prop · GC03100 · 1988-12-31 00:00:00 — Infrastrukturenär så förfallen i stora delar av att den utgör en allvarligflaskhals för den ökade produktion som en mer tillväxtsstimule-rande ekonomiskpolitik redan har åstadkommit i ett växande antal länder. - Institutionellkapacitetsförstärkning och kunskapsutveckling för att leda arbetet med attåstadkomma en mer utvecklingsfrämjande miljö. Bristerna i detta avseende utgöri sig ett uttryck för underutvecklingen. står det klart att bristenpå kvalificerade personella resurser och institutioner ytterligare understrykeratt prioritet bör ges åt övergripande planering framför detaljreglering. En bärkraftig ekonomisk politik En växande enighet råder i ombehovet av att föra en ekono misk politik som genom att stimulera en effektivare resursanvändning är mera tillväxt- och sysselsättningsfrämjande. Vissa grundläggande krav torde kunna ställas. - En realistiskväxelkurspolitik som inte hämmar export och inhemsk Prop. 1988/89: 100 produktion. - Enproducentprisstruktur som är neutral mellan olika produktiva sektorer, vilket iprincip förutsätter marknadsanpassad prissättning. - Eneffektivare offentlig sektor som koncentrerar sig på övergripandesamhällsplanering och fördelningspolitik samt utvecklingsbefrämjande sociala och infrastrukturella satsningar. Enstrukturanpassningspolitik med dessa inslag har positiva konsekvenser för de bredafolklagren. Jordbrukssektorn gynnas av en realistisk växelkurs medåtföljande höjning av producentpriserna. Inkomstomfördel-ningseffekten av endevalvering går främst ut över den politiskt starkare stadsbefolkningen somtidigare kunnat importera konsumtionsvaror förmånligare genom den subvention som enövervärderad valuta utgör. Detta torde ha bidragit till den avoghet till devalveringar som länge kännetecknade de afrikanskaregeringarnas inställning. Växelkurspolitikensomfördelningseffekter pekar på vikten av att bättre förståintressekonflikter och maktfördelningens betydelse för strukturomvandlingenspolitiska stabilitet. I de flesta unga afrikanska nationer är organisationer somrepresenterar de breda folklagrens intressen, särskilt på landsbygden, ännuoutvecklade. Det finns få folkrörelser som representerar de intressenoch aspirationer som växer fram från basnivån. Den strukturomvandlingsom har inletts utgör dock i sig en positiv utveckling genom en ökadbeslutsdecentralisenng. Ökad uppmärksamhet behöver, enligt min mening,ägnas åt dessa aspekter på strukturomvandlingen vad avser de hinder ochmöjligheter som olika gruppintressen kan innebära för uthålligheten. Ettmer demokratiskt samhällsskick är den bästa garantin för att förankra politiken hos de bredafolklagren. Även omåterhämtningsprogrammen gynnar breda folklager, främst på landsbygden, ochsåledes har en gynnsam omfördelningseffekt riskerar ändå utsatta grupper attdrabbas, främst de fattiga i städerna. Detta har särskilt framhållits av UNICEFsom myntat begreppet "anpassning med ettmänskligt ansikte". Den har drivit kravet att de sociala övergångskostnaderna -innan de gynnsamma effekterna av strukturanpassningen slagit igenom - börminimeras. Här har givarsamfundet enmycket väsentlig roll vid finansieringen av de särskilda sociala åtgärdsprogram, som länderna med stöd av bl.a.UNICEF och Väridsbanken nu har böriat genomföra. Jag fäster stor viktvid dessa insatser som jag menar är avavgörande betydelse för att anpassningspolitiken skall kunnavidmakthållas. En förutsättning föratt skapa en stabil ekonomisk utveckling i söderom är att det inhemska sparandet kan ökas betydligt från sin nuvarande mycket låga nivå. En gradvishöjning till torde utgöra en nödvändigmålsättning. Om på lång sikt skall kunna ta sig ur sitt storaberoende av resurser utifrån borde ett ökat inhemskt sparande utgöra en centralmålsättning för de na. Det negativa finansiellasparandet i den offentliga sektorn har varit en bidragande orsak till den kraftiga minskningen . I deflesta saknas en effektivkreditmarknad, både på nationell och 51 lokal nivå, som förmedlande länk mellanpotentiella sparare och investera- Prop. 1988/89: 100 re på för båda parterattraktiva villkor. Här spelar penningpolitiken en Bil. 5 väsentlig roll. Detta är ett område somenligt min mening måste ges ökad prioritet i vårt framtida tekniska biståndtill . Jag anser därför att ökat stöd bör ges dels till att bygga uppkompetens och institutioner, dels till tillämpad forskning om förutsättningar ochformer för en effektiv sparmobilisering i . Behovet av resurstillskott från omvärlden En stabil ekonomisk utveckling i söder omSahara förutsätter en avsevärd höjning av såväl investerings-som importnivån. Detta förutsätter i sin tur en kombination avresursförstärkande åtgärder. Det inhemska sparandet måste, som just nämnts, ökaavsevärt. Därtill kommer behovet av en kraftigt ökad tillgång på utländskvaluta, som kan användas för den import som en ekonomisk uppgång kräver. Biståndsflödetmåste därvid öka betydligt, särskilt som de flesta länderna saknarkreditvärdighet. För ett 25-tal fattiga tillkommer dessutombehovet av omfattande skuldlättnad. Även om ambitionen bör vara attreducera importberoendet är en avsevärt höjd importkapacitet jämfört meddagsläget avgörande för utvecklingsmöjligheter . Resursflödet till Afrikasöder om har genomgått en dramatisk minskning . Mellan1979-81 och 1985-87 har den åriiga tillgången på utländsk valuta för importsjunkit med hela om man utesluter . Detta harförsämrat utvecklingsmöjligheter avsevärt, öm ett ökat resursflödeinte kan åstadkommas är det svårt att se hur en positiv ekonomisk tillväxt perinvånare skall vara möjlig . Flera oberoende källor, bl. a. ensärskild , har uppskattat det omedelbara behovet av ökade resurserfrån omväriden till för att möjliggöra uppnåendetav en positiv tillväxt per invånare. Med en höjd ambitionsnivå vad gällersocial utveckling och tryggad livsmedelsförsörining för de breda folklagrenhar det ökade resursbehovet uppskattats till åtminstone det dubbla. Som jag harframhållit i flera sammanhang utgör den växande skuldtjänstbördan för flertaletfattiga ett av de allvariigaste hindren för utveckling.Omfattande skuldlättnad utgör således en nödvändig förutsättning för att denekonomiska utvecklingen i dessa länder skall kunnas vändas i positiv riktning.Sveriges aktiva agerande internationellt har bidragit till att konkreta beslutom skuldlättnadsåtgärder fattats på ett flertal punkter. De fattiga afrikanskaländernas totala skuldtjänstförpliktelser uppgick till . Av dessa betalades . De skuldlättnadsåtgärder som är aktuella uppskattas kunna reducera denna faktiska skuldtjänst med . Användandet av biståndsmedel bör främst inriktas på skuldlättnadsåtgärder som ökar nettoresursflödet. Jag förutser behov av en ökning av anslagsposten Särskilda insatser i 52 skuldtyngda länder ilinje med mitt förslag avseen- Prop. 1988/89: 100 de nästa budgetår. En ökning av det internationellabiståndet är oundgänglig för att möta importbehovet. Detta gäller även omframgångar nås i att åstadkomma skuldlättnad. Till detta kommer det likapressande resursbehovet för de fattiga som inte harskuldproblem, ofta till följd av attde aldrig haft tillräcklig kreditvärdighet. Det samlade biståndettill söder om uppgick till , vilketmotsvarar av det internationella biståndet. Jag finner det angeläget attdet internationella biståndet ökas totalt och att en större andel av dettaomfördelas till förmån för Afrikasöder om . Jag avser att verka för att tillsammans med andralikasinnade givarländer fortsatt driver detta internationellt. Det av Världsbankensamordnade särskilda samfinansieringsprogrammet för de fattiga och skuldtyngdaafrikanska länderna, som ges ett omfattande stöd av bl.a. , är ettvälkommet exempel på bred givarsamordning i syfte att uppfylla resursåtagandetgentemot de som vidtar anpassningsätgärder. Detta kan, enligtmin mening, vara en modell värd att vidareutveckla och tillämpa även bortomprogrammets nuvarande slutpunkt . Hälften av det bilaterala biståndet går till söder om . Detta är ettpåtagligt uttryck för den prioritet som ägnas denna region. framtidautvecklingssamarbete med söder om måste givetvis baseras på enhelhetsbedömning av behoven. Detta utgör dock inget skäl för att sträva efterett heltäckande bistånd. Biståndet kan aldrig utgöra annat än ett stöd ochkomplement till ländernas egna ansträngningardär biståndets inriktning vägleds av vissa övergripande prioriteringar. Hänsynmåste också tas till att förutsättningarna kan variera från land till land. Vimåste ställa ländernas behov i relation tillvår roll som biståndsgivare, våra biståndspolitiska mål, vår administrativakapacitet samt vår svenska resursbas. Erfarenheten visar att landprogrammeringär en effektiv metod för att väga ihop dessa olika aspekter på vårt långsiktigautvecklingssamarbete med dessa länder. Behovet av snabbt utbetalbartbetalningsbalansstöd för att bistå ett växande antal attfullfölja den nu inledda och svåra ekonomiska återhämtningsfasen äromfattande. De två biståndsinstrumenten med detta primära syfte är de särskildaskuldlättnadsmedlen och varubiståndet inom landramarna. Båda instrumenten harkommit att få en strategisk betydelse som jag bedömer kommer att bestå in på1990-talet. De särskildaskuldlättnadsmedlen tillkom som svar på den framväxande skuldkrisen i . Detta biståndsinstrument har kommit att få en väsent lig betydelse för möjligheter att mobilisera det internationella 53 skuldlättnadsstödet för genomförandet av ekonomiskaåterhämtningspro- Prop. 1988/89: i de fattiga och skuldtyngdaafrikanska länderna. Prövningen av hur Bil. 5 de särskilda skuldlättnadsmedlen skallanvändas och fördelas bör grundas påmakroekonomiska landanalyser. Varubiståndet inomlandramarna har också kommit att spela en central roll som stöd tillgenomförandet av anpassningspolitiken i ett växande antal afrikanska programländer. Det är en fördelom varubiståndet i första hand kankoncentreras till de sektorer inomvilka bedriver långsiktigt utvecklingssamarbete. Det ärväsentligt att även varubiståndet är grundatpå en noggrann analys, såväl makroekonomisk som av behoven i en viss sektor. Denna analys underlättas närvarubiståndet går till koncen-trationsseklorerför det svenska biståndet. Jag anser att något av det allvarligaste som håller påatt ske i är att den sociala standarden sjunker och därmed människorsförutsättningar att förautvecklingen framåt. Det är uppenbart att avsevärt större resurser måste tillför att så snabbt och effektivt som möjligt skapa och vidmakthålla en rimlig social standard som bas för enlångsiktig stabil utveckling. Kunskap och hälsa är av avgörande vikt förekonomiskt framåtskridande. Därföranser jag att vi måste ge prioritet åt dessa frågor och internationellt verka för ökade resurser till desociala sektorerna i vid mening. I en ekonomiskanpassningsfas får den sociala utvecklingspolitiken inte försummas, utan sesi ett vidare sammanhang både som ett mål i sig och ett medel för utveckling.Ländernas förmåga att med egna budgetmedel finansiera de sociala sektorerna äremellertid under denna fas särskilt hårt ansträngda. Jag menar därför att meraövergripande insatser för att stödja verksamheteninom undervisning, hälsovård och andra sociala sektorer bör övervägas. Det är viktigt att idialogen med samarbetsländerna uppmärksamma den sociala utvecklingspolitiken ochmedverka till att skapa engrundval för ökad självtillit. Det är möjligt att effektivare utnyttja och bättrefördela resursernaför social utveckling. Det behövs en större öppenhet att pröva och satsa merresurser pä billigare och bättre riktade metoder, vilket ofta bygger på principenom självhjälp. Jag har i olikasammanhang pekat på behoven att satsamer på kvinnorna inte minst inom hälsovård och utbildning. Iansträngningarna att nå utsatta grupper spelar enskilda organisationer en mycketbetydelsefull roll. Jag avser att fortsätta förorda ett omfattande stöd tilldessa för att på så sätt komplettera det statliga biståndet till utvecklingsländerna. Jag anser att biståndet i ökad utsträckning måsteprioritera satsningar på kunskapsutvecklingoch på uppbyggnad av nationella institutioner. Att skapamiljöer som främjar kontinuerlig utbildning och upplärning är i första 54 hand en social och politisk process, och måste därföråterspegla situatio- Prop. 1988/89: 100 nen i olika länder. Att därvid också medverka till att skapalevande Bil. 5 forskningsmiljöer, sombygger på inhemska kulturella och sociala mönster, är väsentligt. Idialogen med mottagarlandet och i våra egna biståndsinsatser måste vi verka för att kunskapsutveckling blir central i vårtengagemang. En erfarenhet under1980-talet har varit de afrikanska förvaltningarnas bristfälligakapacitet och kompetens, inte minst på det ekonomisk-politiska området. Härföreligger enligt min uppfattning ett klart behov av ökat förvaltningsbiståndför att befrämja kunskapsutveckling och institutionsuppbyggnad. Dettorde utgöra en mycket väsentlig ingrediens i förutsättningarna för enstabil och varaktig utveckling att de afrikanska länderna kan spela enfullvärdig och självständig roll i förhandlingar och diskussioner med såvälbilaterala givare som internationella organisationer. Det finns, enligt min mening, anledning att prioriterasatsningar på infrastrukturen rehabilitering och utveckling i det svenska biståndettill . Även om avsevärda utfästelser gjortsinom ramenför SADCC-samarbetet, finns det skäl att se över infrastrukturstödet inomlandramarna. Därtill bör också verka internationellt för att givarsamfundetger ökad uppmärksamhet åt behovet av en fungerande infrastruktur. Densvenska resursbasen inom denna sektor är väl utvecklad och besitter stor erfarenhet. Infrastrukturbiståndförutsätter att mottagarländerna prioriterar och avsätter resurser förunderhåll. Detta kräver i sin tur att ökad uppmärksamhet ägnas åt valetav teknologi vid anläggningsarbeten, så att underhåll i ökadutsträckning kan baseras på inhemska resurser och kompetens. Det är såledesväsentligt att kunskapsöverföring och institutionellt stöd utgörbetydande inslag också i infrastrukturbiståndet. Jordbruket som ekonomisk bas Inom överskådlig tid finns den storautvecklingspotentialen inom Jordbruket. Ett centralt mål för den framtidautvecklingen måste vara att bekämpa hunger och trygga livsmedelförsöriningen både genom ökadproduktion och en bättre fördelning av livsmedelstillgångarna. Majoriteten avbefolkningen i lever på landsbygden där huvudparten av den arbetandebefolkningen är småbönder. Jordbruksproduktionen har inte hållit tillnärmelsevis Jämna stegmed befolkningstillväxten, vilket medfört såväl sjunkande exportvolym som växandelivsmedelsimport. Jordbrukspolitiken har iflertalet länder inriktats på alltför sårbara produktions- och distributionssystem. genomförs ennödvändig förändring av den ekonomiska politiken i storadelar av . Strukturanpassningen inriktas i ett växande antal länderpå att skapa förutsättningar för ökad produktion och export. Erfa renheter har visat att satsning på småbönder är ett effektivt sätt att främja 55 ökadtillväxt och inkomstspridning. De småjordbruken är i regel kostnads- Prop.1988/89: 100 effektiva och arbetsintensiva. Produktiviteten och arealskördarnaär låga Bil. 5 men tillväxtpotentialen är stor. Småbönderna bör således spelaen central roll i den ekonomiska återhämtningen. Majoriteten av småbönder iAfrika är kvinnor. Det innebär också att kvinnans roll i produktionen måste gesökad uppmärksamhet. Spridningen av lönsamma innovationer som är inriktade påsmåbrukarnas problem och begränsningar bör uppmuntras. Jag vill också framhålladen betydelsefulla roll som jordbruksforskningen kan spela för att utvecklaresursbesparande och ur miljösynpunkt uthålliga produktionsformer. Kunskapmåste i första hand byggas upp i den miljö där den skall utnyttjas. Anpassningtill lokala ekologiska förhållanden som möjliggör ett intensivare brukande ochökad produktivitet måste därvid vara vägledande för jordbruksforskningen. Dettautgör enligt min mening en viktig utmaning inför 1990-talet. Naturresurser som ekologisk bas var 35 miljoner afrikaner utsatta förhungersnöd på grund av torka. Kortsiktiga kriser har dock en tendens attöverskyla mer långsiktiga katastrofer. Under så kallade normalår är omkring100 miljoner afrikaner undernärda. Två tredjedelar av Afrikariskerar att drabbas av återkommande torkperioder, ökat befolkningstrycktvingar folk att utnyttja ekologiskt känsliga områden, vilket resulterar isämre skördar, överbetning, avskogning och markförstöring. Markförstöring är oftastföljden av att fattiga människor tvingas till så stora resursuttag att delångsiktigt hotar bärkraften och därmed ytterst sin egen försörining. För attge hållbara resultat måste de bakomliggande orsakerna till markförstöringenåtgärdas. Produktion och markvård måste gå hand i hand. Den snabbabefolkningstillväxten kräver effektivare produktionsformer. Stödet tilljordbrukssektorn bör inriktas på att stödja eller främja uppkomsten avlivskraftiga jordbruk, där jordarnas produktionsförmåga vidmakthålls. Det ärmin mening att ökat bistånd behövs på detta område. Satsningen på modern industri har i de flestaafrikanska länder inte infriat förväntningarna. De afrikanska regeringarna harnu inlett det svåra arbetet med att omvandla industrisektorn så att den blirmera lönsam och bärkraftig. Ett mer decentraliserat beslutsfattande, därverksamheten styrs av lönsamhetskriterier, bör utgöra grunden för dennaomvandling. De afrikanska regeringarnas ansvarmåste i första hand läggas påövergripande samhällsekonomisk planering. En ekonomisk politik som stimulerartill produktiva investeringar och effektiv produktion betyder mycket mer förindustriutvecklingen än direkt subventionering. En dynamisk utveckling avsmåindustrin utgör en viktig grund för såväl ekonomisk tillväxt som ökad sysselsättning. De svenska erfarenheterna 56 är också att de småindustrier somlyckats bäst är de som Prop. 1988/89: 100 tillkommit på initiativ av lokalaföretagare. Stöd bör fortsättningsvis också Bil. 5 ges till rehabiliteringav företag som bedöms ha förutsättningar att utvecklas lönsamt. Envägledande princip för industribiståndet bör vara samhällsekonomisk lönsamhet och kunskapsutveckling. söder om är starkt beroende avvärldsekonomin både för export och import. De flesta länderna har dock genomgåtten ogynnsam utveckling som resulterat i såväl kraftigt sjunkande exportintäkter somreducerad importkapacitet. Följden har blivit ett ökat biståndsberoende. Ensidigtråvaruberoende har gjort många av de afrikanska länderna särskilt känsliga förförändringar i det världsekonomiska konjunkturläget. Men även ländernasegen handels- och växelkurspolitik har bidragit till den negativa utvecklingen. Jag konstaterar därför attländernas exportpotential ochkapacitet att dra nytta av nya möjligheter på världsmarknaden är beroendeav den framtida ekonomiska politiken. Omvärldenshandelspolitik avgör emellertid möjligheterna att utnyttja denna kapacitet. Detär främst i två avseenden som jag menar att .export-förutsättningarnaunder ter sig gynnsammare än vad de varit under 1980-talet.Jordbruksprotektionismen i industriländerna hindrar från att dra full nytta av sinpotential för jordbruksproduktion och export.Minskade handelshinder skulle innebära ett värdefullt bidrag till Afrikasutveckling. Krav på en friare handel med jordbruksvaror utgör ett viktigt inslag i de pågående GATT-förhandlingarna,den s. k. Uruguay-rundan. Att avreglerahandeln med textilvaror är ett annat område som är föremål förförhandlingar inom . Den har uttalat sinavsikt att upphäva alla importrestriktioner på tekoområdet när gällandemultifiberavtal löper ut . En allmän avreglering skulle öppnamöjligheter även för de afrikanska länderna att öka exporten på ett område därinhemska råvaror kan utgöra basen för en växande förädlingsindustri. Om söder omSahara förmår att utnyttja en växande världsmarknad för varor som regionen har godaförutsättningar att producera och exportera kan detta betyda mycket föratt göra utvecklingen bärkraftig. Detta skulle, enligt min mening, möjliggöra förAfrika att spela en starkare roll i världsekonomin och därmed stärka Afrikasekonomiska självständighet. Jag konstaterar att stora insatser måste till för attvända utvecklingen i Afrikaunder . De afrikanska länderna och givarsamfundet har därvidett ömsesidigt ansvar. Länderna måste föra en socialt, ekonomiskt ochekologiskt bärkraftig utvecklingspolitik och givarna bidra med det nödvändiga och kompletterande stödet. Deafrikanska länderna måste öka den inhemska resursmobiliseringen Prop. 1988/89:100 och utnyttja sina resurser effektivare. Därtill krävs att resursflödettill Bil. 5 söder om ökas genom en kombination av skuldlättnadoch ökat biståndsflöde. Jag vill framhållaatt huvudmålet för utvecklingssamarbete med under1990-talet är att främja en långsiktig utveckling som förmår höja de fattiga folkens levnadsnivå. Utmaningen försvenskt utvecklingssamarbete inför 1990-talet är därvid att stödja en utvecklingsstrategiinriktad på: utvecklingsbefrämjande ekonomisk poUtik för att skapa dennödvändiga miljön för produktiva investeringar och effektiv produktion för att åstadkomma ökad tillväxt ochsysselsättning; bättre hushållning med naturresurserna för att dels klaralivsmedelsför-söriningen, dels bevara livsbetingelserna för framtiden; höjd social standard både som medel för att höjaproduktiv kapacitet och sommål i sig; rehabilUering av infrastrukturen som en oundgängligförutsättning för att en tillväxtorienterad ekonomisk politik skall vara verkningsfull; instUutionell kapacitetsförstärkning ochkunskapsutveckling för att leda arbetet med att åstadkomma-en mer utvecklingsfrämjandemiljö; fortsatt stöd till kampen mot apartheid och för dessoffer, dels genom effektiva sanktioner mot , dels genom ekonomisktstöd och biståndtill frontstaterna. Ett fritt från apartheid kan spela en positiv ochdynamisk roll för hela regionens framtida ekonomiska utveckling. Bistånd mellan krig ochfred 1 tredje världen har under större delen av flerakonflikter utspelat sig. , och /utgörexempel på sådana regionalakonflikter. Konflikterna har inneburit påfrestningar på det internationellasamarbetet och åstadkommit stort mänskligt lidande och betydande materiellaförluster. Ett inslag ikonflikterna har varit ideologisk och maktpolitisk kraftmätning mellan de bådastormakterna. En konsekvens av den ovan beskrivna situationen har varit FN:s begränsademöjligheter att värna om fred, säkerhet ochutveckling. Finanskrisen, supermaktsrivaliteten och de låsningar som harkaraktäriserat de regionala konflikterna har gjort det svårt för FN att tidigare spela enpådrivande roll för att påverka utvecklingen. Inte minst för och andrasmå nationer, som traditionellt harslutit upp bakom FN, har det varit angeläget att aktivt söka bidra till att vända på den negativa utvecklingen genom attstärka FN:s funktioner och möjligheter. Förbättrade relationer mellan de båda supermakterna har bidragit till attskapa förnyat utrymme för aktiva fredsinsatser från FN:ssida. Resultaten har bl. a. återspeglats i nya öppningar och begynnandefredsprocesser i flera av konfliktområdena. FN:s generalsekreterare har således kunnat spela en konstruktiv roll i 58 ansträngningarnaatt få till stånd den överenskommelse, som möjliggjort Prop. 1988/89: 100 den sovjetiska reträtten i , och de nuinledda fredsförhandling- Bil. 5 arna mellan och , i ochAngola/. 1 det senare falletkommer FN att inta en central ställning under den övergångsperiod som skall inledas inför Namibiasnationella självständighet. BeträffandeKampuchea och pågår aktiva fredsprocesser, tills vidare dock utan direkt deltagande från FN:s sida.Sammantaget har denna positivautveckling bidragit till att skapa en ny tillförsikt inom världssamfundet. Svenska biståndetutgår både direkt och indirekt till offren för de konfliktsituationersom här diskuteras. Bistånd och socialuppbyggnad spelar i sig ofta en stabiliserande roll.