prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — Om rättegångsfelet består i att tingsrätten har tagit 52 upp målet trots att dethar förelegal ett rättegängshinder, kombineras Prop. 1988/89:95undanröjandet i regel med alt hovrätten beslutar att avvisa den vid tingsrättenväckta talan. Om undanröjandet gmndas pä att tingsrätten inte har varit behörigatt ta upp målet, kan hovrätten på yrkande av part i stället hänvisa målet tillbehörig domstol. Enligt55 kap. 15 § andra stycket RB skall reglerna om undanröjande och ålerförvisningi 50 kap. 26-29 §§ och 51 kap. 26-29 §§ RB ha motsvarande tillämpningbeträffande HD i fråga om lägre rätts dom. Detförekommer, som jag nämnde, att högre rätt undanröjer lägre rättsavgörande och återförvisar mål ulan alt del har förekommit något rättegångsfel.Della förfarande har inte något uttryckligt stöd i lagen. Enligt förarbetenatill 50 kap. 28 § RB (NJA II1943 s. 654) följer det emellertid avhovrättens aUmänna skyldighet att sörja för alt ett mål blir handlagt pålämpligt sätt, all hovrätten kan med undanröjande av det överklagadeavgörandet ~ återförvisa mål även när det inte har förekommit någoträttegångsfel. Denna ståndpunkt har också bekräftats i praxis. Somframgått innebär reglerna i 50 och 51 kap. RB om undanröjande av tingsrättsavgörande på grund av domvilla att undanröjande och återförvisning alltidmåste ske om ett rättegångsfel av grövre art förekommit vid den lägre rätten,oavsett omständigheterna i det enskilda fallet. Anledningen lill att reglernahar utformats på della stränga sätt är främst hänsynen lill vad som brukarkallas domslolsdisciplinen. Den lägre rättens benägenhet att följa degrundläggande processuella reglerna har antagits bli större, om man vet attundanröjande och ålerförvisning alltid blir en följd av felaktig lagtillämpning.Reglernas strikta utformning kan i en del fall medföra atl tingsrättensavgörande undanröjs, trots att del fel som har förekommit inte kan antas hainverkat på målets utgång. Kritiken har främst gått ut på att hovrätterna, främst avprocessekonomiska skäl, borde kunna underlåta alt undanröjalingsrällsavgöranden och att återförvisa mål när dessa åtgärder i det enskildafallet inte tjänar något vettigt syfte och parterna inte heller begär alt måletskall prövas på nytt vid tingsrätten. RUhar alltså föreslagit ändringar i reglerna om undanröjande och återförvisningenligt vad som sagts. RU har dessutom föreslagit ändringar i reglerna i 59kap. RB om undanröjande av ett lagakraftvunnet avgörande efler besvär över domvillaoch i reglerna i 50 och 51 kap. RB om undanröjande av tingsrätts avgörande pågrund av andra fel i rättegången än sådana som utgör domvilla. Slutligen harRU föreslagit alt den möjlighet som högre rätt enligt praxis har att undanröjalägre rätts avgörande av annan anledning än rättegångsfel skall lagregleras. Fleraav RU:s förslag ligger väl i linje med strävandena all effektivisera förfarandet och att vidga möjligheterna att anpassa handläggningen lill omständigheterna i det enskilda fallet. Förslagen har också fält ett i huvud sak positivt mottagande av remissinstanserna. Jag anser all förslagen i de flesta hänseenden bör kunna ligga lill grund för lagstiftning. När det gäller 53 möjligheten tillåterförvisning utan att rättegångsfel förekommit har jag Prop. 1988/89:95däremot en annan uppfattning. Jag återkommer strax till detta. BlandRU:s förslag tar jag först upp frågan om hovrättens skyldighet att undanröja enöverklagad lingsräitsdom, om det vid tingsrätten har förekommit domvilla enligt59 kap. 1 § 1 -4 RB. RU har ansett att det i fräga om den typ av rättegångsfelsom anges i 59 kap. 1 § 2 RB, dvs. att rätten inte har varit domför, finns falldär hänsynen tiU domstolsdisciplinen inte ovillkorligen kräver undanröjande.Som exempel nämns bl.a. faU där tingsrätten har felbedömt en fråga om lagaförfall bland nämndemännen och till följd därav avgjort målet utan attföreskrivet anlal nämndemän har deltagit i hela rättegången. Om tingsrättensavgörande har varit enhälligt torde det normall saknas anledning anta attfrånvaron av en nämndeman har haft någon betydelse för hur rätten avgjortmålet. Andra exempel kan hämtas från områden som regleras av domförhelsreglerenligt vilka ledamöter med särskild sakkunskap skall ingå i rätten. Exempel päsådana regler finns bl.a. i 66 och 67 §§ patentlagen (1967:837) och 3§ lagen(1969:246) om domstolar i faslighetsmål. Om domstolen i ett mål där sådanaregler gäller felbedömer en frågas karaktär och avgör den i fel sammansättning,innebär det givetvis långt ifrån alltid att målets utgång blir en annan än denskulle ha blivit om domstolen haft rätt sammansättning. RUhar föreslagit alt undanröjande och återförvisning vid bristande domförhet intelängre skall vara obligatorisk och att sådana åtgärder skall vidtas bara omfelet kan antas ha inverkat på målets utgång. Föregen del vill jag understryka att det är väsentligt att respekten fördomförhetsreglerna bibehålls. Dessa regler är utarbetade efter en noggrannavvägning mellan olika intressen, och det får givetvis inte ankomma pådomstolen att göra lämplighetsbedömningar i fråga om sin egen sammansättning ividare män än detta är medgivet i lag. Å andra sidan kan det inte förnekas altparterna kan åsamkas stora besvär och kostnader om ett mål återförvisas pågrund av bristande domförhet. Även för det allmänna orsakas kostnader som intestår i rimligt förhållande lill vad man vinner vid en ålerförvisning. Enligtmin uppfattning utgör RU:s förslag en lämplig avvägning mellan å ena sidanintresset av atl upprätthålla respekten för domförhetsreglerna och å andrasidan intresset av en effektiv rättskipning. Jag förordar därför att förslagetgenomförs. Vadjag nu har tagit upp får naturligtvis betydelse också för möjligheterna attundanröja lagakraftvunna domar efter besvär över domvilla. Jag återkommer tilldenna fråga i det följande. Detjag har sagt har gällt undanröjande i hovrätt av överklagade lingsrättsdomar på grund av vissa grova rättegångsfel, nämligen sådana fel som skall föranleda undanröjande oavsett om de åberopas av någon av parterna och oavsett om de inverkat på målets utgång. Som jag inlednings vis nämnt är reglerna om undanröjande av överklagade tingsrättsdomar pä grund av andra rättegångsfel uppdelade på tre olika paragrafer beroende på om det är fråga om grova rättegångsfel, domarjäv eller rättegångsfel som inte är grova. RU har föreslagit att reglerna om undanröjande på grund av domarjäv skall behållas oförändrade. Reglerna om undanröjande 54 på grund av rättegångsfeli övrigt skall däremot samlas till en paragraf och Prop. 1988/89:95 görasenhetliga. Förslaget har allmänt tillstyrkts eller lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. Även jag anser all förslaget bör genomföras i sinahuvuddrag, men jag förordar en något annorlunda lagteknisk konstruktion. Jagavser att närmare redogöra för de föreslagna nya bestämmelserna ispecialmoliveringen. Somjag har nämnt förekommer det att högre rätt utan uttryckligt stöd av lag meni enlighet med uttalanden i förarbetena lill RB och etablerad domslolspraxis undanröjer lägre rätts dom utan att det förekommit något rättegångsfel. Det ärhär fråga om fall där högre rätt har atl ta ställning till frågor som intekommit under den lägre rättens bedömning. Som skäl för undanröjande i dessa fallbrukar åberopas instansordnings-principen. Parternas rättssäkerhet ansesmotivera att alla relevanta frågor kan bedömas i minst två instanser. Avsaknadenav lagregler leder enligt RU till en viss osäkerhet om vilka förutsättningarsom gäller för undanröjande i de nu aktuella fallen och vilken betydelse sombör tillmätas parternas inställning. RU har därför i betänkandet om HD ochrättsbildningen (SOU 1986:1) föreslagit att möjligheten för HD att av annananledning än rättegångsfel undanröja hovrätts dom lagfästs. I denlagrådsremiss som beslutals på gmndval av det nu nämnda belänkandet haremellertid RU:s förslag i denna del frångåtts och någon aUmän lagregel ommöjligheterna till återförvisning i dessa delar inte tagits upp. Skälen fördetta ställningstagande är att något större behov av en reglering knappast harvisat sig under de som den nuvarande ordningen har gällt, somen reglering skulle bli lagtekniskt komplicerad. Motsvarande gäller i fråga omdet nu aklueUa förslaget all lagreglera hovrätternas möjligheter attåterförvisa mål till tingsrätt trots att rättegångsfel inte förekommit. Jagförordar därför att RU:s förslag i denna del inte genomförs. Somjag nämnde skall jag slutligen ta upp nägra frågor som rör reglerna om undanröjande av lagakraftvunna domar efter besvär över domvilla. Först oeh främst följer av vad jag har föreslagit att bristande domförhet inte längre obligatoriskt skall föranleda undanröjan de efter besvär över domvilla, utan undanröjande skall ske bara om felet kan antas ha inverkat på målets utgång. Jag har tidigare nämnt några exempel på fall när de nya reglerna i 50 och 51 kap. medför att hovrätt vid ell överklagande kan underlåta undanröjande. Sädana fall skall naturligt vis bedömas på samma sätt vid besvär över domviUa. Dessutom har RU föreslagit ändringar i 59 kap. I § RB i syfte att förhindra att möjligheten till besvär över domvilla utnyttjas i fall som rätteligen borde ha hanterats inom ramen för ett vanligt överklagande av tingsrättens avgörande. Det ena förslaget tar sikte pä den situationen att domvilla av det slag som inte obligatoriskt skall föranleda undanröjande har förekommit vid tingsrätten men hovrätten på parternas begäran har ansett sig kunna underlåta att undanröja del överklagade avgörandet. Om en av parterna sedan hovrät tens avgörande vunnit laga kraft anför domvillobesvär under åberopande av rättegångsfelet, skall högsta domstolen enligt RU:s förslag avvisa be svärstalan. RU har dessutom påtalat att enligt gällande ordning den som 55 bådevarit medveten om förekomsten av ett rättegångsfel och haft möjlig- Prop.1988/89:95 het att vinna rättelse genom ett allmänt rättsmedel men underlåtitdetta kan få det lagakraftvunna avgörandet undanröjt efter domvillobesvär. RUhar ansett atl della bör vara uteslutet när besvären grundas på en omständighetsom i rättegången inte obligatoriskt leder till undanröjande. På grund däravhar RU föreslagit all domvillobesvär av angivet slag inte skall få tas upp tillprövning. Undanlag bör dock enligt RU göras för fall dä klaganden har haftgiltig ursäkt för sin underlåtenhet att åberopa felen. RU:sförslag innebär inskränkningar av möjligheterna att anföra besvär över domvilla som enligt min mening är väl motiverade. De har allmänt tillstyrkts ellerlämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Jag förordar att förslagengenomförs. Jag avser att i specialmoliveringen till 59 kap. 1 § RB återkommatill den närmare utformningen av reglerna. Skälenför de ändringar som jag föreslagit för hovrätlsförfarandel har i storutsträckning giltighet även för högsta domstolens del. Även i högsta domstolenbör således i princip gälla all undanröjande av lägre rätts dom på grund avrättegångsfel skall vara obligatoriskt endast i de fall som avses i 59 kap. 1 §nuvarande punkterna 1, 3 och 4 samt i jävsfall och i övrigt få ske endast omrättegångsfelet har inverkat pä målets utgång och inte kan utan väsentligolägenhet avhjälpas i högsta domstolen. På gmnd av högsta domstolens ställningsom prejudikatinstans måste dock utrymmet för vad som utan väsentlig olägenhetkan avhjälpas i högsta domstolen vara mycket begränsat. Somkommer atl framgå av specialmotiveringen till 50 kap. 28 § finns det ett visst utrymme för hovrätten att på parternas begäran underlåta att undanröja tingsrättens avgörande trots att ett rättegångsfel förekommit, vilket både kan antas ha inverkat på målels utgång och inte ulan väsentlig olägenhet kan avhjälpas i hovrätten. Vid fullföljd av talan mot hovrättens avgörande utgör emellertid enligt 54 kap. 10 § första stycket 2 RB den omständigheten att domvilla förekommit gmnd för högsta domstolen att meddela prövningstillstånd. 1 motiven till lagmmmel har detta motiverats med alt det skulle innebära en onödig omgång för en part att först avvakta fullföljdstidens utgång och därefter anföra besvär över domvilla (prop. 1971:45 s. 90). I fall då visserligen domvilla förekommit vid tingsrätten och denna inte utan väsentlig olägenhet kunnat avhjälpas i hovrätten men hovrätten på parternas begäran ansett sig kunna underlåta att undanröja tingsrättens avgörande förekommer emellertid inte anledning för någon av parterna att anföra domvillobesvär och följaktligen inte heller skäl för högsta domstolen att på gmnd av domvillan meddela prövningstillstånd. Förhällandet kan beaktas utan atl del berörda lagmmmel behöver ändras. Parts möjlighet att i samband med fullföljd av talan återkalla en i hovrät ten framställd begäran om att det överklagade avgörandet inte skall un danröjas torde vara alt bedöma på samma sätt som återkallande av ell i rättegången gjort medgivande. 2.4Frågor om tingsrätternas och hovrätternas Prop. Attdomstolen har en väl avvägd sammansättning är av stor vikt för avgörandetskvalitet. Vid införandet av lag hade varje domstol sammasammansättning i alla typer av mål. Det var en enkel och lättilläm-pad regel. Itakt med samhällsutvecklingen har mänga typer av mål blivit allt mer komplicerade.Samtidigt har intresset av hushållning med det offentligas resurser ställtanspråk på atl de enklare målen avgörs i en mindre sammansättning. Det har molden bakgrunden växt fram ett behov av olika sammansätlningsregler för olikatyper av mål. Dessa regler har utformats med hänsyn lill de krav som målenställer på domstolens ledamöter. I mål som typiskt sett innehåller juridisktkomplicerade frågor har det redan i första instans ansetts föreligga ett behovav flera juristdomare än en. Andra mål, såsom brottmål oeh familjemål,innefattar bedömningar där lekmannamedverkan anses särskilt värdefull. I vissamål, exempelvis fastighelsdomstolsmål, har det återigen ansetts föreligga behovav att teknisk sakkunskap inom det område som målet rör finns företrädd inomrätten. Enprincip som har brukat styra utformningen av domförhetsreglerna är att denhögre instansen skall ha en starkare sammansättning än underinstansen. Omtingsrätten är sammansatt endast av juristdomare, har hovrätten vid avgörandeav målet flera jurisldomare än tingsrätten, och högsta domstolen har flerajuristdomare än hovrätten. Behovet av lekmannamedverkan har i detta sammanhangansetts vara störst i första instans. Först infördes lekmannamedverkani hovrätterna. I högsta domstolen förekommer det ingen lekmannamedverkan. Enannan princip har varit att man måste se till att reglerna inte blir förinvecklade. Frågan om vilken sammansättning rätten skall ha får inte bli en process i processen. Om endomstol misstar sig på reglernas innehåll ochavgör ett mål i en felaktig sammansättning, blir det vidare ofta aktuellt förhögre rätt att undanröja domen, vilket medför stora kostnader både för parternaoch samhället. Frågorom högsta domstolens sammansättning har behandlats i en nyligen beslutadlagrådsremiss rörande högsta domstolen och rättsbildningen. skall jag taupp vissa särskilda frågor rörande tingsrätts och hovrätts sammansättning somberörts i RU:s slutbetänkande. Det skall påpekas att frågor rörandedomstolarnas sammansättning kan komma upp även från andrautgångspunkter. Jag tänker då inte bara på RU:s förslag i 1987 årsdelbetänkande om experlmedverkan och specialisering. I den remitteradedepartementspromemorian (Ds 1989:2) Domstolarna i framliden en idéskissförordas omfattande förändringar av domstols verksamheten. Om förslagen i denpromemorian godtas, kan en bredare översyn av domförhetsfrågorna blinödvändig. 2.4.2 Avgörande avtvistemål vid tingsrätt med endast en lagfaren domare . Mittförslag: Tingsrätterna skall kunna avgöra tvistemål som bedöms vara av enkelbeskaffenhet med en enda lagfaren domare även utan parternas samtycke.Tvistemål som en tingsrätt med parternas samtycke har avgjort med en lagfarendomare skall inte kunna återförvisas av högre rätt på grund av felaktigtillämpning av domförhetsreglerna. Utredningensförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget om att mål som med parternas samtycke avgjorts av en lagfaren domareinte skall kunna återförvisas har berörts av endast en remissinstans, som haften lagteknisk synpunkt. RemissutfaUet är blandat när det gäller förslaget omdomförhet med en lagfaren domare i enkla fall oberoende av parternas samtycke. Skälen för mittförslag: Nuvaranderegler m. m. Vidhuvudförhandling i tvistemål är en tingsrätt enligt huvudregeln domför med trelagfarna domare (1 kap. 3 § RB). I familjemål skall rätten i stället bestå aven lagfaren domare och tre nämndemän (14 kap. 17 § och 20 kap.1 § ). Vid avgörande av mål ulan huvudförhandling och vid sådanhuvudförhandling som hälls i förenklad form är rätten alltid domför med enlagfaren domare ensam (I kap. 3 § RB). Detsamma gäller vid huvudförhandling idispositiva tvistemål som gäller låga värden (1 kap. 3 a § RB). infördes i1 kap. 3§ femte stycket RB ytterligare ett undantag frän huvudreglerna om allrätten är domför med tre lagfarna domare och en lagfaren domare och trenämndemän. Enligt denna bestämmelse är tingsrätt i tvistemål domför med enlagfaren domare, när del är tillräckligt med hänsyn till målets beskaffenhetatt målet avgörs av en enda domare och parterna samtycker till det.Bestämmelsen infördes efler förslag av RU, som dessutom hade föreslagit attett tvistemål oavsett parternas samtycke skulle fä avgöras av en enda domare,om del var av enkel beskaffenhet. I propositionen anförde föredragandestatsrådet emellertid att del med en sådan regel fanns risk alldomförhetsfrägan på ett eller annat sätt skulle komma i fokus vid ettöverklagande till hovrätten. Hade man inte klara regler för i vilka falltingsrätten var domför med en enda domare, var del enligt föredraganden möjligtatt hovrätten skulle finna atl tingsrätten inte varit domför. Hovrätten skullei detta läge vara skyldig att undanröja tingsrättens dom och att återförvisamålet. Uppenbarligen borde man enligt föredraganden undvika att tillskapa endomförhelsregel som i sig ökade risken för återförvisningar. Om man emellertidtills vidare behöll reglerna om förutsättningarna för huvudförhandling iförenklad form och domförhet vid sådan förhandling, fick tingsrätterna en vissmöjlighet att handlägga målet inför ensamdomare oavsett parternas in- ställning,som man undvek vissa av de nackdelar som kunde Prop. 1988/89:95följa av RU:s förslag. Under det fortsatta reformarbetet fick anfördes detvidare ställning tas lill i vad mån man kunde vidga möjligheten att molparternas vilja hålla huvudförhandling inför ensamdomare (prop. 1983/84:78 s.24 f.). Påregeringens uppdrag har utvärderat den nu nämnda reformen.Utvärderingen har redovisats i publikationen DV rapport 1987:7. Av rapportenframgår att den nya regeln medfört lättnader i tingsrätternas arbete ochbidragit till en effektivisering av dömandet. Emellertid har tingsrätterna särskilt efler två i domarkretsar mycket uppmärksammade rättsfall (RH 1986:81 1och II) blivit förhållandevis restriktiva med atttillämpa regeln på grund av risken för återförvisning. Somframgår av avsnitt 2.3 ser jag det som angeläget alt minska antalet fall avundanröjande och återförvisning. I de fall där tingsrätten och parterna harvarit överens om att det räcker att en domare ingår i rätten i ett tvistemålanser jag inte att del finns anledning att ha kvar möjligheten för högre rättatt undanröja tingsrättens avgörande därför att den högre rätten har en annanuppfattning i domförhetsfrägan. Jag ansluter mig därför till RU:s förslag allta bort möjligheten till undanröjande för dessa fall. Lagtekniskt kan del skegenom att domförheten för dessa fall knyts till huruvida tingsrätten anser dettillräckligt alt målet avgörs av en domare. RUhar erfarit all tingsrätterna ibland haft svårigheter alt få besked frånparterna huruvida dessa samtycker till endomaravgörande. RU har dessutomansett det tveksamt om det finns sakliga skäl eller ens är lämpligt alt geparterna ett så långtgående inflytande på domförhetsfrägan alt envar av dem fåren oinskränkt rätt att inlägga veto mot endomarhandläggning. Man kan enligt RUinte bortse från att parternas ställningstaganden i denna fråga intenödvändigtvis alllid dikteras uteslutande av sakliga och rationellaöverväganden. En part kan av taktiska eller liknande skäl, t.ex. för attfördröja avgörandet, finna del förenligt med sina intressen att motsätta sigett endomaravgörande trots att det frän rent sakliga synpunkter inte finnsskäl att kräva en mer kvalificerad sammansättning av tingsrätten. På grund avdet anförda föreslär RU att i RB införs en regel av innebörd att tingsrätten oavsett parternas uppfattning i domförhetsfrägan - är domför med endast enlagfaren domare i mål av enkel beskaffenhet. En av utredningens sakkunniga hari ell särskilt yttrande avstyrkt förslaget. Deltorde råda en bred enighet om principen att de mest kvalificerade tvistemålen skall prövas av fler än en domare. De skäl som talar för en sådan sammansättning kan variera. I förmögenhetsrättsliga tvister kan det ofta förekomma svåra rättsliga frågor, som mår väl av att diskuteras under en överläggning. Även bevisvärdering kan erbjuda sådana svårigheter att rätlen bör vara sammansatt av flera personer. kan ett skäl för att målet bör bedömas av flera domare vara all del är så omfattande att det 59 blir svårt för en personatl ensam behärska materialet och leda rättegång- Prop. 1988/89:95 en. Delsagda skall ses mol bakgmnden av att tingsrätten i av tvistemålenbestår av en lagfaren domare. Drygt tvä procent avgörs av tre lagfarna domareoch knappt en procent under medverkan av nämndemän. Dessa siffror ger dock intenågot rättvisande mätt på hur myckel arbete som läggs ned pä målen. De mestarbetskrävande målen är de som avgörs av ett juristkollegium. Det är en viktiguppgift för lagstiftaren att utforma domförhetsreglerna sä att denkvalificerade sammansättningen förbehålls de mål där en sådan sammansättningverkligen behövs. Erfarenheternaav domförhetsreform visar att parternas avgörande inflytande pårättens sammansättning kan ge otillfredsställande resultat i vissa fall. Imånga mål där det inte råder någon egentlig tvist mellan parterna utanprocessen närmast har sin gmnd i tredska eller bristande betalningsförmåga ärdet svårt att fä besked frän parterna om deras inställning isammansättningsfrågan. Del innebär att dessa mål som i allmänhet är enkla måste sättas ut till huvudförhandling inför flera domare. I andra fallförekommer del att den som är part i ett enkelt mål motsätter sig atl detavgörs av ensamdomare för atl fördröja avgörandet. Dennaordning innebär en misshushållning med rättsväsendets resurser. Inga vägandeinvändningar kan riktas mot att mål av del slag som jag nu har tagit upp avgörsav ensamdomare. Det är emellertid ogörligt att i lagen exakt ange vilka mål sombör kunna handläggas av ensamdomare utan parternas samtycke. Det gäller all selill att regleringen inte medför att mål som kräver atl fler domare deltar iavgörandet handläggs av en domare. Del är också viktigt att man inte ulformarreglerna så all de medför att ett ökat antal tingsrättsdomar undanröjs avhovrätterna på grund av att tingsrätten inte varit domför. Den kritik som underremissbehandlingen riklats mot RU:s förslag har också i allmänhet sin grund isvårigheter av sådan art. Enligt min uppfattning är emellertid deofullkomligheter som den nuvarande ordningen är behäftad med så besvärande atten utvidgning av möjligheterna till endomarhandläggning på något sätt måsteske. Ärdå den av RU föreslagna avgränsningen mål av enkel beskaffenhet tillräckligt exakt? Rekvisitet har avseende både pä den rättsliga bedömningenoch bevisvärderingen. Ett mål som är så omfattande atl det är svårt attbehärska för en person kan inte heller sägas vara enkelt. Det är klart att enavgränsning av detta slag kan ge upphov till Iveksamheler.