren, om denna finns i enanläggning eller lokal som är avsedd för annat än bostadsändamål eller i ett fortskaffningsmedel. Mittförslag: TV-avgift skall inte betalas för en TV-mottagare som 1. innehas av någon som äranställd vid en utländsk beskickning eller ett lönat konsulat, om det harbeslutats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att avgiftinte skall betalas för mottagaren, 2. har förts in i riket förtillfälligt bruk och är tullfri, 3. innehas på prov under högst 15dagar, eller 4. är varaktigt undanställd eller obrukbar såvittgäller tid efter det att förhållandet skriftligen har anmälts till RIKAB av denavgiftsskyldige. Skälen för mitt förslag: två föregående avsnitten har jag behandlat vissa delvis nya undantag frånavgiftsskyldigheten. Utöver dessa bör enligt 4 1988/89. minmening gälla flertalet av de nuvarande undantagen från avgiftsskyldigheten. Liksomhittills bör således de i stationerade utländska diplomaterna varabefriade från att betala TV-avgift. Förutsättningen bör dock vara att dettasärskilt beslutats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer.Som nämnts i avsnitt 3.3 beslutar om detta. Vidare bör liksom i dagavgiftsfrihet gälla för en TV-mottagare som har in i riket för tillfälligtbruk och är tullfri. Detbör även i fortsättningen vara tillåtet att inneha en TV-mottagare avgiftsfrittpå prov under Innehav på prov torde dock föreligga i huvudsakendast om mottagaren anskaffats hos en TV-handlare och under förbehåll omreturrätt. Slutligenbör en TV-mottagare få innehas avgiftsfritt om den är varaktigt undanställdeller obrukbar såvitt gäller tid efter det att förhållandet skriftligenanmälts till RIKAB av den avgiftsskyldige. Varaktigtundanställd kan en TV anses vara om den förvaras i ett vinds-eller källarkontoreller på någon annan plats som är klart skild från en där mottagaren på ettrimligt sätt kan användas, t. ex. ett magasinsutrymme. Omdet är fel på en TV men felet kan repareras för en rimlig kostnad, kan TV:ninte anses vara varaktigt obrukbar. Varaktigt obrukbar blir en TV först då denkan sägas vara ohjälpligt sönder. Kravet på skriftliganmälan till RIKAB har samma motiv som kravet på skriftlighet när det gälleratt avanmäla ett innehav. Båda dessa frågor tar jag därför upp i avsnitt 5.6. 5.5 Begränsad avgiftsskyldighet 5.5.1 Hushåll Mitt forslag: Församtliga TV-mottagare som är avsedda att användas i innehavarens hushåll skallen enda TV-avgift betalas. Skälenför mitt förslag: Liksom bör det finnas en regel om s.k. hushållsavgift,så att en enda TV-avgift täcker ett obegränsat antal TV-mottagare som äravsedda att användas i innehavarens hushåll. Begreppethushåll markerar att TV-mottagarna skall vara anknutna till innehavarensprivata sfär. En mottagare som någon har på sin arbetsplats, t. ex. i ettkontorsrum, kan således inte anses vara avsedd att användas i hans eller henneshushåll. I avsnitt 5.3 har berörtsdet fallet att en TV-mottagare finns hos ett företag eller en statlig myndighetoch vad som bör förstås med att företaget resp. myndigheten innehar mottagaren.Som jag nämnt bör företaget inte anses inneha andra mottagare än sådana somföretaget äger, hyr eller lånar. Företaget bör därför inte anses inneha enmottagare som en anställd äger eller hyr för att ha på arbetsplatsen.Motsvarande har jag ansett bör gälla i fråga om statliga myndigheter. Pågrund av detta och med hänsyn till vad jag sagt om begreppet Prop.1988/89: I i hushåll, skall alltså i princip en särskild TV-avgift betalas avden som skaffar sig en TV-mottagare för att ha på arbetsplatsen. Emellertidbör, som jag påpekat i avsnitt 5.3, inte varje kortvarigt eller tillfälligtnyttjande anses utgöra innehav i den mening som det här är fråga om. Den som t.ex. tar med sig en TV till arbetsplatsen bör inte därigenom ansesha blivit skyldig att betala en extra avgift utöver hushållsavgiften. I detta sammanhangbör man även vara medveten om de portabla TV-apparaterna. Sådana finns numeraav olika slag, och en del är så små att man kan bära dem på sig. I fråga om portablaapparater får presumeras att de inte stadigvarande innehas på t. ex. arbetsplatserutan att all användning är hushållsanvändning som täcks av hushållsavgiften omsådan betalas. Kärnani begreppet hushåll i detta sammanhang är naturligtvis bostaden. En TV-mottagarekan emellertid vara avsedd att användas i innehavarens hushåll även om deninte finns i hans bostad utan exempelvis i en husvagn eller fritidsbåt sominnehavaren eller någon som hör till hushållet disponerar. Etthushåll kan också ha tillgång till mer än en bostad, t. ex. utom hyreslägenheteni tätorten ett fritidshus. Avgiften för en TV-mottagare i lägenheten omfattardå också den eller de mottagare som finns i den andra bostaden. Eninte ovanlig situation är att en person studerar eller arbetar på en annan ortän den där han eller hon har sina närmaste anhöriga. Detta hindrar inte attvederbörande kan räknas in i det gemensamma hushållet och att personens TV-mottagaretäcks av avgiften för en mottagare som finns där övriga hushållsmedlemmarvistas. En studerande som ännu är mantalsskriven på samma ställe som sina föräldrarbör t. ex. som regel anses ingå i deras hushåll. Å andra sidan kan åtskilligasom bor i t. ex. studentbostäder inte anses tillhöra ett hushåll på någon annanort utan måste anses ha bildat egna hushåll. Det gäller framför allt dem somhar bildat egen familj på studieorten. Somregel bör sålunda liksom mantalsskrivningsadressen vara avgörande närdet gäller att bestämma om en person skall anses tillhöra ett visst hushålleller inte. Det går emellertid inte att undantagslöst kräva att personer skallvara mantalsskrivna under samma adress för att de skall anses tillhöra sammahushåll. Prop.1988/89:1! Mittförslag: En enda TV-avgift skall betalas för samtliga TV-mottagare som 1. finnspå samma butiks- eller demonstrationsställe för mottaga re, eller 2. finnsinom samma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarna är avsedda att användas av dem som får vård. Skälenför mitt förslag: Principen om att en enda TV-avgift skall omfatta ettobegränsat antal mottagare bör enligt min mening ha fortsatt giltighet förradio- och TV-handeln och på vårdområdet. I motsats till andrainnehav av TV-mottagare i näringsverksamhet är innehaven i radio- och TV-handelninte avsedda att vara permanenta utan det är fråga om innehav för omsättning.Vidare leder inte dessa innehav till det slag av TV-tittande som förekommerannars. Man ser endast korta avsnitt av program för att bilda sig enuppfattning om mottagarens bild-återgivning. Depåtalade omständigheterna anser jag motivera att en enda TV-avgift skallbetalas för de mottagare som finns på samma butiks- eller demonstrationsställeför TV-mottagare. Om en TV-handlare har enenda butik, skall han alltså för de mottagare som han har i butikslokalenbetala endast en TV-avgift. Har handlaren i stället tre butiker, skall hanbetala tre TV-avgifter för mottagarna i butikslokalerna. En avgift som gällermottagare i en butikslokal täcker inte mottagare som finns i t. ex. ettkontorsrum i anslutning till butiken. Här bör i stället tillämpas den regel omgruppavgift som jag behandlar i nästa avsnitt. Naturligtvis täcker en avgiftsom gäller mottagare i en butikslokal inte heller mottagare som aflfärsinnehavarenhar i sin bostad. För sådana mottagare har han att betala enligt regeln omhushållsavgift. Äveni fortsättningen bör en enda TV-avgift omfatta alla mottagare som finns inomsamma sjukhus, vårdanstalt eller inrättning av liknande slag, om TV-mottagarnaär avsedda att användas av dem som får vård. Medvård avses all sådan verksamhet som sker i organiserade former oavsett omhuvudmannaskapet är offentligt eller privat. Utom sjukvård i snäv bemärkelseavses exempelvis åldringsvård, mentalvård, akolhol- och narkomanvård,socialvård och kriminalvård. Mottagarnaskall finnas inom en och samma vårdinrättning, t. ex. ett sjukhem eller enkriminalvårdsanstalt. Föratt en avgift som betalats skall omfatta en annan mottagare krävs att denna äravsedd att användas av dem som får vård. Mottagare som finns i lokaler som baravårdpersonal uppehåller sig i omfattas därför inte av regeln. 5.5.3Övriga innehav utanför hushållssektorn Prop.1988/89:1! Mittforslag: För varje påbörjad grupp om tio TV-mottagare skall en enda TV-avgiftbetalas, om mottagarna 1. innehasav samma statliga myndighet, eller 2. innehasav samma avgiftsskyldig och används antingen a) i hotell- ellerpensionatsrörelse eller b)annars i anläggningar ellerlokaler som, utan att det är fråga om TV-handel eller vårdinrättningar, äravsedda för annat än bostadsändamål, eller c) i fortskaflfningsmedel som är avsedda för iyrkesmässig trafik. Skälen for mitt förslag: två föregående avsnitten har jag behandlat avgiftsprincipen för hushållens TV-innehavoch för vissa särskilda innehav utanför hushållssektorn. Jag övergår nu tillde andra innehaven utanför hushållssektorn. Här bör enligt min mening gälla enenhetlig reglering, nämligen betalning för var tionde mottagare. Det innebär att vissa TV-innehavsom förut varit fria beläggs med avgift och att avgiftsskyldigheten även utöverdetta ökar. Dels blir statliga myndigheter skyldiga att betala TV-avgift. Delsökar avgiftsskyldigheten för hotell- och pensionatsrörelser. I nuvarandeavgiftslag föreskrivs ju i fråga om mottagare i hotell- eller pensionatsrörelsevilka är avsedda att användas av tillfälliga gäster, att en enda avgift täckeralla mottagare i rörelsen (3 § första stycket 4). Förslaget medför förändringarockså på undervisningsområdet. Till detta återkommer jag i dettaavsnitt. Som jag nämnt i avsnitt5.1 bör basen för TV-avgiften kunna utvidgas något. Ofrånkomligen faller då destatliga myndigheterna i blickpunkten. De kan ha åtskilliga TV-mottagarei sina lokaler. Det är därför enligt min mening inte motiverat att i fortsättningenge dem en så förmånlig behandling som fullständig avgiftsbefrielse innebär. Detär också rimligt att en myndighet;låter sin resursplanering omfatta ävenkostnaden för TV-innehav. I stället för fullständig avgiftsbefrielse bör därförgälla en skyldighet att betala för var; tionde mottagare. I enlighet med vadjag nu har sagt bör varje myndighet betala för de mottagare som den myndigheteninnehar. Som exempel på statligamyndigheter kan nämnas domstolar, centrala ämbetsverk, länsstyrelser och förhögskolans del varje högskoleenhet. Till kategorin statliga myndigheter hördäremot inte bolag eller stiftelser som staten äger eller har ett bestämmandeinflytande över. Statliga myndigheter ärbl. a. kriminalvårdsanstalterna. I föregående avsnitt har jag emellertidföreslagit att endast en TV-avgift skall betalas för TV-mottagare som finnsinom en och samma vårdanstalt eller inrättning av liknande slag och som äravsedda att användas av dem som får vård. I den mån den förmånligare regeln ärtillämplig för en viss institution, gäller givetvis den regeln. I det nuavsedda fallet bör således regeln i avsnitt 5.5.2 ha företräde framförgruppavgiftsregeln. Vid en strävan att utvidgabasen för TV-avgiften bör man enligt min Prop. 1988/89: 18 mening inte förbigå hotellområdel.Jag kan inte se någon anledning att här bibehålla principen att en enda avgiftskall täcka ett obegränsat antal mottagare utan anser att det också i dettafall är rimligt att avgift betalas för var tionde mottagare. Därigenomåstadkoms även att hotell- och pensionatsrörelser likställs med annannäringsverksamhet, i vilken TV-apparater innehas. Dagensgruppavgiftsregel föreskriver att avgift som betalats för en TV-mottagare,vilken används inom lägenhet som är avsedd för annat ändamål än bostad ochdisponeras av den som innehar mottagaren, gäller även ytterligare nio sådanamottagare inom lägenheten. Uttrycket "lägenhet" har inte preciseratsnärmare på annat sätt än att förklarat att det skall röra sig om ett"sammanhängande tomtområde" (se avsnitt 3.5). Kravetatt mottagarna skall finnas inom en och samma "lägenhet" har båderättsliga och ekonomiska aspekter. Kravet medför att vissa avgiftsskyldiga måstebetala mer än vad de skulle behöva göra om de i underlaget för gruppavgiftenfick räkna in alla sina mottagare oavsett var dessa fanns. De flesta sombetalar enligt gruppavgiftsregeln bedriver emellertid sin verksamhet i en endalokal. I fråga om dessa avgiftsskyldigä har kravet att mottagarna skall finnasinom samma "lägenhet" ingen positiv betydelse för avgiftsintäkternasstorlek. Detkomplicerar också uppbörden att en påförd avgift både måste knytas till ett avgiftsskyldigtsubjekt och hänföras till en viss lokal. Frånrättslig synpunkt är skälen starka för att slopa kravet på lägenhetsanknytning.Kravet försvårar tillämpningen av regeln. En fortsatt tillämpning avlägenhetsprincipen fordrar att det närmare preciseras vad som i sammanhangetskall anses som lägenhet. En sådan avgränsning kommer sannolikt ändå att lämnautrymme för olika tolkningar. Till saken hör också att RIKAB är ett enskilträttssubjekt, som anförtros uppgifter vilka innefattar myndighetsutövning motenskilda. Rättssäkerhetsskäl talar för att de bestämmelser som bolaget har atttillämpa är så enkla och klara som möjligt. Så kan inte anses vara fallet mednuvarande gruppavgiftsregels krav på lägenhetsanknytning. Detintäktsbortfall som ett slopande av kravet på lägenhetsanknytning skulle ledatill kan inte väntas bli särskilt stort. Det står klart att detta bortfall merän väl uppvägs av de ökade intäkter som mina förslag om utvidgadavgiftsskyldighet leder till. Med hänsyn till detta och till vad jag tidigareanfört anser jag att man i den nya gruppavgiftsregeln bör utmönstra kravet attmottagarna skall finnas inom en och samma "lägenhet". Detbör följaktligen vara tillräckligt att ställning tas till vilket rättssubjektresp. vilken statlig myndighet som innehar mottagarna. Om t. ex. en myndighethar sin verksamhet förlagd till flera olika adresser och myndigheten har TV-mottagarei alla dessa lokaler, bör alla mottagarna räknas samman när antalet TV-avgifterberäknas. Medatt TV-mottagare innehas av ett och samma rättssubjekt menas att en och sammafysiska eller juridiska person innehar mottagarna. Vad gäller juridiskapersoner skall mottagarna alltså innehas av exempelvis ett och samma aktiebolag elleren och samma förening ekonomisk eller Prop. 1988/89:18 ideell ellerstiftelse. Liksom de statliga myndigheterna bör varje sådant organ ifortsättningen betala en TV-avgift för var tionde innehavd mottagare raktöver.