prop · GC0386 · 1988-12-31 00:00:00 — Huvudprincipenbör vara att ingen - utom såvitt gäller de avvisningar Prop. 1988/89:86 somutan längre frihetsberövanden beslutas av polisen skall kunna avlägsnas urriket utan att ha erbjudits bistånd av ett offentligt biträde. Erbjudandel börske så snart man börjar sätta i fråga att utlänningen skall avlägsnas. Framstårdet som klart att utlänningen skall få stanna bör biträde inte utses.Förhållandena kan även annars undantagsvis vara sådana att något behov avbiträde inte föreligger. I sådana fall skall biträde inte heller förordnas. Såkan vara fallet om det är uppenbart att någon gmnd för uppehållstillstånd inteföreligger och att hinder inte finns mot förpassning till hemlandet. 1987/88:73 om förbättringar i rättshjälpssystemet föreslogs inte någonförändring av 42 § rättshjälpslagen. Det framhölls särskilt att det saknasanledning att ifrågasätta presumtionsregeln såvitt gäller ärenden inomutlänningslagstiftningen samt att den nuvarande regeln väl återspeglar detfaktiska behovet av biträde (prop. 1987/88:73 s. 84). Det påpekades dock attpresumtionsregeln inte befriar den som har att besluta om rättshjälp genomoffentligt biträde från skyldigheten att göra en individuell prövning i detenskilda fallet (s. 85). 1utlänningsärenden prövas rättshjälpsfrågorna av rättshjälpsnämnderna.Rättshjälp beviljas och biträde förordnas efter ansökan eller då annarsanledning föreligger. Ansöker utlänningen själv om rättshjälp skall yttrandeöver ansökningen inhämtas från den myndighet som handlägger utlänningsärendetom det inte är uppenbart obehövligt. Den handläggande myndigheten kan ocksåsjälvmant anmäla till rättshjälpsnämnden att det föreligger behov av offentligtbiträde. Förfarandet vid prövning av rättshjälpsfrågor i utlänningsärenden ärett undantag från huvudregeln som innebär att den handläggande myndighetensjälv förordnar offentligt biträde (43 § rättshjälpslagen). Närregeln i 43 § rättshjälpslägen fick sin nuvarande utformning uttaladeföredragande statsrådet att uppgiften att förordna biträde i utlänningsärendenborde ligga kvar hos rätlshjälpsnämnderna med hänsyn till utlänningsärendenasspeciella karaktär (prop. 1978/79: 90 s. 188, AU 30, rskr. I detbetänkande som låg till gmnd för sistnämnda proposition anförderättshjälpsutredningen: Fören person som t. ex. berörs av en så ingripande åtgärd som frihetsberövandeeller avlägsnande från riket om han är utlänning torde det vara svårt attinte betrakta den myndighet som beslutar om den aktuella åtgärden som sinmotpart i ärendet. Om denna myndighet också skall kunna avslå en begäran frånhonom att få offentligt biträde som hjälp mot myndigheten, torde det föreliggastor risk för att han betraktar sig som helt utlämnad åt myndighetens godtycke.Utredningen anser därför att främst principiella skäl talar för attbeslutanderätten i fråga om offentligt biträde skafl ligga hos ett i förhåflandelill myndigheten fristående organ (SOU 1977:49 s. 236). Somtidigare nämnts har en utlänning inte rätt till rättshjälp när enpolismyndighet beslutar om avvisning med stöd av UtlL om inte utlänningenhållits i förvar längre än (418 6 rättshjälpslagen). oflentligt biträdeföreligger emellertid redan under polisutredningen så Prop. 1988/89:86snart anledning föreligger att överlämna ett avvisningsärende tifl invandrarverketliksom vid polisutredning när fråga har uppkommit om utvisning. 1 regelförordnas biträde i dessa fall efter anmälan från polismyndigheten. Någotyttrande från invandrarverket behöver då inte inhämtas. Omen myndighet har skilt ett mål eller ärende från sig i vilket rättshjälp genomoffentligt biträde har beviljats gäller rättshjälpen till dess talan fullföljtseller tiden för fullföljd gått ut. Rättshjälp utgår också när talan fullföljseller meddelat beslut underställs en annan myndighets prövning eller sakenlämnas över till en annan myndighets avgörande (43 § tredje och fjärde styckenarältshjälpslagen). Reglerna innebär beträffande utlänningsärenden att ettbeslut om rättshjälp i ett s. k. gmndärende inte omfattar förfarandet i ett s.k. verkställighelsärende. /vilka fall bör oflentligt biträde förordnas? Fleraremissinstanser har tagit upp frågan om i vilka fall offentligt biträde börförordnas. Jag vill därför inledningsvis framhålla alt utgångspunkten ävenfortsättningsvis bör vara den huvudprincip som har kommit lill uttryck i prop.1977/78:90, att ingen skall kunna avlägsnas ur riket utan att ha erbjuditsbistånd av ett offentligt biträde. I gällande lagstiftning har dock undantagfrån denna princip gjorts bl. a. för avvisningar som beslutas avpolismyndighet, de s. k. direktavvisningarna. Det gäller därvid ocksådireklavvisningar av asylsökande, eftersom sådana har förutsatts ske endast iklara fafl. Övriga ärenden överlämnas till statens invandrarverk och rättshjälpbeviljas då regelmässigt. När jag nu föreslår att alla asylärenden skall prövasav statens invandrarverk i första instans finns anledning att något beröra ivilken utsträckning rätt till offentligt biträde skafl anses kunna föreligga ide ärenden som har bedömts som direktavvis-ningsfall. Asylutredningenhar i sitt slutbetänkande behandlat frågoma som rör rättshjälp vid direktavvisning av asylsökande. föreslog i likhet med lagutredningen att alla asylärenden borde behandlas av invand rarverket och inte av polisen. Utredningen konstaterade att den av utred ningen föreslagna ordningen skulle få till följd om ingen ändring gjordes i rättshjälpslagen att den rätt till offentligt biträde som föreskrivs för de till invandrarverket överlämnade ärendena i 41 § rättshjälpslagen skulle komma att gälla för alla asylärenden, således också dem som har avgjorts av polisen (direktavvisningsfallen). Utredningen diskuterade om del fanns någon enkel metod att från lagmmmets tillämpningsområde undanta asylärenden som är av den karaktären att en rätt till offentligt biträde inte har medgetts och inte heller borde medges i fortsätt ningen. fann emellertid att, även om det finns ärenden där behov av offentligt biträde saknas, dessa lämpligen inte kan avgränsas genom ett undantagsstadgande i 41 § rättshjälpslagen. På samma sätt som gäller för övriga ärendekategorier i 4l§ rättshjälpslagen måste avgräns ningen ske genom den särskilda behovsprövning som beslutande myndig- 134 het skall göra för varjesärskih fall. Inte heller fann utredningen tillräckliga Prop. 1988/89:86skäl föreligga att ändra presumtionsregeln i 42 § rättshjälpslagen. Lagutredningengör i dessa frågor samma bedömning som asylutredningen. Inte heller jag anseratt det är möjligt att i lagen närmare ange i vilka fall behov av biträdesaknas. Även med de ändringar i utlänningslagstiftningen som jag nu föreslårkommer behov av biträde att föreligga i flertalet av de avvisnings- ochutvisningsärenden som skafl prövas av invandrarverket i första instans.Presumtionsregeln i 42 § rättshjälpslagen kommer således fortfarande attavspegla det faktiska behovet. Såsom påpekats av rättshjälpskommittén (SOU1985:4 s. 142) följer med en sådan regel handläggningsmässiga vinster i form avminskad byråkrati och förkortad handläggningstid. Skäl saknas därför att ändraregeln. 1vilka fall offentligt biträde skall förordnas får liksom bli en frågaom tillämpningen i det enskilda fallet. När invandrarverket i fortsättningenskafl besluta om avvisning med omedelbar verkställighet, dvs. motsvarighetentill dagens direklavvisningar, måste det enligt mitt förslag i det föregåendevara uppenbart att gmnd för asyl inte föreligger och att uppehållstillståndinte hefler skafl beviljas på annan gmnd. Jag har därvid anfört att det i dessafall inte får föreligga behov av utredning om förhållandena, saken måste varauppenbar utan närmare undersökningar. 1 sådana fall torde del enligt minbedömning också som regel kunna antas att behov av offentligt biträde saknas.Undantag härifrån kan dock föreligga. Sålunda delar jag utredningarnasuppfattning att offentligt biträde bör kunna förordnas om det är fråga omavvisning till hemlandet utom i de fall där det är fråga om stabila demokratierpräglade av rättskullur i svensk mening. Offentligt biträde bör också förordnasi övriga fall, såvitt det inte är fråga om att sända utlänningen tifl etttredjeland där risken för förföljelse och vidaresändande till land därförföljelse kan inträffa måste betraktas som utesluten. Offentligt biträde bör vidareafltid förordnas då det är fråga om asylsökande som till följd avminderårighet, sjukdom eller annat liknande skäl inte ens med tolk kanförväntas utföra sin talan på ett ur rättssäkerhetssynpunkt betryggande sätt. Liksomhittills bör i princip rätt till biträde föreligga redan under polisutredningenutom i de fall där polismyndigheten själv har att besluta om avvisning ochutlänningen inte hålls i förvar eller har hållits i förvar mindre tid än tredygn. I regel måste naturligtvis viss utredning göras innan del kan avgöras ombiträde skall förordnas. Somtidigare har nämnts kan en utlänning enligt gällande regler beviljas rättshjälp genom offentligt biträde i ärende angående avvisning eller utvis ning (41 § 5 och 6 rättshjälpslagen). Biträdesförordnandet upphör antingen genom att utlänningen får tillstånd att stanna i efler genom att ett avlägsnandebeslut vinner laga kraft. Om utlänningen överklagar ett avvis nings- eller utvisningsbeslut lill regeringen, omfattar rättshjälpen afltså även handläggningen hos regeringen. Den upphör i detta fall först när regeringen har prövat besvären. Rättshjälp genomoffentligt biträde kan emellertid också beviljas under Prop. 1988/89:86verkställighelsstadiet om det finns anledning att överlämna ärendet lillinvandrarverket därför all nya politiska skäl har anförts mot att avlägsnandebesluletkommer till genomförande (41 § 7 rättshjälpslagen). Eftersom den tidigaremeddelade rättshjälpen har upphört all gälla måste ett nytt beslut meddelas.Rättshjälpen upphör i della fall när beslut i ett verkställighelsärende vunnitlaga kraft eller när regeringen har prövat ärendet efter överklagande. 1det nu föreliggande förslaget till ny utlänningslag upphävs de nuvarandebestämmelserna om överlämnande av verkställighetsärenden. En möjlighet att gein en ny ansökan om uppehållstillstånd på verkställighelssladiet införs dock.Förslagen innebär att överväganden också måste göras beträffande räckvidden avett rällshjälpsbeslut i ett ärende om avvisning eller utvisning av enutlänning. Lagulredningenhar föreslagit att rättshjälp genom offentligt biträde som har beviljats i ettärende om avvisning eller utvisning av en uflänning bör få gälla även för tidentill dess frågan om avlägsnande av utlänningen har förts lill sill slut, dvs.all rättshjälpen bör omfatta biträde även fram till dessverkställighet har skett eller fråga därom har förfallit. Enligt utredningeninnebär det att rättshjälpen omfattar insatser som har avseende pågenomförandet av eller hinder för verkställigheten men inte det ärende som enny ansökan om uppehållstillstånd ger upphov till. ansökan om uppehållstillstånd enligt 2 kap. 5§ tredje stycket lagförslagetkan endast göras av en utlänning beträffande vilken det föreligger ett beslutom avvisning eller utvisning som skall verkställas. Det förutsätts attutlänningen alltjämt befinner sig i landet och ansökningen kan beviljas endasti speciella fall. I samband med alt en sådan ansökan görs har invandrarverketgetts möjlighet att meddela inhibition beträffande verkställigheten avavlägsnandebeslulet. Enligtmin mening talar övervägande praktiska skäl för att genomföra utredningensförslag alt låta rättshjälpen omfatta biträde fram till dess verkställighet harskett eller frågan om verkställighet har förfallit. I detta ligger emellertidsom jag ser del också sådant biträde som kan uppkomma i samband med attutlänningen ger in en ny ansökan om uppehållstillstånd enligt 2 kap. 5§ tredjestycket lagförslaget. En ny ansökan torde normalt ske i nära anslutning tillatt avlägsnandebeslulet vunnit laga kraft och en sådan ansökan har även iövrigt ett nära samband med det tidigare ärendet. Rättshjälpen upphör omuppehållstillstånd beviljas eller efter det att en ny ansökan har avslagils verkställighet av avvisnings- eller utvisningsbeslutet kommer till stånd. Denav mig föreslagna ordningen att invandrarverket skafl pröva samtligaasylärenden i första instans kommer sannolikt alt medföra att offentligabiträden begärs i något fler fall . Det rör sig alltså om deasylfall där polismyndigheten själv beslutar om avvisning. Det är därförnaturligtvis viktigt att handläggningen av rättshjälpsfrågorna ordnas så altinte ärendena fördröjs. Asylärendeulredningenföreslår all det bör ankomma på invandrarver- Prop. 1988/89:86 ket, och iförekommande fall regeringen alt, i stället för rätlshjälpsnämnderna, beslutaom rättshjälp i utlänningsärenden. Förslaget biträds av lagulredningen. Asylärendeutredningenanför som ett skäl för att flytta över beslutande-rätlen i frågor om rättshjälplill invandrarverket all handläggningstiderna därigenom totalt sett borde kunnaförkortas eftersom en myndighet mindre behöver sätta sig in i ärendet. slipper man även problemet med hur besluten skall fattasi brådskande fall, eftersom invandrarverket kommer att ha en jourverksamhet förärenden om avvisning med omedelbar verkställighet. Fleraav de remissinstanser som är kritiska mot förslaget hänvisar tillutlänningsärendenas speciella karaktär som gör att beslutanderätten i fråga omrättshjälp och offentligt biträde bör ligga hos ett i förhållande tillinvandrarverket fristående organ. 1 flera yttranden anförs att det inte ärlämpligt alt den myndighet som kan upplevas som motpart skall handhaförordnandet av biträde. Jaganser själv att dessa principiella betänkligheter har viss tyngd men att deinte är av sådan beskaffenhet att de väger över de fördelar som en överflyttningav beslutanderätten skufle medföra. En reform av detta slag skulle väsentligtbidra till att förkorta handläggningstiderna i asylärenden. Enligt min meningar alltså tiden mogen för att pröva en nyordning som innebär att i första handinvandrarverket tar över rättshjälpsnämndernas beslutanderätt iutlänningsärenden. Självfallet kommer i det nya systemet rätlshjälpsansökningaratt behöva prövas även av en polismyndighet eller i ärenden som handläggs hosregeringen. Huvudregeln bör också här vara att den myndighet som handläggerärendet skafl besluta i fråga om rättshjälp. Jag bedömer dock att antaleträttshjälpsärenden i dessa instanser blir mycket begränsat. Närdet gäller polismyndigheternas handläggning av rättshjälpsfrågorna talar enligtmin mening övervägande skäl för all åtminstone till en början begränsabeslutsbefogenheterna till de fall där rättshjälp enligt polismyndighetensmening skall beviljas. De fall där myndigheten anser att ansökan skall avslåsbör däremot skyndsamt överlämnas till uppnår man all rättshjälpsfrågan i de klara fallen i allmänhet kanhanleras snabbt och smidigt, som polismyndigheterna avlastas arbetetmed de mer svårbedömda fallen. Jag är dock inte främmande för tanken allbeslutsbefogenheterna även i avslags-situationerna kan överlåtas på polisen närmyndigheterna fått större erfarenhet av hanteringen avrättshjälpsfrågorna. Vadgäller prövningen hos regeringen bör som rättshjälp beslutas av endepartementstjänsteman som regeringen förordnar. Enfråga som lagutredningen inte har berört i sammanhanget är möjlig heten alt överklaga ett rättshjälpsbeslut i ett utlänningsärende. Enligt 49 § andra stycket rältshjälpslagen får ett beslut av en förvaltningsmyndighet överklagas till . Det innebär all såväl invandrarverkets som en polismyndighets beslut får överklagas till nämn den i särskild ordning utan samband med huvudärendet. gäller för beslut som harmeddelats av en departemenlstjänsteman under handläggning av ettutlänningsärende hos regeringen, eftersom tjänstemannen vid utövandet av dennabeslutsfunktion är att uppfatta som en förvaltningsmyndighet (prop. 1978/79:90s. Någon ändring i de nu gällande reglerna behöver alltså inte göras medanledning av förslaget att flytta över beslutanderätten. Beträffandereformens ekonomiska konsekvenser återkommer jag i avsnift 2.2.12. Mitt förslag:Terroristbestämmelserna i bryts ut ur lagen och förs i huvudsakoförändrade samman med bestämmelserna i spaningslagen till en särskild lag(lag om åtgärder för att förebygga våldsdåd med internationell bakgrund,terroristlagen). 1 samband härmed föreslås att den nuvarande begränsningen avgiltighetstiden för spaningslagens regler upphävs. Lagutredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget godtas av de remissinstanser som yttrar sig i frågan. Fleraremissinstanser anser att terrorisllagstiftningen bör ses över i sak. Skälenför mitt förslag: Mot bakgrund av den intemationella terrorismen och devåldshandlingar med politiska motiv som då förekommit i , antogs år 1973lagen (1973:162) om särskilda åtgärder till förebyggande av vissa våldsdåd medinternationell bakgmnd, den s. k. terroristlagen. Lagen var tidsbegränsadmen giltighetstiden förlängdes senare tifl utgången av . Samma årbeslöt med anledning av prop. 1975/76:18 (s. 149-156) bl.a. att degmndläggande bestämmelserna i lerroristlagen om avvisning och utvisning avutlänningar som bedöms vara presumtiva terrorister skulle tas in i 1954 årsutlänningslag samt att bestämmelserna om vissa spanings- och tvångsåtgärderskulle överföras till en särskild lag, lagen (1975:1360) om tvångsåtgärder ispaningssyfte i vissa fall (spaningslagen). Det övervägdes ombestämmelserna om tvångsåtgärder kunde upphävas (prop. 1975/76:18 s. 160, InU24, rskr. Föredraganden ansåg emellertid att bestämmelserna bordebehållas i avvaktan på ett kommande förslag från utredningen omtelefonavlyssning samt att bestämmelserna i avvaktan härpå borde görastidsbegränsade. 1975/76:202 med förslag lill nya regler om telefonavlyssning vid förundersökningm.m. uttalade föredraganden att bestämmelserna spaningslag bordebibehållas tills vidare. Det framhölls att det alltjämt fanns behov av sådanatvångsåtgärder för att förebygga våldsdåd av den art, som den speciellalagstiftningen på området riktar sig mot, men att reglerna afltjämt borde varatidsbegränsade med hänsyn tifl deras speciefla karaktär och tillämpningsområde(prop. 1975/76:202 s. 30 f, JuU 40). När de gmndläggandeterroristbestämmelserna infördes ut- Prop. 1988/89:86 länningslaggjordes de också permanenta. 1975/76: 18 s. 153 uttalade föredragandenatt en särskild terroristlagstiftning inte kunde undvaras för överskådlig tidsamt att bestämmelsema borde tas in i utlänningslagstiftningen eftersom deenbart avsåg utlänningar och hade ett nära samband med utlänningslagensbestämmelser. För att tillgodose intresset av parlamentarisk insyn, somdittills kunnat verkställas i samband med återkommande prövning avterroristlagens giltighetstid, ålades regeringen att till riksdagenredovisa tillämpningen av terrorist-bestämmelserna i utlänningslagen. Enmotsvarande redovisningsskyldighet avseende spaningslagens tillämpninginfördes (JuU 1981/82:54, rskr. Terroristbestämmelsemaåterfinns numera utlänningslag. Spaningslagen är fortfarandetidsbegränsad, men giltighetstiden har successivt förlängts, senast tillutgången av (prop. 1988/89:12, JuU 12, rskr. Åtskilligaav den nuvarande utlänningslagens bestämmelser om handläggningen avutlänningsärenden i aflmänhet gäller även ärenden som rör avlägsnande av sådanapersoner som misstänks efler bedöms vara presumtiva terrorister. 1 princip ärdet fråga om särbestämmelser endast i två avseenden. För det första angessärskilda grunder för att avvisa en utlänning. För det andra är det regeringensom fattar beslut i ärendena. Ipraktiken handläggs emellertid terroristärendena på ett helt annat sätt änövriga utlänningsärenden. Särskilda ställningstaganden måste göras iterroristärenden, inte minst i känsliga utrikespolitiska frågor. Intresset avsekretess är annorlunda. Redan av dessa skäl kan det ifrågasättas om sambandetmeflan terroristbestämmelsema och bestämmelsema i UtlL i övrigt är så starktatt den nuvarande modellen bör bibehållas. Härtifl kommer attterroristbestämmelsernas placering i UtlL har gjort denna lagstiftning onödigtkomplicerad och svåröverskådlig. Terroristbestämmelserna har också tillämpatsi ytterst få fafl jämfört med övriga bestämmelser i . Motden nu angivna bakgrunden har jag ansett det vara mest ändamålsenligt att,såsom lagutredningen har föreslagit, åter bryta ut bestämmelserna urutlänningslagstiftningen och sammanföra dem med bestämmelsema i spaningslagen.I sammanhanget går inte heller att bortse från att en placering i UtlL negativtpåverkar den allmänna synen på denna lag som ju i övrigt präglas av en generösinstäflning beträffande utlänningars möjlighet att vistas i . Den nya lagen kan mbriceras lag om åtgärder för att förebygga våldsdådmed internationell bakgrund, lerroristlagen. Enfråga som måste stäflas är huruvida den nya lagen i sin helhet bör varatidsbegränsad eller om även de regler som finns i spaningslagenkan permanentas. Skäletför den tidsbegränsning som gäller för spaningslagens tillämpning har varit att det med hänsyn till bestämmelsernas ingripande och extraor dinära natur ansetts särskilt viktigt med återkommande parlamentarisk kontroll av tiflämpningen. Som jag tidigare nämnde har dock regeringen 139 ålagts att tillriksdagen redovisa tfllämpningen av såväl UtlL:s terroristbestämmelser somspaningslagen. Genom dessa redogörelser har enligt min mening behovet avriksdagens insyn och kontroll bUvit liflgodo-sett. Dessa mtiner kan användasäven i fortsättningen ulan att bestämmelserna behöver vara tidsbegränsade.Något avgörande hinder mot att permanenta spaningslagens regler föreliggersåledes inte. Det bör i sammanhanget beaktas att en parlamentarisk kommitté (A1988:02) har tillsatts med uppgift att se över terroristlagstiftningen.Översynen skall vara slutförd före utgången av . Det nu lämnadelagförslaget kan därigenom antas få en mycket begränsad giltighetstid. Lagförslaget innebärsålunda att terroristbestämmelserna i sammanförs med bestämmelserna ispaningslagen till en och samma lag. 1 samband med detta görs vissa tekniskabearbetningar. Förslaget innebär utan alt de gmndläggande reglerna förändras i viss mån en anpassning till förslaget till ny utlänningslag. Jagåterkommer till dessa frågor i specialmotiveringen. Min bedömning:Förslagen bör totalt sett leda till minskade kostnader för samhället. Lagutredningensförslag: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna:Myndigheterna och organisationema har endast i marginell utsträckning berört deekonomiska konsekvensema. Skälen för min bedömning:De ekonomiska konsekvenserna tifl följd av ändringar i utlänningslagstiftningengår inte att entydigt avgränsa från de förändringar i resursbehovet i övrigthos statens invandrarverk som följer av verkets nya organisation och arbetssättfr. o. m. . Jag bedömer emellertid attett mindre resursbehov uppslår hos invandrarverket till följd av den nuföreslagna lagstiftningen, bl. a. beroende på överflyttningen avrättshjälpsbesluten från rättshjälpsnämndema till verket, förfarandet medmuntlig handläggning och ändrad instansordning i fråga om vissaavvisningsbeslut. Å andra sidan bör det varamöjligt att åstadkomma kostnadsminskningar inom och hospolismyndigheterna. torde minska genom att regeringen avlastas handläggningen avöverklagade verkstäflighetsärenden. Vidare bör bättre utredningar i förstainstans leda till att färre beslut överklagas till regeringen. Polismyndigheternasarbetsbelastning bör minska, främst tifl följd av att omfattandeverkstäflighetsförhör inte behöver hållas och genom att bostads- ocharbetsgivaranmälningarna avskaffas. Jagräknar även med betydande besparingar för statsverket genom de föreslagnaändringarna i transportörernas kostnadsansvar. Sammantagetbedömer jag att mina förslag medverkar till väsentligt kortare totalahandläggningstider, dvs. tiden från ansökan om asyl till dess att utlänningenfår uppehållstillstånd eller lämnar .