prop · GC035 · 1988-12-31 00:00:00 — Om den smittade inte skulle följa meddelade förhållningsregler kan tvångsisolering på sjukhus bli aktuell. Jag återkommer strax till denna fråga (avsnitt 2.13). Skyldighetalt låta sig tas In på sjukhus Enligtgällande smittskyddslag är den som är sjuk eller smittad av en allmänfarligeller venerisk sjukdom skyldig att låta sig tas in på sjukhus. För att dennaskyldighet skall inträda fordras i varje enskilt fall ett särskilt beslut omintagning. Utredaren anser att denna ordning i princip skall gälla även i en nysmittskyddslag. Någon allmän skyldighet att låta sig tas in på sjukhus föreslåsinte. Densom drabbats av en samhällsfarlig sjukdom behöver inte alltid sjukhusvård. Iflertalet fall kan exempelvis en patient med gonorré eller salmonellainfektionbehandlas i öppen vård. För att undvika smittspridning kan han åläggas vissainskränkningar i sin livsföring men i övrigt oftast leva som vanligt. Vissasamhällsfariiga sjukdomar, t. ex. difteri, drabbar emellertid patienten såsvårt att han behöver vistas på sjukhus både för vård och för att undvika attsmitta andra. Jagdelar uppfattningen att någon allmän skyldighet att låta sig tas in på sjukhus inte bör föreskrivas i den nya smittskyddslagen. Däremot kan det vid vissa samhällsfariiga sjukdomar ibland finnas behov av att tvångsvis omhänderta den som har anledning anta att han har smittats av en sådan 55 sjukdom på sjukhus underen . Dessutom kan tvångsisolering på Prop. sjukhus bli nödvändig somen yttersta åtgärd när smittspridning inte kan hindras på annat sätt viden samhällsfarlig sjukdom. Jag tar upp dessa frågor när jag behandlartvångsåtgärderna inom smittskyddet (avsnitt Skyldighetalt upplysa om kontakter m.m. Föratt kunna bekämpa smittsamma sjukdomar är det nödvändigt att man så snabbt sommöjligt efter det man har konstaterat ett smittfall kan finna smittkällan ochkartlägga smittvägarna. Smittkällan kan vara en människa eller ett objekt, t.ex. ett djur eller ett förorenat livsmedel. Med smittväg avses den väg somsmittan vandrat från smittkällan till en människa eller ett objekt. Enligtgällande smittskyddslagstiftning är den läkare som konstaterar ett fall avvenerisk sjukdom skyldig att av patienten söka ta reda på vem som har smittatpatienten och till vem patienten har kunnat överföra smitta (7 § tredjestycket SmK). Också vid allmänfarlig sjukdom försöker läkaren genomupplysningar från den smittade att utröna smittkälla och smittvägarna. Någonuttrycklig bestämmelse om en sådan skyldighet för läkaren vid dessa sjukdomarfinns dock inte i lagstiftningen. Den smittade har inte någon i lag uttryckligskyldighet att lämna upplysningar om vem eller vad han kan ha blivit smittad aveller till vem han kan ha fört smittan vidare. Smittskyddslagen utgår från attsådana upplysningar lämnas ändå. Så t. ex. skall smittskyddsläkaren enligt 15 §SmL vidta vissa åtgärder om en veneriskt sjuk person har berättat att han variti förbindelse med en annan person på ett sådant sätt att smitta kunnat överföras. Utredarenföreslår en i lag fastlagd skyldighet för den som smittats av en samhällsfarligsjukdom att lämna upplysningar om smittkälla och smittvägar. Hon pekar på attett effekfivt smittskydd förutsätter att den som skall spåra smittkällan och andraled i smittspridningen har möjlighet att få upplysningar av detta slag av densmittade. Remissinstanserna har lämnat förslaget utan erinran. Ocksåjag anser att det finns skäl att lagfästa skyldigheten för den som är smittadav en samhällsfarlig sjukdom att lämna de upplysningar som behövs för attkunna hindra vidare smittspridning. Någon sanktion mot den som inte fullgör sinskyldighet bör dock inte komma i fråga. 2.9 Denbehandlande läkarens åtgärder Mittförslag: Varje läkare som har kompetens för uppgiften är skyldig att utföra deundersökningar som behövs för att fastställa om en patient är smittad av ensamhällsfarlig sjukdom. Han skall ge patienten information om sjukdomen. Ompatienten är smittad eller har anledning anta att han har smittats, skallläkaren meddela patienten de förhållningsregler som denne skall iaktta i bl. a.sin livsföring för att hindra smittspridning. Läkaren skall så långt det ärmöjligt se till att patienten följer förhållningsreglerna. Ompatienten är smittad, skall läkaren behandla honom för sjukdomen. Läkarenskall av patienten söka ta reda på av vad eller av vem patienten kan ha blivitsmittad samt vilka andra som kan ha blivit smittade av srriittkällan, avpatienten eller av någon annan: Utredarensförslag: Varje läkare skall uppmärksamma förekomsten av samhällsfariigasjukdomar i sin hälso- och sjukvårdande verksamhet och därvid utföra deundersökningar som behövs för att fastställa om någon har smittats av en sådansjukdom. Vid undersökningen skall läkaren försöka utröna sjukdomens smittkällaoch smittvägar samt till vilka andra människor smittämnet kan ha spritt sig.Läkaren skall ge den smittade information om sjukdomens art och smittsamhetsamt råd om vilka åtgärder den smittade bör vidta för att hindrasmittspridning. Bindande förhållningsregler får dock ges endast avsmittskyddsläkaren. Remissinstanserna:Utredarens förslag lämnas i allt väsentligt utan erinran av remissinstanserna.Flera remissinstanser understryker i allmänna ordalag de lokalt verksammaläkarnas viktiga roll i smittskyddsarbetet. Skälenför mitt förslag , Enligt gällandesmittskyddslag förutsätts att mycket av smittskyddsarbetet bedrivs inom denreguljära hälso- och sjukvården. Detta kommer till särskilt uttryck beträffandede veneriska sjukdomarna. Utredaren anser att även en ny smittskyddslag börbygga på principen att varje läkare skall vara skyldig att medverka ismittskyddsarbetet. Också jag anser att det är både naturligt och nödvändigtatt många uppgifter inom smittskyddet utförs inom hälso- och sjukvården. Jagdelar således utredarens och remissinstansernas uppfattning att i princip allaläkare, både offentligt och privat verksamma, bör ha skyldighet att biträda ismittskyddsarbetet. Attvarje läkare i sin verksamhet är uppmärksam på förekomsten av samhällsfariigasjukdomar liksom på andra slag av sjukdomar samt på skador är en självklarhet.När det gäller smittsamma sjukdomar och smitt- skyddkan varje läkare inte bidra i lika stor utsträckning. Många läkare har Prop.1988/89:5 en sådan inriktning pä sin verksamhet, att de aldrig eller sällankommer i kontakt med patienter som smittats av en samhällsfarlig sjukdom.Sådana läkare bör självfallet inte åläggas några särskilda uppgifter ismittskyddslagen. Däremot bör den läkare som normalt i sin yrkesverksamhet behandlareller annars träffar pä smittade patienter och som har kompetens för uppgiftenvara skyldig att undersöka den som uppsöker honom med misstanke om att han blivitsmittad av en samhällsfarlig sjukdom. Om läkaren bedömer att han med hänsyntill den sjukdom som misstänks föreligga inte är skickad att ta hand ompatienten - t. ex. vid infektion av HIV - skall läkaren se till att patiententas om hand av en läkare som är lämpad för uppgiften. Denbehandlande läkaren skall i första hand söka ta reda på om patienten ärsmittad eller ej. För detta ändamål skall han undersöka patienten och ta deprov från denne som behövs. Det torde här oftast gälla prov från blod, saliv,urin eller avföring. Jag har fidigare föreslagit att den som har anledning antaatt han har smittats av en samhällsfarlig sjukdom skall vara skyldig att sökaläkare och underkasta sig undersökning samt att därvid lämna behövligtundersökningsmaterial eller fillåta att sådant tas. Självklart skall läkarenockså erbjuda en smittad patient behandling för sjukdomen. Någon skyldighetför patienten att underkasta sig behandling bör, som jag tidigare framhållit,inte föreligga. Omdet vid undersökningstillfället inte är uppenbart att patienten inte är smittadav en samhällsfarlig sjukdom skall läkaren informera honom om den sjukdom,somläkaren misstänker föreligger. Läkaren skall upplysa om sjukdomens namn, vilkahälsorisker som är förknippade med den, hur den smittar och hur den behandlas.Han skall också meddela patienten de förhållningsregler som patienten skalliaktta för att undvika vidare smittspridning. Om resultatet av undersökningensenare skulle utvisa att patienten inte är smittad - t. ex. efter analys avett blodprov på ett laboratorium - förfaller naturligtvis meddeladeförhållningsregler . Frånsmittskyddssynpunkt är det nödvändigt att den behandlande läkaren alltidmeddelar förhållningsregler. Förhållningsregler skall meddelas varje patientsom är smittad eller som har anledning anta att han har smittats av ensamhällsfarlig sjukdom. Läkaren bör göra en noggrann prövning av vilkaförhållningsregler som skall ges i det enskilda fallet. Som jag tidigare redovisatskall förhållningsreglerna avpassas både till den sjukdom som är i fråga ochtill den smittades person. Jag har också framhållit att det bör ankomma påsocialstyrelsen att utforma föreskrifter och allmänna råd till ledning för debehandlande läkarna. Läkaren kan även vända sig till smittskyddsläkaren för attfå hjälp med att utforma förhållningsreglerna. Förhållningsreglernakan vara av olika slag såsom anvisningar om att hålla kontakt med den behandlande läkaren, att iaktta personlig hygien eller hygien i allmänhet, förutsättningar för att smittade skall kunna arbeta 58 eller gå i skola,avstängning från arbete eller skolgång, isolering i hemmet Prop. 1988/89:5samt andra inskränkningar och försiktighetsmått i den smittades livsföring. Omden smittade underlåter att följa förhållningsreglerna kan det bli aktuellt attvidta andra åtgärder för att hindra smittspridning. För att kunna bedöma omandra åtgärder måste vidtas, är det nödvändigt att det klart och entydigt kanvisas vilka förhållningsregler patienten har meddelats och hur patientenunderrättats om dem. I patientens patientjournal skall därför alltid antecknasvilka förhållningsregler som meddelats. Ett besked om att man smittats av ensamhällsfarlig sjukdom kan vid vissa sjukdomar bli en chockartad upplevelse förmånga. Det kan följaktligen vara svårt för patienten att vid det tillfället tatill sig och förstå innebörden av de förhållningsregler som läkaren meddelarhonom. Jag bedömer det därför som angeläget att patienten förutom den muntligainformationen från läkaren också får en skriftlig handling medförhållningsreglerna. Det bör ankomma på att utforma ettunderlag för dessa handlingar. Denbehandlande läkaren bör så långt det är möjligt se till att patienten följermeddelade förhållningsregler. Hans möjligheter i detta avseende är självklartstarkt begränsade. Läkaren kan inte hålla uppsikt över patienten i dennesdagliga liv. En sådan ordning vore orimlig och dessutom praktiskt ogenomförbar.Vad jag menar är att läkaren på olika sätt bör vara uppmärksam på tecken somtyder på att patienten inte hörsammar förhållningsreglerna. En läkare har intesällan möjlighet att bilda sig en god uppfattning om en patient redan genom atttala med honom och att träffa honom tillräckligt ofta. Med hänsyn tillsmittskyddets intresse är det nödvändigt att läkaren har tillräckligt tätakontakter med patienten också i de fall patienten avböjer medicinsk behandlingeller då någon sådan behandling inte finns. Läkaren bör också vara lyhörd förde upplysningar om patienten som han kan få från myndigheter eller enskilda. Omläkaren har anledning misstänka att patienten inte följer meddeladeförhållningsregler skall han underrätta smittskyddsläkaren om detta. Jagåterkommer strax till vilka åtgärder som smittskyddsläkaren,bör vidta när hanfår en sådan underrättelse. Somjag har framhållit är smittspårningen av centralbetydelse när det gäller att förhindra utbredningen av smittsamma sjukdomar.Ju snabbare och framgångsrikare smittspårningen kan ske, desto bättre ärfömtsättningarna för att förhindra vidare smittspridning. Det är därförnaturligt att de läkare som först kommer i kontakt med de smittade har ettprimärt ansvar för smittspårningen. Jag delar utredarens och remissinstansernasuppfattning att denna uppgift för de behandlande läkarna är så betydelsefullatt det i smittskyddslagen bör tas in en bestämmelse om skyldighet för läkarenatt bedriva smittspårning. När det gäller sjukdomarsom huvudsakligen sprids via livsmedel, av loppsvatten, ventilationsanläggningar eller på likartat sätt bör miljö- och hälsoskyddsnämnden svara för att smittkällan kan lokaliseras. Den be handlande läkarens uppgift blir att finna de människor som har blivit 59 Vissa sjukdomarsmittar både via t. ex. livsmedel och nära Prop. 1988/89:5 kroppsligakontakter. Vid dessa sjukdomar kan smittspårningen kräva ett samarbete mellanden behandlande läkaren och miljö- och hälsoskyddsnämnden. Densmittspårning som sker inom den allmänna hälso- och sjukvården vid desexuellt överförbara sjukdomarna är ofta organiserad så, att det praktiskaarbetet utförs av kuratorer eller sjuksköterskor vid främst infektionsklinikernaoch de venereologiska mottagningarna. Denna verksamhet har visat sig fungerautomordentligt väl och kan utgöra en stor tillgång också i nysmittskyddsorganisation. Syftetmed all smittspårning är att finna smittkällan och så många smittade sommöjligt. Det enda sättet detta kan göras på är genom samtal med pafienteneftersom endast denne kan lämna sådana upplysningar att smittkällan kan spårasoch smittvägarna följas. Vid många sjukdomar uppfattar patienten det inte somsärskilt känsligt att lämna ut behövliga upplysningar. När det däremot gällerde sexuellt överförbara sjukdomarna visar erfarenheten, att patienten lämnarsådana uppgifter endast om han känner förtroende för den som efterfrågaruppgiften och vet att uppgiften inte sprids till andra. Det är därför viktigtatt all smittspårning bedrivs så, att den kan ske i en anda av förtroendemellan patienterna och den personal som har att utföra smittspårningen. Bl.a.är det viktigt att klargöra för patienten att de uppgifter som han lämnarskyddas av den starka hälso- och sjukvårdssekretessen, som också gäller försmittskyddet. Självklart måste man även få patienten att inse betydelsen av attsmittspridningen kan stoppas och att smittade kan komma under vård ochbehandling. Förmånga läkare kan det bli svårt att själva bedriva ett effektivt smitt-spårningsarbete.Orsakerna till detta kan vara många. Liksom torde en vanlig orsak kommaatt vara bristande erfarenhet av smittspårning. De läkare som i sin verksamhetsällan möter patienter med detta slag av smittsamma sjukdomar har små möjligheteratt lära sig hur smittspårning bör bedrivas och ges i vart fall inte tillfälleatt skaffa sig någon rutin på sådan verksamhet. I dessa fall bör läkaren kunnavända sig till smittskyddsläkaren för att få råd om hur han på bästa sättskall bedriva smittspårningen. Jagförutsätter att det utformas praktiska arbetsmetoder för smittspårningen somkan fillämpas vid de olika slagen av,samhällsfariiga sjukdomar. Det bör ankommapå att ge vägledande riktlinjer för hur smittspårningen börbedrivas. Sådan vägledning finns redan vad gäller de sexuellt överförbarasjukdomarna i . På det regionalaplanet bör det vara en av smittskyddsläkarens viktigaste uppgifter att se tillatt sådana arbetsmetoder utarbetas och kommer till berörd personals kännedom. Mittförslag: Varje läkare som i sin verksamhet konstaterar att någon har smittatsav en anmälningspliktig sjukdom är skyldig att anmäla detta. Anmälan skall görastill smittskyddsläkaren och statens bakteriologiska laboratorium samtbeträffande vissa sjukdomar även till miljö- och hälsoskyddsnämnden. Anmälningspliktigsjukdom är dels samhällsfarlig sjukdom, dels . annan sjukdom som särskilt angesi smittskyddslagen. Läkarenskall anmäla också fall av annan sjukdom som är eller som misstänks varasmittsam, om sjukdomen fått en anmärkningsvärd utbredning inom ett områdeeller uppträder i en elakartad form. Enanmälan beträffande en sexuellt överförbar sjukdom skall inte innehålla uppgiftom den smittades identitet. Identiteten skall inte heller anges förkontaktperson, om denne visar för den anmälande läkaren att han utan dröjsmållåtit undersöka sig av läkare. Andra uppgifter av betydelse för smittskyddetskall anges i anmälan. Anmälningar av andra samhällsfariiga sjukdomar skallinnehålla uppgift även om den smittades och kontakters identitet. Utredarensförslag: Varje läkare skall anmäla fall av konstaterad eller skäligen misstänktsamhällsfarlig eller annan anmälningspliktig sjukdom till smittskyddsläkarenoch statens bakteriologiska laboratorium. Sådan anmälningsskyldighet gälleräven vid varje anmärkningsvärd anhopning av, fall av andra smittsamma ellermisstänkt smittsamma allvarliga sjukdomar. Utredaren redovisar inte vilkauppgifter som skall lämnas i anmälan. Om objektinriktade åtgärder kan komma ifråga, skall smittskyddsläkaren i sin tur underrätta berörd tillsynsmyndighet. Remissinstanserna:Remissinstansema är i allmänhet positiva till utredarens förslag eller lämnardet utan erinran. Ätt läkarnas anmälningar skall göras till smittskyddsläkarenoch statens bakteriologiska laboratorium tillstyrks av flertaletremissinstanser. Några remissinstanser anser dock att även vissa myndigheter,t. ex. de sociala myndigheterna, skall ha skyldighet att anmäla fall avsamhällsfarlig sjukdom till smittskyddsläkaren. Flera remissinstanser påtalarbehovet av att miljö- och hälsoskyddsnämnden får anmälan direkt frånbehandlande läkare. Skälen för mitt förslag Enligtgällande smittskyddslag skall hushållsföreständare underrätta distriktsläkarennär det inträffar ett fall av allmänfarlig sjukdom inom hushållet. Motsvarandeskyldighet har föreståndare för bl. a. hotell, vårdanstalter och campingplatsersamt befälhavare på fartyg. Varje läkare som vidundersökning eller behandling konstaterar ett fall av allmänfarlig ellervenerisk sjukdom är skyldig att anmäla detta. En läkare är också skyldig attanmäla vissa andra, i lagstiftningen särskilt uppräknade smittsamma sjukdomar.Mottagare av dessa anmälningar är' smittskyddsläkaren samt ivissa fall miljö- och hälsoskyddsnämnden, dis- Prop. 1988/89:5triktsläkaren och statens bakteriologiska laboratorium. Reglerna är olikaberoende på vilken läkare som skall göra anmälan och på vilken sjukdomsgruppden anmålningspliktiga sjukdomen hör till. Förmöjligheterna att bekämpa smittsamma sjukdomar är det angeläget att man kanspåra så många smittade som möjligt. Det är därför nödvändigt att alla som har-anledninganta att de blivit smittade äv en samhällsfarlig sjukdom uppsöker en läkare, iförsta hand för undersökning. Föratt man skall kunna följa förekomsten och utbredningen av smittsamma sjukdomari samhället krävs att de läkare som konstaterar fall av smitta meddelar dettafill de myndigheter som på regional och central nivå ansvarar för att åtgärdervidtas för att begränsa smittans utbredning. Ett sådant anmälningsförfarande ären nödvändig förutsättning för att smittskyddsarbetet skall kunna bedrivasrationellt. Om detta råder en bred enighet. Jagdelar utredarens och remissinstansernas uppfattning att varje läkare som i sinverksamhet konstaterar att hans patient har smittats av en viss smittsamsjukdom skall vara skyldig att anmäla detta. Vid vilka sjukdomar som anmälanskall göras kommer jag strax att redogöra för. Någraremissinstanser, bl. a. , påpekar att smitta ibland konstaterasutan medverkan av läkare. Beträffande personal som arbetar med livsmedelförekommer det att miljö- och hälsoskyddsnämnden fastställer att någon ärsmittad. Dessa remissinstanser anser därför att man bör övervägaanmälningsskyldighet för nämnden i sådana fall. Jagdelar uppfattningen att det finns skäl för miljö- och hälsoskyddsnämnden attunderrätta smittskyddsläkaren om befarad smitta som nämnden upptäcker i sintillsyn enligt annan lagstiftning, t. ex. livsmedelslagen, eller som på annatsätt kommer till nämndens kännedom. Smittskyddslä-' karens uppgift blir då attse till att den som misstänks vara smittad kommer till läkare för undersökning.En bestämmelse bör tas in i smittskyddslagen om skyldighet för nämnden attunderrätta smittskyddsläkaren i dessa fall. Någraremissinstanser tar upp frågan om inte vissa myndigheter och andra organ somkommer i kontakt med smittade eller misstänkt smittade borde ha en generellanmälningsplikt när de får reda på eller misstänker att någon är smittad.Domstolsverket anser att det är av utomordentlig betydelse att befogademisstankar om att någon bär smitta av en samhällsfarlig sjukdom snabbt kanvidarebefordras till smittskyddsläkaren och föreslår därför enanmälningsskyldighet för bl. a. socialnämnder, miljö- och hälsoskyddsnämnder,polismyndigheter och föreståndare för vårdanstalter och liknande inrättningar.Likartade synpunkter förs fram av länsrätten i somframhåller att skyddet för den enskildes integritet i dessa fall får vika församhällets intresse av att begränsa spridningen av samhällsfariiga sjukdomar. Föregen del anser jag i likhet med utredaren och de flesta remissinstan sema att den nuvarande skyldigheten för föreståndare för hotell, pensionat 62 ochliknande rörelser att anmäla inträffade sjukdomsfall inte bör föras över Prop.1988/89:5 till den nya smittskyddslagen. Anmälningsplikten för dessabefattningshavare kan undvaras utan men för smittskyddet. När det däremotgäller anmälningsskyldighet för befälhavare på fartyg ställer sig sakenannorlunda. Enligt konventionen International Health Regulations (IHR), tillvilken har anslutit sig, föreligger skyldighet för både befälhavaren påluftfartyg och befälhavaren på fartyg att anmäla fall av smitta ombord. Dennaskyldighet bör således komma till uttryck också i en ny smittskyddslagstiftning.Jag avser att senare återkomma med förslag om s. k. karantänsbestämmelser. Närdet gäller frågan att införa en anmälningsplikt för myndigheter och för andraorgan som kan komma i kontakt med smittade är bedömningen inte lika enkel.Flera av de myndigheter och andra organ som här berörs får ibland kännedom omatt någon är smittad eller att det finns skäl att anta att någon är smittad. Dehar emellertid inte sällan också ett mycket nära förhållande till de människorsom de kommer i kontakt med. Förhållandet bygger ofta på öppenhet från bådasidor och på att de upplysningar som den enskilde lämnar om sig själv ochom,sina förhållanden i övrigt inte förs vidare till andra. Flera av dessamyndigheters förutsättningar för att bedriva en framgångsrik verksamhet berordärför i stor utsträckning på det förtroende som människorna har för dem. Enskyldighet för dem att anmäla smittade eller misstänkt smittade patienter ellerklienter till smittskyddsmyndigheterna skulle enligt min bedömning gebegränsade vinster för smittskyddet men kunna vara av stor skada för den egnaverksamheten. Jag anser således att det inte finns tillräckliga skäl attålägga de myndigheter och andra organ som kommer i kontakt med smittade ellermisstänkt smittade en generell skyldighet att anmäla när de får reda på ellermisstänker att någon är smittad. Jagkommer över till frågan vid vilka sjukdomar som anmälan skall göras. Att desamhällsfariiga sjukdomarna skall anmälas torde det inte råda några deladeuppfattningar om. Enligt gällande smittskyddslag skall emellertid inte endastallmänfarliga och veneriska sjukdomar anmälas utan också vissa andra, ismittskyddskungörelsen särskilt angivna sjukdomar. Utredaren ochremissinstanserna anser att det även framgent finns ett behov av att anmälasådana sjukdomar. Också jag anser att det finns ett antal smittsamma sjukdomarsom inte utgör ett lika stort hot mot befolkningens hälsa som desamhällsfariiga, men där det är angeläget att man epidemiologiskt kan följaderas utbredning, variationer m. m. i samhället. Även förekomsten av dessasjukdomar bör således anmälas av läkarna. En förteckning över dessa sjukdomarbör tas in i smittskyddslagen. Jag vill också understryka att någratvångsåtgärder mot den enskilde inte kan komma i fråga vid dessa sjukdomar. Desmittsamma sjukdomar som skall anmälas av de behandlande läkarna bör - liksom i gällande smittskyddslagstiftning - benämnas anmälnings pliktiga. Utredaren anser attregeringen skall bestämma vilka smittsamma sjuk- Prop.