prop · GC03123 · 1988-12-31 00:00:00 — Paragrafensförsta och andra stycken har en viss motsvarighet i 5 § karantänsförordningen.Paragrafens tredje stycke har inte någon motsvarighet i karantänsförordningen. Enligt gällande karantänsförordning skall det vid varje karantänshamn och karantänsflygplats finnas en karantänsläkare, som förordnas av miljö och hälsoskyddsnämnden efter samråd med socialsty relsen (4§). Under miljö- och hälsoskyddsnämnden skall karantänsläkaren leda den sanitära kontrollen vid karantänshamn och karantänsflygplats (5§). ' Med den nya karantänslagenskall det inte längre finnas några särskilt Prop. 1988/89:123 förordnadekarantänsläkare. De läkaruppgifter som legat på karantänsläkarnaskall med den nya ordningen handhas av smittskyddsläkarna. Att uppgifternalagts på smittskyddsläkaren är naturiigt med hänsyn till den centrala ställninginom smittskyddet som smittskyddsläkaren fått enligt den nya smittskyddslagen. Enligtsmittskyddslagen skall smittskyddsläkaren inom landstingsområdet bl. a.planera, organisera och leda smittskyddet, verka för samordning av smittskyddetoch verka för att förebyggande åtgärder vidtas (7 §). har en fri ställning i förhållande till smittskyddsläkarenenligt smittskyddslagen. Samma fria ställning skall nämnden ha enligtkarantänslagen. Nämnden skall heh på eget ansvar svara för sina uppgifterenligt nämnda lagar. Detta innebär bl. a. att smittskyddsläkarens samordning avsmittskyddskontrollen vid karantänshamnar och karantänsflygplatser inteinnefattar någon rätt att ge miljö- och hälsoskyddsnämnden bindande direktivom hur den skall utföra sina uppgifter. Däremot förutsätterkarantänsverksamheten liksom all smittskyddsverksamhet ett nära samarbetemellan dem som har uppgifter inom verksamheten. Det är således avutomordentligt stor betydelse att smittskyddsläkaren och miljö- ochhälsoskyddsnämnden samverkar i karantänsarbetet. Med hänsyn tillsmittskyddsläkarens centrala ställning i smittskyddet och hans kunskaper ocherfarenheter om de smittsamma sjukdomarna och hur dessa skall bekämpas, tordemiljö- och hälsoskyddsnämden i stor utsträckning vid sina åtgärder komma att föriitasig på smittskyddsläkarens bedömningar. Enligt karantänsförordningen är det karantänsläkaren själv som utför läkarbesiktningoch vaccination. Att så sker är naturiigt eftersom karantänsläkaren ofta arendistriktsläkare eller en annan kliniskt verksam läkare. En smittskyddsläkaredäremot är inte alhid kliniskt verksam. Om smittskyddsläkaren av denna ellerav någon annan anledning bedömer att det inte är lämpligt att han själv utfören läkarbesiktning eller en vaccination bör han kunna delegera uppgiften tillnågon annan läkare. En bestämmelse härom har tagits in i detta stycke. Detbör anmärkas att bestämmelsen inte grundar någon rätt att med tvång vidta läkamndersökningeller vaccination. Om läkarundersökning med tvång bedöms nödvändig, får denvidtas endast om den har stöd i smittskyddslagen. Vaccination får aldrig vidtasmot den enskildes vilja. IHRinnehåller bestämmelser som ger en stat rätt att i vissa fall vägra en resenär tillträde till landet om resenären inte kan uppvisa ett intyg om att han är vaccinerad. Det ligger således i resenärens intresse att han i sådana fall kan uppvisa ett vaccinationsintyg. Om någon vaccineråts inom karan tänsverksamheten bör han därför ha rätt att få ett vaccinationsintyg, om han begär det. Sådana intyg torde i praktiken komma att avse främst vaccination mot gula febern. I de fall vaccinationen gäller denna sjukdom skall intyget utformas på det sätt som föreskrivs enligt IHR. I detta stycke har tagits in en bestämmelse om smittskyddsläkarens eller motsvarande läkares skyldighet att utfärda intyg om vidtagna åtgärder enligt karantäns- 35 Bestämmelsen fårses som ett komplement till den generella bestäm- Prop. 1988/89: 123 melsenom skyldighet att utfärda intyg om vården i I0§ patientjournallagen(1985:562). I hälsovårdsstadgan (1958:663), som har ersatts av nu gällandehälsoskyddslag, fanns bestämmelserom att hälsovårdsnämnderna, eller miljö- ochhälsoskyddsnämnderna som de numera kallas, skulle ha läkare anställda. Dessaläkare benämndes stadsläkare. Kravet eftergavs efter hand och gällde närhälsoskyddslagen trädde i kraft den Ijuli 1983 endast beträffande kommuner medminst 40000 invånare. Med hälsoskyddslagen avskaffades helt kravet på attmiljö- och hälsoskyddsnämnderna skulle ha stadsläkare anställda. harendast miljö- och hälsoskyddsnämnderna i de allra största kommunerna läkareanställda eller direkt knutna till sig. Nämndens uppgifter med smittskydd ochkarantänsfrågor innebär emellertid inte.sällan att ställning måste tas tillmedicinska frågor. I smittskyddslagen har därför tagits in en bestämmelse omatt smittskyddsläkaren skall biträda miljö- och hälsoskyddsnämndema i derassmittskyddsarbete (7§ punkt 5). En motsvarande bestämmelse har tagits in idetta stycke. 7§ Om ett område utom eller inom landet är att betrakta som smittat av enkarantänssjukdom enligt de intemationella hälsovårdsbestämmelserna och detfinns risk för att sjukdomen förs in i landet eller härifrån sprids till utlandet,skall förklara området smittat av sjukdomen. Området skallanses som smittat till dess förklarar området fritt frånsmitta. Paragrafenmotsvarar i sak 8§ karantänsförordningen. IHRinnehåller flera bestämmelser om smittat område. I avsnitt II, artikd 3 föreskrivs skyldighet för varje "healthadministration", i , att underrätta WHO ominträffade fall av karantänssjukdom inom myndighetens geografiskaverksamhetsområde. När området är fritt från smitta skall WHO underrättas omdetta (artikel 7). Attsocialstyrelsen förklarat ett område som smittat får direkta rättsverkningarenligt karantänslagen. Enligt 9 § skall befälhavare på fartyg som ankommer tillvårt land lämna uppgift om hälsotillståndet ombord till tullmyndigheten i bl.a.de fall fartyget ankommer från en hamn i ett område som har förklarats smittatav en karantänssjukdom och då ankomsten sker inom inkubalionstiden försjukdomen. 8§ Sanitära åtgärder som avses i denna lag skall utföras utan dröjsmål och påett sådant sätt att de inte vållar onödigt obehag, fara för någons hälsa, skadapå transportmedel eller brandfara. Närsanitära åtgärder utförs beträffande last, bagage och annat gods skall deförsiktighetsmått vidtas som behövs för att förhindra skada på godset. har vidtagit en sanitär åtgärd skall nämnden utfärda ett skriftligt intyg om åtgärden, om den som berörs av åtgärden begär det. Paragrafen motsvarar I0§karantänsförordningen. Bestämmelser med i Prop. 1988/89:123 huvudsak sammainnebörd finns i avsnitt IV, artiklarna 24 26, IHR. Bestämmelsernai första och andra styckena torde inte kräva några särskilda kommentarer.Bestämmelsen i tredje stycket om skyldighet för miljö- och hälsoskyddsnämndenatt utfärda skriftliga intyg om vidtagna åtgärder avser främst råttsaneringsbevis.Att befälhavaren på ett fartyg har rätt att få ett sådant intyg närförutsättning därför föreligger är av mycket stor praktisk betydelse eftersomintyget gäller i de länder som är anslutna till IHR. Att miljö- ochhälsoskyddsnämnden får ta betalt för sina åtgärder beträffande råttutrotningframgår av 17 §. 9§ Innan ett fartyg anlöper första svenska hamn eller senast vid ankomsten tillhamnen skall befälhavaren på fartyget lämna uppgift om hälsotillståndet ombordtill tullmyndigheten 1. om befälhavaren har anledninganta att smitta av en karantänssjukdom kan finnas ombord, 2. om fartyget kommer från en hamni ett område som har förklarats smittat av en karantänssjukdom och ankomstensker inom inkubalionstiden för sjukdomen, 3. om det ombord på fartyget finnsen person som har vistats inom ett smittförklarat område att inkubalionstidenför sjukdomen inte har gått ut vid fartygets ankomst till svensk hamn. har fått en sådan uppgift som avses i första stycket, skall denomedelbart underrätta smittskyddsläkaren om innehållet. Paragrafenharen viss motsvarighet i 12 och 13§§ karantänsförordningen. Av uppenbara skäl är det inte möjligt för smittskyddslä-kaien ellermiljö- och hälsoskyddsnämnden att utöva en direkt tillsyn över alla fartyg,luftfartyg och andra transportmedel samt deras last, besättningar, passagerareetc. som passerar vårt lands gränser. Karantänskontrollen vid gränserna byggerdärför i betydande utsträckning på medverkan av dels tullmyndigheten och andrasom på olika sätt tar del i kontrollen av gods och resande som passerar våragränser, dels dem som svarar för transporter av resande och gods. Bestämmelseninnebär att befälhavaren på ett fartyg som ankommer till skall, i defall som närmare anges i detta stycke, senast vid ankomsten till förstasvenska hamn lämna uppgift till tullmyndigheten om hälsotillståndet ombord.Något formkrav för hur uppgifterna skall lämnas ställs inte upp. Itullagstiftningen finns bestämmelser om anmälan inför ankomst till svensk hamn i tullförordningen (1987:1114) och i generaltullstyrelsens kungörelse, TES 1987:35, 111:1 (tullordningen), med föreskrifter m. m. för tillämpning av tullagen (1987:1065) och tullförordningen (1987:1114). De närmare bestämmelserna finns i 2 kap. tullordningen. I 6§ nämnda kapitel föreskrivs att det åligger befälhavaren på ett inkommande fartyg att på förhand meddela när fartyget beräknas komma till tullklareringsområde och lämna uppgift om fartyget och dess last (förhandsanmälan). Anmälan skall göras hos någon av sambandscentraler eller hos tullanstal- 37 ten på den tullplats ditfartyget skall föras. Vad nu sagts gäller dock inte om Prop. 1988/89: 123 fartygetgår i regelbunden trafik enligt tidtabell som delgetts tullanstalten i förväg.En förhandsanmälan får vara muntlig och skall om annat inte är medgivet görassenast före ankomsten. Förhandsanmälan skall innehållauppgift om fartygets namn, slag, nationalitet och storlek, ort eller orter somsenast besökts, last och antal passagerare, tullklareringsområde dit fartygetskall föras och den beräknade tiden för ankomsten. Bestämmelser omförhandsanmälan beträffande luftfartyg finns i främst 2 kap. 53 §tullordningen. Enlämplig ordning enligt förevarande bestämmelse är att befälhavaren samtidigtsom han gör anmälan enligt tullagstiftningen även lämnar uppgift omhälsotillståndet ombord. 1 appendix 3 och 4 till IHR finns angivet de frågorsom bör besvaras vid uppgiftslämnandet. 1tre punkter anges de fall då anmälan om hälsotillståndet ombord skall görastill tullmyndigheten. Denförsta punkten gäller den situation då befälhavaren har anledning anta attsmitta av en karantänssjukdom kan finnas ombord. Att anmälan i dessa fall skallgöras till tullmyndigheten får anses självklart. Äveni vissa andra fall är risken för smitta ombord större än i andra. 1 de följandepunkterna regleras två sådana fall. I båda fallen är situationen den, att detombord på fartyget kan finnas smittade personer som inte' visar några tecken påsjukdom eftersom ankomsten till kan ske innan inkubalionstiden har gåtttill ända. Denandra punkten avser situationen när ett fartyg har besökt en hamn i ett områdesom förklarats smittat av en karantänssjukdom och där ankomsten till Sverigedärefter sker inom inkubalionstiden för sjukdomen. 1den tredje punkten kommer fartyget visserligen inte från en sådan hamn somavses i den andra punkten, men ombord på fartyget finns'likväl en eller flerapersoner som kan vara smittade, eftersom de har visfats inom ett område, somförklarats smittat av en karantänssjukdom, att inkubationstidenför sjukdomen inte har gått ut vid fartygets ankomst till . 1 detta stycke föreskrivs att tullmyndigheten skall omedelbartunderrätta smittskyddsläkaren om en anmälan som avses i första stycket. Sedansmittskyddsläkaren fått underrättelsen från tullmyndigheten skall han se tillatt sådana åtgärder vidtas, att de som han misstänker kan vara smittade tas omhand på ett sådant sätt att eventuell smittspridning förhindras. 1 de fall djur,mat eller något annat objekt misstänks vara smittat skall smittskyddsläkarennaturligtvis genast underrätta miljö- och hälsoskyddsnämnden om detta. Omsmittskyddsläkaren anser det nödvändigt; bör den som' misstänks vara smittad anmanas att låta sig tas in på sjukhus. Om denne skulle vägra detta och smittskyddsläkaren bedömer att det inte finns något annat sätt att förhindra eventuell smittspridning, kan smittskyddsläkaren med stöd av 37 § smittskyddslagen besluta att dén misstänkt smittade tvångsvis skall tas om hand på sjukhus som behövs för att klariägga om 38 dennehar smittats eller ej. Ett sådant omhändertagande får dock bestå , den dagdå omhändertagandet verkställdes medräknad. 1988/89:123 häraktuella fall torde dock omhändertagandet komma att bli betydligt kortareeftersom inkubationstiden enligt IHR är för kolera och förpest och gula febern. 10 § Ett fartyg får inte av smittskyddsskäl vägras tillträde till hamn. Bestämmelsenmotsvarar i sak I5§ första meningen karantänsförordningen. En bestämmelse avsamma innebörd finns i artikel 41 IHR. Detbör framhållas att bestämmelsen endast innebär en rätt för fartyget att utanhinder av karantänslagstiftningen anlöpa svensk hamn. Någon rätt till frikommunikation med land innebär den inte. 11 §Om miljö-och hälsoskyddsnämnden har föreskrivit en sanitär åt gärd beträffande ett fartyg och befälhavaren på fartyget motsätter sig åtgärden, får åtgärden inte vidtas om fartyget fortsätter sin resa. Fartyget får dock inte anlöpa någon annan hamn här i landet. Farty get skall tillåtas inta bränsle, vatten och andra förnödenheter som det behöver, under förutsättning att det kan ske utan risk för smittspridning. Paragrafenmotsvarar med en språklig justering och ett förtydligande 16§ karantänsförordningen.En bestämmelse av motsvarande innehåll finns i artikel 44 första punkten IHR. Bestämmelsernai karantänslagen syftar till att förhindra att smitta förs in i landet ellerfrån landet till utlandet. Syftet är således inte att i alla lägen ingripa motsmitta då sådan uppmärksammas. Denna princip leder till bl.a. att sanitäraåtgärder, som i och för sig kan vara motiverade för att bekämpa smitta, kanunderlåtas om det inte föreligger någon risk för att smitta skall föras in ilandet eller härifrån till utlandet. Iparagrafen behandlas den situation då miljö- och hälsoskyddsnämnden harföreskrivit att en sanitär åtgärd skall vidtas beträffande ett visst fartyg. Detkan gälla t. ex. desinfektion eller utrotning av råttor. Om i detta läge fartygetsbefälhavare vägrar att låta fartyget underkastas den föreskrivna åtgärden,skall nämnden avstå från att genomdriva åtgärden under förutsättning attfartyget lämnar hamnen och fortsätter sin resa. Syftet medkarantänskontrollen har ju då uppnåtts, nämligen att förhindra att smitta frånfartyget sprids till land. Hur snabbt fartyget skall lämna hamnen framgår inteav 16§ gällande karantänsförordning, Det får anses ligga i sakens natur att detskall ske genast. I förevarande paragraf sägs därför uttryckligen attförutsättningen för att fartyget skall kunna undgå . åtgärden är att det"" fortsätter sin resa. Detta överensstämmer också medbestämmelsen i IHR, där det sägs att avresan skall ske genast. Avparagrafen framgår också att fartyget, sedan det lämnat hamnen, inte får anlöpaannan hamn här i landet. Även om det inte uttryckligen'framgår av lagtextengäller förbudet att anlöpa hamn självklart så länge som fartygets befälhavaremotsätter sig åtgärden. Om han skulle ändra uppfattning och gå med på attåtgärden vidtas, skall fartyget återvända till den hamn där åtgärdenföreskrivits eller till annan hamn som det hänvisas till. Omfartyget behöver bränsle, vatten eller andra förnödenheter får det 39 inta sådana innan detlämnar hamnen. Detta gäller dock endast under Prop. 1988/89: 123förutsättning att det kan ske utan risk för smittspridning. 12 §Vad som sägs i 9- 11 §§ om fartyg och hamnar skall gälla också för luftfartyg respektive flygplatser. Omett luftfartyg vid ankomsten till landet landar på någon annan plats än enkarantänsflygplats och uppgift skall lämnas om hälsotillståndet ombord enligt 9§,skall befälhavaren genast underrätta smittskyddsläkaren, miljö- ochhälsoskyddsnämnden eller någon annan offentlig myndighet. Förstastycket motsvaras i sak av bestämmelsen i 18 § första stycket karantänsförordningen.Andra stycket har en motsvarighet i 18§ tredje stycket karantänsförordningen.Underrättelseskyldigheten har dock begränsats till de fall då befälhavarenenligt 9§ skall lämna uppgift om hälsotillståndet ombord. Bestämmelserna i i princip lika för fartyg och luftfartyg respektive hamnar ochflygplatser. Bestämmelsen i andra stycket av förevarande paragraf motsvaras avartikel 45 första punkten IHR. Med luftfartyg avses detsamma som i luftfartslagen (1957:297). Av 5 § framgår att varje karantänsflygplats skall ha tillgång till denpersonal och utrustning som behövs för kontroll av trafiken för att hindra attkarantänssjukdomar förs in i landet eller sprids till utlandet. Det förutsättsatt de flygplatser som trafikeras med flyg från utlandet är karantänsflygplatser.Av olika anledningar kan det emellertid inträffa att ett luftfartyg frånutlandet landar på en flygplats som inte är en karantänsflygplats. På en sådanflygplats finns det inte någon tullpersonal stationerad som kan underrättasmittskyddsläkaren om det inträffade i de fall befälhavaren skall lämna uppgiftom hälsotillståndet ombord. I en sådan situation är det viktigt attbefälhavaren på luftfartyget tar kontakt med någon offentlig myndighet. Helstbör naturligtvis kontakt tas med smittskyddsläkaren eller miljö- och hälsoskyddsnämndenmen även t.ex. polis- eller luftfartsmyndigheten går bra. Om någon annanmyndighet än smittskyddsläkaren underrättas skall självklart denna myndighetunderrätta smittskyddsläkaren om händelsen. En bestämmelse härom har intebedömts nödvändig. 13 §Post, tidningar och trycksaker som inte är bagage får inte underkas tas sanitära åtgärder. En sådan åtgärd får dock vidtas beträffande postpa ket som kommer från ett kolerasmittat område och som misstänks inne hålla livsmedel. Om mottagaren motsätter sig åtgärden, skall paketet åter sändas till avsändaren. Paragrafenmotsvaras av 20§ karantänsförordningen. Paragrafen har också en motsvarighet iartikel 48 IHR. Smittskyddslageninnehåller inte någon begränsning av miljö- och hälsoskyddsnämndensmöjligheter att vidta åtgärder mot objekt som sprider eller misstänks spridasmittsamma sjukdomar. Bestämmelser med sådana begränsningar finns dock intagnai denna lag. Bakgrundentill bestämmelserna i paragrafen är artikel 48 IHR. 1 para grafen föreskrivs ett förbud mot att sanitära åtgärder vidtas mot post, 40 tidningar och trycksaker ide fall de ej utgör bagage. Begränsningen inne- Prop. 1988/89:123 bär att detinte heller med stöd av smittskyddslagen blir möjligt att vidta åtgärder tillskydd mot karantänssjukdomar mot dessa objekt. Begränsningen gäller dock intepostpaket som kommer från ett kolerasmittat område och som misstänks innehållalivsmedel. I sistnämnda fall förutsätts att mottagaren av postpaketet går medpå att förstöra livsmedlet på ett sådant sätt att smittrisken undanröjs. Om hanskulle motsätta sig en sådan åtgärd, skall åtgärden inte vidtas mot hans viljautan postpaketet återsändas till avsändaren. 14§ Den som på grund av en karantänssjukdom har 1. tagits in på sjukhus, 2. meddelats en förhållningsregelom isolering enligt smittskyddslagen (1988:1472), eller 3. tvångsisolerats enligtsmittskyddslagen fårinte resa ut ur landet. Smittskyddsläkaren skall vidta de åtgärder som behövsför att hindra den smittade från att lämna landet. Iandra fall än som avses i första stycket får den som för smitta av en karantänssjukdominte vägras att lämna landet. Han skall dock före avresan meddela densmittskyddsläkare som underrättats om sjukdomsfallet enligt smittskyddslagenom tidpunkten för avresan och målet för resan. Smittskyddsläkaren skallunderrätta den berörda hälsovårdsmyndigheten på ankomstorten om avresan ochandra omständigheter av betydelse för att förhindra smittspridning. Paragrafenmotsvarar 21 § första och andra styckena karantänsförordningen. Paragrafen haren viss motsvarighet i artikel 30 IHR. Enligt smittskyddslagen kan smittspridning förhindras på flera olikasätt beroende på bl.a. vilken sjukdom det gäller. I många fall räcker det attden smittade vidtar vissa försiktighetsmått i sin livsföring för attsmittspridning skall kunna undvikas. Emellanåt kan det erfordras att den smittadeisoleras i t. ex. hemmet. I vissa fall kan det vara nödvändigt att den smittadelåter sig frivilligt tas in på sjukhus. För sällsynta situationer, när densmittade vägrar att frivilligt medverka till att förhindra smittspridning, kantvångsisolering komma i fråga. Underden tid risken för smittspridning är så överhängande att den smittade inte kanvistas bland andra människor är det inte rimligt att han skall ha rätt attefter eget bestämmande få lämna landet. 1det första fallet anges den situation då någon frivilligt tagits in på sjukhuspå grund av en karantänssjukdom. Under en sådan vistelse kan patientensjälvklart inte hållas kvar på sjukhuset mot sin vilja. I undantagsfall kandet inträffa att patienten lämnar sjukhuset trots att läkaren anser att dettainte är lämpligt. Bestämmelsen innebär att en patient som tagits in på sjukhuspå gmnd av en karantänssjukdom inte har rätt att lämna landet förrän hanskrivits ut från sjukhuset. Idet andra fallet har, till skillnad mot det första, läkaren meddelat den smittade en bindande förhållningsregel om isolering enligt smittskydds lagen, som innebär att den smittades rörelsefrihet begränsats. kan ske i den smittadeshem eller på en annan liknande plats. En förhåll- Prop. ningsregd om isolering kandock inte avse isolering på sjukhus. självklara syftet medisoleringen är att förhindra att den smittade sprider smitta vid kontakt medandra. Eftersom den smittade bedöms inte kunna umgås med andra människorunder tiden för isoleringen utan risk för smittspridning, bör haninte heller ha rätt att resa ut ur Ettbeslut om tvångsisolering enligt smittskyddslagen innebär att den smittade tasin på ett sjukhus som drivs av en landstingskommun. Under tvångsisoleringen fården smittade i princip inte lämna sjukhusets område eller den del av sjukhusetdär han skall vistas. Smittskyddsläkaren har dock rätt att ge den tvångsisoleradetillstånd att vistas utanför sjukhusets område. Skälet till attnågon tvångsisoleras är att den smittade inte frivilligt medverkar till deåtgärder som behövs för att hindra smittspridning eller inte följer meddelade förhållningsregler.Att den smittade under dessa omständigheter inte skall ha rätt att lämnalandet är en självklarhet. Vilkaåtgärder som smittskyddsläkaren skall vidta för att förhindra att den smittadelämnar landet blir beroende av omständigheterna i det enskilda fallet. 1 deflesta fall torde det vara lämpligt att han underrättar tullmyndigheten. Om densmittade har avvikit från ett sjukhus där han skall vara tvångsisolerad elleravvikit under permission vid tvångsisolering bör smittskyddsläkaren med stöd avsmittskyddslagen begära biträde av polismyndighet för att föra den smittadetillbaka till sjukhuset. Polisbiträde kan smittskyddsläkaren begära också i defall den smittade efter eget beslut lämnar ett sjukhus där han frivilligttagits in eller när den smittade bryter mot en förhållningsregel om isolering,om smittskyddsläkaren bedömt risken för smittspridning som så överhängande atthan fattat ett interimistiskt beslut om tvångsisolering enligtsmittskyddslagen. I de fall smittrisken inte är så överhängande att det bedömts nödvändigtatt hålla den smittade avskild från andra människor finns det inte heller någonanledning att hindra honom från att lämna landet. Vad nu sagts utesluteremellertid inte att vissa andra åtgärder och försiktighetsmått kan varanödvändiga för att förhindra smittspridning.