prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — En judiciell bedömning har naturligtvis inte i första hand sin betydelse i frågor om förekomst av allmänfarlig sjukdom. Vad domstolen främst har att bedöma är risken för smittspridning, om isolering framstår som enda tänkbara åtgärd för att hindra smittspridning och om den smittade kan eller vill medverka till andra ätgärder. Kommitténföreslår att smittskyddsläkaren skall kunna fatta beslut om Bilaga 3 isoleringpå sjukhus oberoende av den smittades samtycke. Beslutet får överklagas hoslänsrätten. vill emellertid framhålla att även omregeringsformens krav på domstolsprövning vid tvångsomhändertaganden därmedskulle vara uppfyllt, har det inom andra rättsområden varit en strävan ilagstiftningsarbetet att domstol från början skall besluta om frihetsberövandetoch inte endast finnas som besvärsinstans. Så är t.ex. fallet i värdlagarna LVMoch LVU. Samma tankegångar redovisas vidare i betänkandet Psykiatrin, tvångetoch rättssäkerheten (SOU 1984:64). Kommitténföreslår en utvidgning av möjligheterna att anlita polishandräckning. Biträdeskall kunna begäras "för att hälla kvar en isolerad på sjukhuset" (s97). kan acceptera att sådant biträde lämnas om det rör sigom momentana ingripanden. En mera kontinuerlig bevakning för att förhindra attden smittade lämnar sjukhuset får dock lösas på annat sätt. 16 § p 3 kanlämpligen fä lydelsen " eller tillfälligt kvarhålla honom där". Idetta sammanhang vill styrelsen erinra om vad som uttalats i prop 1980/81:13(sid 40) om polisens uppgifter, utbildning och organisation m. m. där bl. "Ängelägetär emellertid att man vid lagstiftning och i samband med annatförfattningsarbete uppmärksammar vikten av att inte slentrianmässigt lägga påpolisen uppgifter, exempelvis genom att ålägga polisen att för andramyndigheters räkning utföra uppgifter som skulle ha kunnat utan olägenhetfullgöras genom den berörda myndighetens egen personal. I samband med översynoch utredningar som berör de rättsområden där polisen har uppgifter börockså regelmässigt polisens medverkan diskuteras och frågan ställs i vad mån deaktuella ärendena kan handläggas pä annat sätt." Rikspolisstyrelsenanser det inte vara rimligt att ianspråkta polisiära resurser för att anordnavakthållning under kanske mycket länga tider vid epidemisjukhusen. Sjukhusenbör själva ansvara för att de isolerade inte kan avvika. "Vakthållning" på sjukhusen, kan anförtros exempelvis bevakningsbolag. Iövrigt har styrelsen inget att erinra mot den föreslagna utformningen av regelnom polismyndighets skyldighet att lämna biträde. Lagtexten får tillsammans medkommentarerna anses tillräckligt väl avgränsa de fall som avses. Föratt man utom kontorstid och ska kunna få en eventuellt smittadperson undersökt även om denne inte vill medverka till detta anserrikspolisstyrelsen att också annan läkare än smittskyddsläkare skall kunnabesluta att den smittade skall inställa sig för undersökning och i förekommandefall begära handräckning. Ävenandra skäl talar enligt styrelsens mening för en sådan lösning. I debatten omimmunsjukdomen AIDS har förekommit krav pä radikala ätgärder mot persongruppersom av olika skäl råkar vara mera utsatta för smittorisker än andra och som kanantas föra smittan vidare. exempel pä hur en farligsmittsam sjukdom under utbredning skulle kunna Prop. 1988/89:5 sätta ensmittskyddsläkare under stark press att besluta om tvångsisolering Bilaga 3i ett stort antal fall, kanske med polishjälp. Det borde då vara en styrka omansvaret för denna prövning låg på domstol. Detenda syftet med isolering på sjukhus föreslås vara för att hindra att smittasprids. Behandling av den smittade sägs inte få äga rum mot dennes vilja. Dettaleder dock enligt till orimliga konsekvenser. Underisoleringsfiden bör den smittade kunna tvingas att underkasta sig sådanbehandling, som inte utsätter den smittade för större hälsorisker i övrigt, omman därigenom minskar risken för spridning av smitta. Detta ansersocialstyrelsen bör framgå av lagtexten liksom att behandlingen endast direkt fåravse den allmänfarliga sjukdomen. Det måste ocksä klariäggas vilken av tvålagar, smittskyddslagen - LVU/LVM/ LSPV-, som skall tillämpas i det enskildafallet. Specialmotiveringen till 12 § är oklar pä den punkten. I12 § föresläs att smittskyddsläkaren interimistiskt skall kunna besluta omisolering på sjukhus. Beslut av administrativ myndighet som innebär enfrihetsberövande åtgärd bör emellertid automatiskt underställas domstolsprövning. 1specialmotiveringen till 12 § berörs ocksä utskrivningsförfarandet. Någraregler därom har emellertid inte föreslagits i lagen. Sådana bör dock finnas. 114 § måste därför särskilt anges att smittskyddsläkarens beslut fär överklagastill länsrätten. Begreppet"sjukhus" är enligt uppfattning för snävt attanvända i förevarande sammanhang. Det bör ankomma på den ansvarigesjukvårdshuvudmannen att ställa sjukhus- eller andra isoleringsplatser tillförfogande. Sjukvårdshuvudmannen bör inte vara förhindrad att ta inisoleringsfall också på andra inrättningar än sjukhus. I lagtexten bör därför istället för "isolering på sjukhus" skrivas "isolering pä sjukhuseller annan lämplig inrättning". Enligt13 §/år den som är isolerad hindras att lämna sjukhuset. Detta är, ansersocialstyrelsen, inte tillräckligt. Det mäste åligga den som förestår deninrättning, där den smittade vistas, att hindra denne från att lämnainrättningen utan att smittskyddsläkaren eller domstol beslutat härom. Omhälso- och sjukvården inte kan hindra den smittade från att rymma, kan den medstöd av 16 § första stycket punkt 3 påkalla polishandräckning för att kvarhållahonom eller henne på inrättningen. Det är i för sig rimligt att polismyndighetskall kunna få användas i svåra situationer där hälso- och sjukvården inte harde resurser som erfordras. Det måste dock poängteras att vårdorganisationensjälv i första hand, liksom vad gäller vissa farliga psykiska sjuka personer,måste ta ansvar för de rymningsförhindrande åtgärder som är nödvändiga. Attanvända ständig polisbevakning pä sjukhus eller annan vårdinrättning bör barafå ske undantagsvis och då främst när det gäller personer som begått allvariigabrott. 14§ är enligt uppfattning onödig i föreslagen utform- 276 ning.I de fall smittskyddsläkaren fattar beslut, som går att överklaga, Prop.1988/89:5 gäller motsvarande regler enligt förvaltningslagen, som i dessa fallkommer Bilaga 3 att gälla för handläggningen hos smittskyddsläkaren. Skullesmittskyddsläkaren ges rätt att fatta interimistiska beslut om isolering kandock övervågas att göra 14-19 §§ förvaltningslagen (FvL) tillämpliga påförfarandet. Det förutsätts dä att det är domstol (länsrätt) som normalt skallfatta sådana beslut och som dessutom alltid skall pröva smittskyddsläkarensinterimistiska beslut härom. Enligt 3 § andra stycket punkt 1 gäller nämligeninte 14-19 §§ FvL ärende i första instans när ärendet avser hälso- och sjukvårdoch myndighetens beslut inte kan överklagas genom (förvalt-nings-)besvär. 1betänkandet betonas syftet att genom olika personinriktade ätgärder förhindraspridning av vissa särskilt allvarliga smittsamma sjukdomar bland befolkningen.Frän smittskyddssynpunkt är det väsentligt att en smittad kan underkastasläkarundersökning. Likaså att en smittad, som yttersta smittskyddsåtgärd, kanbli föremål för isolering på sjukhus. Hovrätten ansluter sig till utredarensuppfattning att dessa ätgärder får genomföras med tvång under de ilagförslaget angivna fömtsättningarna. Enligt förslaget kan en smittad somgenom beslut är isolerad på sjukhus ocksä med tvång hindras att lämnasjukhuset. Bestämmelsen härom, 13 §, är oklart formulerad och verkar interiktigt genomtänkt. Hovrätten ifrågasätter hur den skall kunna tillämpas ipraktiken. Lagtexten täcker inte det i motivet gjorda uttalandet att densmittade skall kunna hindras att lämna sjukrummet. Det framgår inte heller hurlångt sjukvårdspersonalens befogenheter sträcker sig exempelvis för det fallen smittad som vill lämna sjukhuset uppträder våldsamt. Idetta sammanhang vill hovrätten ocksä framhålla att ett beslut avsmittskyddsläkaren om isolering pä sjukhus innebär ett omfattande intrång i densmittades personliga rörelsefrihet och kroppsliga integritet. Hovrättenifrågasätter om det inte vid denna typ av beslut, innebärande en vidsträcktmyndighetsutövning, borde finnas en möjlighet att bevilja rättshjälp genomoffentligt biträde, såsom fallet är vid beredande av vård enligt lagen(1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller enligt lagen(1981:1243) om vård av missbrukae i vissa fall. Avförslaget framgår att smittskyddsarbetet till stor del kommer att åvila ensärskilt utsedd smittskyddsläkare. Det är också denne som enligt förslagetbeslutar om tvångsåtgärder. Dessa beslut kan överklagas hos lärisrät-ten genombesvär. Kommittén uttalar att samtliga beslut av smittskyddsläkaren skallkunna överklagas till länsrätten. Enligt hovrättens bedömning framgår inte medtillräcklig tydlighet av den föreslagna lagtexten att detta gäller även när ensmittad, som genom beslut av smittskyddsläkaren är isolerad på sjukhus,förvägras att lämna sjukhuset. Hovrätten föreslår att 15 § i lagförslagetkompletteras med en bestämmelse härom. skall smittskyddsläkaren få besluta om tvångsåtgärder mot den smittade, bl.a- omisolering på sjukhus. Genom möjligheten till 277 besvärhos länsrätt uppfylls visserligen rättssäkerhetskravet i 2 kap 9 § Prop.1988/89:5 regeringsformen på att medborgare, som har omhändertagits tvångsvisav Bilaga 3 annan myndighet än domstol, skall kunna få saken prövad av domstolutan oskäligt dröjsmål. En isolering ingriper emellertid starkt i den enskildespersonliga förhållanden. I annan modern lagstiftning som gäller jämförbaraingripanden - se t.ex. lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård avunga, lagen (1981:243) om vård av missbrukare i vissa fall och förslaget tilllag om akut psykiatrisk tvångsvård (SOU 1984:64) - ställs skärpta krav på denrättsliga prövningen. Kammarrätten tänker här på krav av typen att länsrättenskall besluta i första instans, utom i brådskande fall dä ett interimistisktbeslut inte kan avvaktas, att nämndemän skall ingå i kammarrätten och att denenligt "huvudregeln skriftliga förvaltningsprocessen skall få ökat inslagav muntlighet. Kommittén har inte närmare övervägt om inte också ingripandenmot sinittbärare borde handläggas med motsvarande rättssäkerhetsgarantier.Kammarrätten har själv inte tillräckligt underiag för att kunna ta ställning i frågan. Förslagetinnehåller inga bestämmelser om skyldighet att besluta om att en vidtagentvångsvård skall upphöra när den inte längre behövs och om rätt för densmittade att få överklaga avslag på framställning om att tvångsvård skallupphöra (jfr 21 § gällande smittskyddslag). Kompletteringar i dessa hänseendensynes böra övervägas. Förslagetbör vidare kompletteras med en bestämmelse om att delgivning med den smittadeinte skall fä ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen. Somän mindre välbetänkt framstår för länsrätten att en person som ' smittatsav allmänfarlig smittsjukdom själv skulle få förfoga över om han vill låta sigbehandlas eller ej. Ätt den inom hälso- och sjukvården står den enskilde frittom han vill låta sig vårdas och behandlas är en sak (under förutsättning attvederbörande åtminstone är vid sina sinnens bruk). Samhällets behov avsmittskydd är något anriat som rimligen i vart fall i de flesta situationer börväga över den enskildes vilja att låta sig vårdas. Defrågor som i första hand inställer sig när det gäller tvånget och hanteringenav tvånget är vilka tvångsformer som skall finnas, när de skall fä tillgripasoch vem eller vilka som skall utöva tvångsbefogenheterna. Tvångsmöjligheternatorde i åtskilliga fall behövas för att få smittade eller misstänkt smittadetill läkarundersökning, värd och behandling. Tvångsmöjligheter torde vidarebehövas för att få konstaterat smittade isolerade på sjukhus eller liknandeinrättning. I en del fall torde också finnas ett behov av att kunna isoleraäven misstänkt smittade. Det är långt ifrån säkert att alla tvängsbefogenheteri olika situationer bör vara samlade pä en hand. Självklart skall polisen vidbehov utnyttjas för att verkställa beslutade tvångsåtgärder. Systemetbör byggas upp sä att den enskilde helst kan förmås till frivillig medverkan. Isolering på sjukhus bör vara det yttersta remediet som till- 278 grips bara när alla andramöjligheter är uttömda eller ofillräckliga och en Prop. 1988/89:5 isoleringsätgärd sålunda inte kan undvaras. Närdet gäller sädana som är misstänkt men inte konstaterat sjuka bör samhälletsätgärder i princip vara inriktade pä att konstatera huruvida de är smittade ochom så ar fallet att värda och behandla patienten samt att vidta vad som iövrigt erfordras för att hindra smittspridning. Endast i yttersta nödfall bordetvängsintagning kunna komma i fråga beträffande den som är misstänkt men intekonstaterat sjuk och i så fall endast som är oundgängligenerforderlig för konstaterande av eventuell smittsamhet. Närväl smittsam allmänfarlig sjukdom konstaterats bör förstahandsmå-let alltjämtvara att genom ökat tryck pä den smittade förmå denne till frivillig medverkan.Endast när sädana möjligheter är uttömda, om erforderlig vård och behandlinginte kan ges i andra former eller om alla andra åtgärder är otillräckliga frånsmittskyddssynpunkt bör isolering fä tillgripas. Intesällan torde mot den enskildes rättskyddsintresse stå ett snabbhetsintresse.För sädana fall kan man emellanåt ha behov av "sneddnings-vägar" framtill verkställighet. I första hand borde man emellertid söka sig fram till ettförfarande där man genom snabb handläggning och korta frister hinner genomförahela proceduren. Beslutskompetensennär det gäller att ta ställning till om mot den enskildes vilja intrång skallfå göras i dennes kroppsliga integritet eller om den enskilde skall berövas sinfrihet är enligt länsrättens uppfattning klara domstolsfrågor. Äv olika skälframstår det dessutom som olämpligt att ha beslutskompetensen uppdelad mellanlänsstyrelsen och länsrätten. Det som kan diskuteras är vad som skall ha skettinnan man kommer till ett domstolsförfarnde och vilka ventiler som kan behövasför särskilt brådskande fall. Försädana fall som inte upp genom vårdläkarnas försorg bör det normala varaatt smittskyddsläkaren utfärdar ett föreläggande för den enskilde. Detta bordekunna avse såväl inställelse för undersökning, vård och behandling somsmittförebyggande åtgärder eller isolering på sjukhus. Ettföreläggande bör vara skriftligt och tydligt ange vad den enskilde har attställa sig till efterrättelse, t.ex. tid och plats för läkarundersökning,eventuellt läkarens namn och åtminstone i huvudsak vilka undersökningar somskall få utföras. De förelägganden som smittskyddsläkaren utfärdar måste varaparade med en skyldighet även för vårdläkare att ställa sig förelägganden tillefterrättelse. Kopia av föreläggandena bör därför tillställas vederbörandeläkare. Deförelägganden som smittskyddsläkaren utfärdar måste, för att bli verksamma,kunna vara förenade med något äventyr. En bötessankfion framstår för länsrättensom föga verkningsfull. I vissa situationer synes smittskyddsläkarensföreläggande däremot kunna vara förenat med vite som döms ut av länsrätten pätalan av smittskyddsläkaren enligt den nya viteslagen. I andra fall framstårdet som ett äventyr av att länsrätten kan besluta om viss angiven tvångsvärdborde kunna vara tillräckligt verksamt. Detmäste anges i lag vilka sanktioner som kan komma i fråga i olika. Påsmittskyddsläkaren bör ankomma att i det enskilda fallet Prop. 1988/89:5avgöra vilken sanktionsform som bör väljas. I vissa situationer kanske det Bilaga 3 t. o. m. räcker med ett naket föreläggande. Detsistnämnda kanske skulle kunna vara fallet om smittskyddsläkaren vänder sig moten misstänkt smittad av en mindre allvarlig eller mindre smittsam sjukdom i ensituation där vederbörande infe kunnat anträffas av vårdläkaren. Har denmisstänkt smittade däremot underiåtit atf efter kallelse inställa sig hosvårdläkare bör smittskyddsläkarens föreläggande vara förenat med vite. Omsmittskyddslåkaren infe genom ett föreläggande kan förmå den enskilde till"frivillig" medverkan borde i normalfallet inte återstå annat försmittskyddsläkaren än att göra ansökan hos länsrätten om tvångsvård. Detkan diskuteras i vilken utsträckning det finns behov av och utrymme förverksfällbara fvångsbeslut av smittskyddslåkaren t.ex. i brådskande fall. Närdet gäller inställelse hos läkare för undersökning, värd och behandling kan åena sidan hävdas att det i långt ifrån alla fall torde vara fråga om sårskiltingripande undersökningar. Å andra sidan finns ingen appell mot redangenomförda undersökningar. Detta jämte den vikt som regeringsformentillerkänner den kroppsliga integriteten talar för att domstolsprövning alltidbör ske. Tillförmån för en ventil för smittskyddslåkaren skulle kunna åberopas atfverkställigheten ibland är mycket brådskande. Detta skäl framstår dock sommindre tungt. Inte sällan ställs numera mycket stora krav på skyndsamhandläggning i domstolarna. Åtminstone när det gäller större kroppsligaingrepp borde man också kunna överväga en interimistisk isolering för att undgåefterhandskonstaterande att ett redan företaget kroppsligt ingrepp varitobefogat. Där är möjligt att smittskyddsläkaren skulle kunna anförtros attfatta beslut om tvångsundersökning när det gäller vissa sjukdomar eller vissatyper av undersökningar. Närdet gäller tvängsomhänderfaganden talar det mesta för att detta borde vara enexklusiv domstolsuppgiff. Det undandrar sig länsrättensbedömande om det föreligger behov av möjlighet för smittskyddslåkaren atf inödfallsituationer kunna fatta ett interimistiskt beslut. Länsrätten har hellerinte undersökt vilka möjligheter som polisen har med stöd av annan lagstiftningatf ingripa mot akut smittspridning eller risk för sådan. Ifvångsbilden ingår vidare att reglera när omhändertagande skall kunna komma ifråga för att någon brutit mot föreläggande om åtgärder till undvikande avsmittspridning. Klararegler måste också ges för den vård och behandling som kan komma i fråga underisolering. I detta innefattar länsrätten ocksä var och hur isolering fär ske.Detsamma gäller formerna för verkställigheten av ett isoleringsbeslut och dessupphörande. Enligtlänsrättens uppfattning bör det åvila att ställa platser fill förfogande för verkställighet. Smittskyddsläkaren bör ha uppgiften att bestämma var en enskild patient skall isoleras. Något utrymme för ett visst sjukhus att vägra ta emot viss patient bör inte föreligga. Ett beslut om isoleringskall självklart medföra infe bara en rättighet Prop. 1988/89:5 utan enskyldighet att kvarhålla och låta återhämta den isolerade till dess Bilaga3 beslut föreligger om att isoleringen skall upphöra. Detmesta talar enligt länsrättens uppfattning för att det är smittskyddsläkarensom bör besluta om isoleringens upphörande. Det är smittskydds-läkaren somförfogar över vilka som skall fas in åtminstone i den formen atf han ägerbesluta om ansökan eller inte ansökan. Om den isolerade släpps motsmitfskyddsläkarens vilja kan denne göra en ny ansökan. Att tilldela dennebesvärsrätt mot utskrivningsbesluf framstår som byråkratiskt. Länsrätten serdet ocksä som en fördel för värdläkarna i deras relationer till pafienten atfslippa utöva det tvång som vägrad utskrivning innebär. Länsrättenvill understryka vikfen av atf det i smittskyddslagén görs fullständigt klartvilket tvång som får utövas i olika situationer. Med nuvarande smiftskyddslagkrävs en mindre rätfsvefenskaplig avhandling för ett ändå osäkert konstaterandehuruvida den som är misstänkt men infe konstaterat sjuk i venerisk sjukdomeller som underiåtit att efterkomma smittskyddsläkarens föreskrifter kan bliföremål för tvängsintagning pä sjukhus. Enligtden av kommittén föreslagna smittskyddslagén är misstänkt smittade ochkonstaterat smittade helt parallellställda. Detta är av andra skäl en otänkbarlösning. Självklartmåste också åtminfone alla grundläggande föreskrifter när det gäller tvångetoch tvångshanteringen beslutas av i lag. Kommitténanför s 96 helt aningslöst följande: "Beslut om läkarundersök ning resp isolering pä sjukhus fordrar ofta snabbhet. Det skulle innebära för stor tidsutdräkt om en särskild nämnd eller domstol skulle besluta om dessa åtgärder. Därför har i avsnitten 1.6.1 och 1.6.5 föreslagits att smitt skyddsläkaren skall kunna fatta dessa beslut. Någon fara i rättssäkerhets- hänseende torde detta inte innebära". Och detta anför kommittén trots atf beslut om läkarundersökning och om intagning på sjukhus, vilka båda är förenade med frihetsberövande, enligt gällande smittskyddslag infe får fatfas av smittskyddslåkaren utan skall fatfas av resp länsrät ten. Och kommittén tycks helt ovetande om atf rätten att besluta om intagning på sjukhus, i samband med att nya grundlagen kom till, överflyt tades från hälsovårdsnämnden och fill länsrätten. Enligt läns- rätfens mening är det inte minst mot bakgrund av utvecklingen pä social- lagsfiftningens område och mot bakgrund av regeringsform själv klart atf sädana beslut som beslut om läkarundersökning och isolering pä sjukhus inte rimligen bör fatts av en sådan myndighet som smittskyddslä karen. Uppgiften att besluta i frågor som har med frihetsberövande att göra måste läggas på en domstol, i detta fall länsrätten. Men alldeles som i LVU och LVM kan behovet av snabba ingripanden fillgodoses genom att smitt skyddsläkaren ges befogenhet atf fatta ett interimistiskt beslut om isolering på sjukhus vilket skall undersfällas länsrätten för prövning. Ochlänsrättens prövning bör ske (jfr 9 § LVM). Det kan Prop.1988/89:5 t.o.m. diskuteras om infe också uppgiften atf fatta interimistiskabeslut Bilaga 3 bör ligga pä länsrätten. Det kan nämnas att det infe ärovanligt att länsrätten beslutar om ett omhändertagande av enalkoholmissbrukare som gjort framställning om det. Närdet gäller beslut om läkarundersökning bör smittskyddsläkaren också kanske habefogenhet att fatta ett beslut i brådskande fall men en underställningtjänar dä inte något förnuftigt ändamål, eftersom länsrätten som regel inte lärhinna göra någon prövning innan läkarundersökningen genomförts. Inte heller enbesvärsmöjlighet har här någon uppgift atf fylla. Ävenom smittskyddslåkaren i brådskande fall fillåts fatta interimistiska beslut omläkarundersökning eller isolering pä sjukhus, mäste ändå enligt länsrättensmening som huvudregel gälla att sädana beslut skall fatfas av länsrätten päansökan av smittskyddslåkaren. Regler om vad ansökan skall innehålla m. m.krävs då av samma typ som reglerina i 2 § LVU och 4 och 5 §§ LVM. Jämföras kanockså med 13 § socialberedningens förslag fill lag om akut psykiatrisktvångsvärd. Utmärkandeför lagar som ger det allmänna befogenhet att tillgripa frihetsberövandeåtgärder är atf mycken omsorg läggs ner pä utformningen av rekvisit,indikationer och andra förutsättningar som skall vara uppfyllda för att enenskild skall kunna berövas sin frihet. Att så sker är givetvis av allrastörsta betydelse från rättssäkerhetssynpunkt. Fömtsättningarna i 11 §lagförslaget för beslut om tvångsvis läkarundersökning och i 12 § lagförslagetom tvångsvis isolering på sjukhus utmärks inte av att vara genomtänkta pådetta sätt. Sakligt sett finns väl inte så mycket att anmärka mot kommitténssätt att resonera men lagtekniskt krävs en helt annan precision för atfrekvisiten skall bli godtagbara. Länsrätten vill särskilt peka på atf i såväl11 som 12 § används uttrycket "den smittade" medan det i 5 §förklaras att med smittad jämställs den som skäligen kan misstänkas ha enallmänfarlig sjukdom eller bära smittämne som kan orsaka en sådan sjukdom. Ettförtydligande krävs då av hur rekvisitet i 12 § "om det finns risk försmittspridning" skall läsas i relation till någon "som skäligen kanmisstänkas" vara smittad. Det är huvud taget dålig lagteknik att låta enså viktig paragraf som 12 § vara beroende av definitioner som gjorts på andraställen i lagen.