prop · GC03124 · 1988-12-31 00:00:00 — När det gäller frågan vilken grad av misstanke som skall krävas ärjag av motsvarande skäl som jag redovisat i avsnittet om hemlig teleavlyssning inte beredd att godta kommitténs förslag om att det skall räcka med att den somskall övervakas kan misstänkas för brottet. Jag kan tillägga att det inte ensvid misstanke om de allvarligaste hög-målsbrotten och brotten mot riketssäkerhet lag gjorts undantag från kravet på skälig misstanke för atttelefonövervakning skall få användas. Jag förordar alltså samma misstankenivåsom vid hemlig teleavlyssning, nämligen skälig misstanke. Närdet gäller integritetsaspekterna och liknande aspekter på hemlig teleövervakningsom tvångsmedel kan först och främst konstateras att de åtgärder som står tillförfogande enligt 5 § andra stycket lag, och som går under dengemensamma beteckningen lelefonövervakning, skiljer sig i integritetshänseendenågot från varandra. Att inhämta från vilka telefonnummer samtal kommer till enviss telefon eller till vilka telefonnummer samtal går från en telefon måsteanses vara mera känsligt än att fördröja, inställa eller att avstänga entelefonapparat från samtal. Den sistnämnda åtgärden har närmast en preventivfunktion, som härrör från behovet att under kunna brytasamtal till utlandet i vissa fall. Dentekniska utvecklingen har medfört att uppgifter kan inhämtas inte bara i frågaom de telefonnummer som har ringts upp utan också i fråga om t.ex.tidsuppgifter för när samtalet ägt rum, om svar erhållits och hur länge etttelefonsamtal pågått. Man kan också redovisa varifrån ett samtal från enmobiltelefon ägt rum i landet. Övervakningsåtgärder av ifrågavarande slag kandock, det oaktat, endast i begränsad omfattning mäta sig med hemligteleavlyssning när det gäller känslighet ur t. ex. integritetssynpunkt. Detfinns dock undantagsfall där en sådan jämförelse är högst befogad, t.ex. omåtgärden avser en teleanläggning på en tidningsredaktion eller hos enjournalist. Sådana fall bör uppmärksammas vid den avvägning som skall skeenligt proportionalitetsprincipen (avsnitt 3.2.2). Menäven om hemlig teleövervakning normalt sett inte innebär lika stora ingrepp iden personliga integriteten som hemlig teleavlyssning måste ändå slås fast attsådan övervakning kan innebära en kartläggning av den misstänkte och hansförhållanden och därför kan utgöra allvarligt ingrepp i den enskildesprivatliv. Detta kan sägas gälla i viss mån också den till vilken denmisstänkte ringer. Man måste ställa upp förhållandevis stränga krav för atttvångsmedlet skall få användas. När det gäller brottets beskajfenhet anser jagi likhet med tvångsmedelskommiltén att integritetsaspekterna iövervakningsfallen inte väger så tungt att man behöver göra en lika snäv avgränsningsom vid hemlig teleavlyssning. De alternativ som enligt min mening kandiskuteras är en begränsning till brott med ett minimistraff på sex månadersfängelse eller fängelse. Jag har stannat för att förorda den lägregränsen. De brott som tillkommer om man väljer den gränsen är bl.a. grovmisshandel, olaga frihetsberövande, rån, grov stöld, grov utpressning, grovtocker, grovt häleri och grov varusmuggling. Meden sådan gräns bör det å andra sidan ställas upp ytterligare förut- 49 4 1988/89. 1 .saml Nr 124 sättningar för att se tillatt åtgärden vidtas bara i fall då den har någon påtaglig nytta. Om man, liksomvid hemlig teleavlyssning, kräver såväl att någon skall vara skäligen misstänktför brottet som att åtgärden skall vara av synnerlig vikt för utredningenkan,enligt min mening ingen befogad kritik riktas mot förslaget. När det gällers. k. förbrott (försök, förberedelse och stämpling) talar däremot övervägandeskäl för samma avgränsning som för hemlig teleavlyssning. En särlösning bör enligtmin mening väljas när det gäller narkollkabrottsUghelen. Narkotikakommissionenoch en majoritet av remissinstanserna har förordat att hemlig teleövervakningskall kunna tillgripas inte bara vid misstanke om grov narkotikabrottslighetutan också när misstanken avser narkotikabrott och varusmuggling av narkotikasom inte är att anse som grov, dvs. enligt 1 § narkotikastrafflagen och I § varusmugglingslagen.För dessa brott kan följa lindrigare straff än sex månaders fängelse. Det kanresas invändningar mot att en viss typ av brottslighet bryts ut ur ett annarsenhetligt regelsystem. Dessa invändningar uppvägs emellertid av behovet aveffektiva tvångsmedel för utredning av narkotikabrott. Jag förordar därför ensärreglering i enlighet med kommissionens förslag. Möjlighetenatt inställa eller fördröja samtal utnyttjas inte längre. De nya reglerna omhemlig teleövervakning enligt RB bör därför inte omfatta sådana möjligheter.Däremot bör, vid sidan av den rena samtalsregistreringen, finnas möjlighet attstänga av en teleanläggning, bl. a. för att man i kritiska lägen skall kunnahindra en misstänkt att sätta sig i förbindelse med medbrottslingar eller nåsav samtal med en varning. I praktiken torde avstängning av telefon vid sidanav de fall som regleras av lag komma att användas när det gällernarkotikabrottslighet och annan organiserad brottslighet. Jagförordar att regler om hemlig teleövervakning förs in i RB i enlighet med detnu sagda. Förslaget medför vissa följdändringar lag och i 1988 årslag. 3.5 Förfarandet vid hemlig teleavlyssning m. m. Mitt förslag:Domstols tillstånd skall alltid krävas för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning.Någon möjlighet för åklagaren att interimistiskt besluta om tvångsmedlet utöver dem som gäller enligt lag och lag - införs inte. förslagöverensstämmer med mitt förslag när det gäller hemlig teleavlyssning. 1 frågaom hemlig teleövervakning anser kommittén att någon domstolskontroll intebehövs utan att beslutanderätten bör kunna anförtros åklagaren. , somuttalat sig endast om tvångsmedelsanvändning vid narkotikabrottslighet, anseratt domstols tillstånd i princip skall krävas men attåklagaren bör få möjlighet att fatta interimistiska Prop. 1988/89:124 beslut,om inte någon form av beredskap för dessa frågor införs i domstolama. Som skälför att åklagaren skall kunna besluta i avvaktan på domstolsprövningen anförkommittén att åklagaren kan besluta om andra och ofta meradrastiska ingripanden utan domstolsprövning, t.ex. frihetsberövanden. Remissinstanserna:Någon annan uppfattning från remissinstansernas sida än att det i princip skallkrävas domstolsförordnande för hemlig teleavlyssning har inte framförts. Mångaremissinstanser har intagit en positiv attityd till att åklagaren ges generellmöjlighet att interimistiskt förordna om hemlig teleavlyssning, såvida inteberedskapstjänstgöring vid domstolarna kan komma i fråga på motsvarande sättsom i häktningsfrågor. Av de få remissinstanser som har uttalat sig ombeslutanderätten i fråga om hemlig teleövervakning godtar ett par instansertvångsmedelskommitténs förslag om att åklagaren skall kunna besluta omtvångsmedlet medan någon instans anser att beslutanderätten bör läggas pådomstol. Skälenför mitt förslag: Enligt gällande rätt skall frågan om telefonavlyssningenligt RB tas upp av rätten på yrkande av undersökningsledaren eller åklagaren.Rätten är beslutför med en lagfaren domare (1 kap. 3§ RB). Rättens behörighetatt ta upp frågan följer fommreglerna i 19 kap. RB. Beslutet går enligt 30 kap.12§ RB genast i verkställighet. 1 likhet med andra rättens tillstånd underförundersökningen räknas tillstånd till telefonavlyssning som ett beslut underrättegången, mot vilket talan skall föras särskilt enligt 49 kap. 4 § förstastycket 6 RB. RBtillåter inte att åklagaren fattar interimistiskt beslut om telefonavlyssningi avvaktan på domstolsprövning. I de särskilda lagarna ges dock under vissaförutsättningar utrymme för sådana beslut i fråga om både telefonavlyssning ochtelefonövervakning. Enligt lag gäller härvid att sådant förordnandefår meddelas, om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skullemedföra sådan tidsutdräkt eller annan olägenhet som är av väsentlig betydelseför utredningen. Även lag ges för motsvarande tvångsmedel möjlighet tillinterimistiska beslut (28 § första stycket). Föregen del villjag till att börja med konstatera att det hemlighållande som själva tvångsmedlet kräver jag avser då både hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning ger det en särställning i förhållande till de flesta andra tvångsmedel. Som jag tidigare nämnt ligger skyddet mot missbruk av andra tvångsmedel bl.a. straffprocessudla frihetsberövan den till stor del däri att den som drabbas själv är eller blir medveten om åtgärden och har möjlighet att få den prövad av domstol, överordnad myndighet, JK eller JO. Användningen av hemlig teleavlyss ning och hemlig teleövervakning omöjliggör en sådan bevakning från medborgarnas sida. Av samma skäl blir den kontroll som den allmänna opinionen kan utöva genom massmedierna illusorisk. Mot denna bak grund framstår del enligt min mening som särskilt angelägel atl eftersträva att beslut fattas av ett organ som är så fristående från förundersökningen som möjligt. Enligt min uppfattning bör därför domstolskontrollen behål las över sådana åtgärder som innefattas i hemlig teleavlyssning och hemlig 51 teleövervakning.Av det nu sagda följer också att möjligheten till interimistiska beslut avannan än domstol endast bör vara en utväg i särskilt kritiska lägen. En följdfråga isammanhanget är vem som skall ha befogenhet att hos domstol begära tillstånd tillhemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning. För egen del kan jag, närdet gäller den ordning vi har och som medger undersökningsledaren elleråklagaren att begära tillstånd till telefonavlyssning, konstatera attbegreppen undersökningsledare och åklagare i detta sammanhang i praktikensammanfaller. Enligt nuvarande ordning har åklagaren redan inträtt somförundersökningsledare när det blir fråga om att begära telefonavlyssning. Attså är fallet följer främst av 23 kap. 3 § första stycket RB och i anledning avdetta lagrum fastställda anvisningar som utarbetats i samråd mellan riksåklagarenoch . Jag anser därför, i likhet med tvångsmedelskommittén,att det också bör framgå av lagtexten att befogenheten att begära domstolstillstånd tillkommer åklagaren. Närdet sedan gäller frågan om åklagare bör få befogenhet att fatta interimistiskabeslut om teleavlyssning och teleövervakning i ärenden som faller under RB:sregler följer av det jag sade att en sådan befogenhet inte bör införas, ominte tvingande praktiska behov talar för det. Vad som förekommit i dettalagstiftningsärende har inte övertygat mig om att det föreligger någotpåtagligt sådant behov utan att man i de situationer där det varit nödvändigtatt snabbt få ett tillstånd också har gått att utverka detta inom rimlig tidoch ulan att några mer väsentliga effektivitetsförluster uppstått. Undersådana omständigheter är jag inte beredd att nu förorda att åklagare fårmöjlighet att besluta interimistiskt i de nu avsedda fallen. Som jag nämnde i detföregående (avsnitt 3.1) berörs lag av arbetet inom ,som har till uppgift bl. a. att se över säkerhetspolisens arbetsmetoder. Jagfinner därför inte anledning till andra ställningstaganden beträffande denlagen än sådana som utgör följdändringar till de förslag som jag nu tar upp i RB.Jag föreslår alltså ingen ändring i sak lag såvitt avserinterimistiska beslut. Ocksåi vissa andra undantagsfall än dem som omfattas av lag kan finnas ettbehov av ett snabbt ingripande för att inte utredningsresultatet skalläventyras. Dessa undantagsfall anser jag bör användas endast som en utväg isärskilt kritiska lägen, t.ex. då landet är i krig eller krigsfara. Denreglering vi redan har i detta ämne bör därför bestå. 3.5.2Offentligt ombud som motpart till åklagaren? Mittställningstagande: Något system med offentligt ombud eller god man för denmisstänkte vid prövning av tvångsmedelsfrågor införs inte. Tvångsmedelskommitténsförslag: En ordning med s. k. offentligt ombud införs för att tillvarata denmisstänktes intressen vid tvångsmedelsanvänd- ning i vissa fall, bl.a. ifråga om telefonavlyssning, beslag och husrannsa- Prop. 1988/89:124 kan.Ombudet skall kunna medverka såväl vid domstolsprövningen, då frågan omtvångsmedelsanvändningen avgörs, som vid verkställigheten av en beslutadtvångsåtgärd. Ombudet skall vara lagfaren och ha ställning som part vidprövningen av om tvångsmedel skall tillåtas. Edenman-kommissionenanser att man bör överväga införandet av en tvåpartsprocess när det gällertelefonavlyssning, exempelvis genom att en god man får till uppgift atttillvarata den misstänktes och tredje mans intresse. Remissinstanserna:De allra flesta är kritiska mot tvångsmedelskommitténs förslag att införaoffentligt ombud vid tvångsmedelsanvändning. Många befarar att medverkan avoffentligt ombud kommer att fördröja eller omöjliggöra tvångsåtgärder. Inteheller förslag om att införa god man har möttremissinstansernas gillande. Skälenför mitt ställningstagande: Beslut om tvångsmedel måste ofta fallas utan altden som berörs av åtgärden underrättas. Beslut om beslag och husrannsakan måsteofta komma utan förvarning för att verkställigheten skall bli effektiv, ochtelefonavlyssning förutsätter för att fylla sin uppgift att den misstänkte ochandra inte får reda på åtgärden. Det är mot denna bakgrund förslaget omoffentligt ombud skall ses. Det offentliga ombudet skall enligt förslaget ta tillvara de skyddade intressena i vissa fall av tvångsmedelsanvändning. Ombudetskall inta partsställning och medverka inte bara vid domstolsprövningen av omtvångsmedel skall få användas utan också vid verkställigheten av tvångsmedlet.Vid verkställigheten skall ombudet i vissa fall kunna omhänderta material ochbesluta om det skall undantas från granskning. Föregen del vill jag när det gäller behovet av ett system med offentligt ombudeller liknande peka på att den som beslutar om tvångsmedel är underkastad s. k.officialprövning, dvs. har att självständigt och oberoende av vad parternaanför svara för att utredningen är tillräcklig för att tvångsmedlet skall fåanvändas. Beslutsorganet har utan yrkande av part att ta hänsyn till denmisstänktes intressen och till andra integritetsintressen som berörs. Dettabegränsar självfallet behovet av en ordning i enlighet med förslagen. Tilldet nu sagda kommer att man som många remissinstanser pekat på i ett tvåpartsförfarande i många fall skulle riskera att få ett omständ ligt och försenande förfarande som svårligen låter sig förena med tvångs medelsanvändning. Härtill kommer att det framstår som mycket tveksamt i vad mån en representant för de motstående intressena han må kallas offentligt ombud eller god man kan fylla någon reell funktion. På grund av att tvångsmedelsprövningen förutsätts äga rum i hemlighet kommer han inte att kunna inhämta upplysningar från den misstänkte och inte heller från något annat håll. Han kommer atl vara helt hänvisad till det material som åklagaren förebringar. Hans möjligheter att tillvarata den misstänktes och andras intressen är alltså inte bättre än beslutsorganets. Värdet skulle närmast ligga i möjligheten att överklaga i tveksamma fall. Men det värdet är begränsat i så måtto att den lägre instansens avgöranden av naturliga skäl inte kan publiceras eller på annat sätt tjäna till vägledning 53 utanfördet enskilda fallet. Ytteriigare ett argument mot en ordning med offentligtombud enligt kommitténs modell är att parts-, besluts- ochverkställighetsfunktioner skulle blandas på ett principiellt betänkligt sätt. Det behov av insyn itillämpningen som finns bör som jag ser det hellre tillgodoses genom att JO ochJK återkommande granskar telefonavlyssningsärendena. Skulle de vid singranskning finna tecken på en felaktig tillämpning, kan man utgå från att depåtalar detta för myndigheterna och rapporterar sina iakttagelser tillriksdagen och regeringen. Mot denna bakgrund anserjag att några regler om offentligt ombud eller god man i samband medtvångsmedelsanvändning inte bör införas. 3.5.3Hur ofta skall tillstånd till hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakningomprövas? Mitt förslag: Tillslåndstidenför hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning enligt RB och lagskall gälla högst en månad för beslutet om avlyssning. En uttryckligregel införs om att tvångsmedlet inte längre får användas om någon avförutsättningarna för åtgärden faller bort. Tvångsmedelskommitténsförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Edenman-kommissionensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:De flesta ställer sig bakom förslagen. Skälenför mitt förslag: Tillstånd till telefonavlyssning får enligt 27 kap. 16§ RBmeddelas att gälla , högst , från den dag då tillståndet delgavstelefonanstaltens föreståndare. Gäller misstanken grovt narkotikabrott ellergrov varusmuggling av narkotika som avses i 1 § narkotikaförordningen(1976:704), får tillstånd meddelas för högst en månad från nämnda dag.Tillståndstiden enligt lag för både telefonavlyssning och s. k.telefonövervakning uppgår till en månad. Fråganom att utsträcka tillståndstiden är inte ny. Den togs upp i prop. 1975/76:202pä grundval av ett förslag av utredningen om telefonavlyssning (prop. 148och 168). I propositionen presenterades ett förslag som innebar atttillståndstiden för samtliga fall av telefonavlyssning vid förundersökningfick bestämmas till högst en månad. En annan nyhet i förslaget var atttillståndstiden skulle räknas för beslutet. Tvångsmedelskommitténhar anslutit sig till detta förslag. Juristkommissionenhar i sin rapport (SOU 1987:72 s. 176 0 berört frågan om den totalaomfattningen av telefonavlyssningen i förundersökningen av mordet påstatsminister . Kommissionen konstaterar att det rörde sig om ettstort antal enskilda beslut och att det därför kan ha varit svårt för domstolenatt få tillräcklig överblick och att finna en lämplig tidpunkt när tvångsmedletskulle upphöra. De täta omprövningar av åtgärdens bestånd som i de flesta fallföreskrivs i lagen kan enligt kommissionen även om syftet är det motsattainnebära viss risk för att det går slentrian i prövningen. ärinne på samma tankegångar och konstaterar att det sällan synes finnas anledningatt ompröva tillstånd till telefonavlyssning med tätare intervall än en månad.Kommissionen framhåller härvid att om det skulle behövas domstolen i detsärskilda fallet kan begränsa tillståndets giltighet till . Vidarepekar kommissionen på att åklagaren också har skyldighet att anmälaom behovet av åtgärden upphört. Jaginstämmer i dessa överväganden och ansluter mig till förslaget att avlyssningstidenfår uppgå till högst en månad för beslutet om avlyssning.Motsvarande frist bör gälla även för hemlig teleövervakning. Atl räkna tillslåndstidenfrån dagen för beslutet innebär i viss mån en åtstramning i förhållande tillvad som gäller både enligt RB vad angår narkotikabrott samt enligt 1952 årslag. Å andra sidan innebär det att domstolen får en bättre kontroll övertvångsmedelsanvändningen. Domstolen har ju vid sin prövning haft att utgå fråndet aktuella utredningslägel, vilket naturligtvis snabbt kan förändras. Det ärmot den bakgrunden viktigt att meddelade tillstånd inte står öppna längre ännödvändigt. förslag bör därför genomföras. Har tillstånd till hemligteleavlyssning eller hemlig teleövervakning lämnats och visar det sig attnågon av förutsättningarna för åtgärden inte längre föreligger skall åtgärdenomedelbart upphöra. Detta bör framgå uttryckligen av lag. Sedanflera år tillämpas beträffande telefonavlyssning den ordningen att regeringennormalt sett åriigen till redovisar de brottsutredande organenstillämpning av bestämmelserna. Denna ordning torde allmänt anses vara av stortvärde och bör enligt min mening behållas vid övergången till nya regler omhemlig teleavlyssning. Jag anser också övervägande skäl tala för att enmotsvarande redovisning lämnas när det gäller hemlig teleövervakning. 3.6 Nya tvångsmedel avlyssning med dold mikrofon och övervakningmed dold kamera? Mittställningstagande: Några möjligheter att som straffprocessudla tvångsmedelanvända avlyssning med dold mikrofon och övervakning med dold fjärrstyrd kamera införs inte. Tvångsmedelskommitténföreslår all hemlig avlyssning med hjälp av dold mikrofon samt dold TV-övervakning införs som straffprocessudla tvångsmedel. Utredningen om TV-övervakningm.m. föreslår att TV-övervakning (optisk-elektronisk övervakning) införs somett straffprocessuellt tvångsmedel. Utredningen har föreslagit en annanlagteknisk lösning än tvångsmedelskommittén. Narkotikakommissionenuttalar sig i frågan huruvida hemlig avlyssning Prop. 1988/89:124 med doldamikrofoner skall få förekomma som tvångsmedel. Kommissionens slutsats är attett sådant tvångsmedels fördelar inte väger upp dess nackdelar. Hemlig TV-övervakninganser kommissionen däremot bör få användas av polisen vid spaning och utredningrörande narkotikabrott. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat beträffandebåda typerna av nya tvångsmedel. När det gäller avlyssning finns en överviktför de negativa rösterna. Flertalet remissinstanser som yttrat sig beträffande TV-övervakningär visserligen positivt inställda, men från flera håll efterlyser man en merasamlad översyn. JK, RÅ, JO, kammarrätten i och är negativa till en särreglering beträffande TV-övervakning.JK pekar på att det föreslagna tvångsmedlet i stort kan jämställas med hemligavlyssning. Bakgrunden till utredningsförslagen:Tvångsmedelskommittén, som tillsattes , fick genom tilläggsdirektiv år1981 i uppdrag att med förtur behandla frågor om polisens behov av nyaspaningsmetoder och spaningstekniska hjälpmedel. Tilläggsdirektivenföranleddes av en skrivelse från riksspolisstyrelsen angående polisensbekämpning av den organiserade narkotikabrottsligheten. Till grund förskrivelsen låg en rapport av den s. k. SPANARK-gruppen (SPANARK) omnarkotikaspaning och underrättelseförfarandet. SPANARK var en arbetsgrupp inomrikspolisstyrelsen som såg över spaningsmetoder och spaningstekniskahjälpmedel i kampen mot den organiserade brottsligheten. Under hänvisning till SPA-N.KRK-rapportenföreslog riksspolisstyrelsen i sin skrivelse till regeringen bl.a. att polisenskulle få rätt atl använda dold TV-övervakning och avlyssning med doldamikrofoner i sin spaningsverksamhet. I sitt delbetänkande (Ds Ju 1981:22) Hemlig avlyssning m.m.föreslog tvångsmedelskommittén att hemlig avlyssning med dold mikrofon skullefå begagnas som tvångsmedel vid förundersökning angående vissa grova brott. Detrörde sig i stort sett om samma slags brott som kan föranledatelefonavlyssning. Till skydd för integritetsintressena föreslog kommittén attfyra förutsättningar måste vara uppfyllda för att avlyssning med doldamikrofoner skulle tillåtas. Den mot vilken avlyssningen sätts in måste vara skäligenmisstänkt för brottet i fråga. Sannolika skäl skall tala för att åtgärdenkommer att ge upplysning av synnerlig vikt för utredningen om brottet. Försökskall ha gjorts att på annat sätt erhålla upplysning men försöken har intelyckats eller bedömts vara utsiktslösa eller förenade med avsevärdaolägenheter. Domstol skall besluta om åtgärden. Om del är fara i dröjsmål,skall dock åklagaren kunna förordna om åtgärden. föreslog vidare en undantagsbestämmelsei lagen (1977:20) om TV-övervakning som skulle ge polisen möjlighet att påallmän plats använda övervakningskamera i brottsutredande verksamhet utan attföreskrifterna i lagen skall behöva iakttas. En förutsättning var dock attutredningen avsåg brott med enbart fängelse i straffskalan. Utredningen om TV-övervakning m. m. har föreslagit en heltny lag om optisk-elektronisk övervakning som skall ersätta den nuvarande lagen om TV-övervakning. Vid sidan av den lagen föreslog utredningen regler i 27 kap. RB som skulle göra det möjligt för polisen att vid förundersökning av -56 allvariigare brott anordnadold personövervakning med optiskt-dektroni- Prop. 1988/89: 124 skahjälpmedel. Skälenför mitt ställningstagande: Som jag tidigare redovisat (se avsnitt 2) finns detgrundläggande skyddet mot hemlig avlyssning i RF. Detta skydd kan inskränkasendast genom lag.