prop · GC03113 · 1988-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1988/89:113 om ändring i (tjänstefel); Regeringenföreslår att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet . Ipropositionen föreslås en utvidgning av det straffrättsliga tjänsteansvaret föroffentligt anställda. Straffskall kunna utdömas inte endast för gärningar sominnefattar felaktig myndighetsutövning utan också för vissa andra oriktigahandlingar som har nära anknytning till myndighetsutövning. Förstraffansvar skall inte längre krävas att gärningen har medfört förfång ellerotillbörlig förmån. Ansvaret omfattar dock inte gärningar som på grund av enbedömning av samtliga omständigheter måste anses ringa. Vid denna bedömningskall hänsyn tas till bl. a. gärningsmannens befogenheter vidmyndighetsutövningen. Vidareföreslås att oaktsamhet -- och inte som endast uppsåt eller grov oaktsamhet skall vara tillräckligt för straffansvar. Uppsåtligt brott som inte är grovt och brott sombegås av oaktsamhet ges beteckningen tjänstefel. Är ett uppsåtligt brott attanse som grovt, skall dömas för grovt tjänstefel. Vissa omständigheter angessom särskilt skall beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. Lagändringarnaskall enligt förslaget träda i kraft . Lagförslageti denna proposition har granskats av lagrådet. Propositionen innehåller därförtre huvuddelar: lagrådsremissen (s. 3), lagrådets yttrande (s. 32) ochföredragande statsrådets ställningstagande till lagrådets synpunkter (s. 36). Densom vill ta del av samtliga skäl för lagförslaget måste därför läsa alla tredelarna. 1 1988/89 I saml. Lag om ändring i Härigenomföreskrivs i fråga om att rubriken till 20 kap. samt 20 kap. 1 §skall ha följande lydelse. Om myndighetsmissbruk m. m. Om tjänstefel m. m. Den som / myndighetsutövning åsidosätter vad som tillföljd av lag eller annan författning gäller för myndighetsutövningen dömes. om gärningen för det allmänna eller någon enskild medför förfång eller otillbörlig förmån som ej är ringa. för myndighetsmissbruk till böter eller fängelse i högst . År brottet grovt, dömes tilf fängelse i högst . Begår någon gärning som avses i första stycket av grov oaktsamhet, dömes Jör vårdslös myndighetsutövning till böter eller fängelse i högst . Den som är ledamot av beslutande statlig eller församling skaU ej för någon sin åtgärd i denna egenskap vara underkastad ansvar enligt första eller andra stycket. Vad i första och andra styckena sägs skall ej heller äga tillämpning, om gärningen eljest är särskilt belagd med straff. Densom uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handlingeller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften skall dömas förtjänstefel till böter eller fängelse i högst . Otn gärningen med hänsyn tillgärningsmannens befogenheter eller uppgiftens samband med myndighetsutövningeni övrigt eller till andra omständigheter är att anse som ringa, skaU inte dömastill ansvar. Omett brott som avses i första stycket har begåtts uppsåtligen och är att ansesom grovt, skall dömas för grovt tjänstefel tUl fängelse, lägst ochhögst . Vid bedömande av om brottet är grovt skall särskiU beaktas omgärningsmannen allvarligt har missbrukat sin ställning eller om gärningen för någonenskild eller det allmänna har medfört allvarligt förfång eller otillbörligförmånsom är betydande. Densom är ledamot av en beslutande statlig eller församling är inteunderkastad ansvar enligt första eller andra stycket för någon åtgärd som hanvidtar i denna egenskap. Vadsom sägs i första och andra styckena skall inte heller tillämpas, om gärningenär belagd med straff enligt någon annan bestämmelse. Dennalag träder i kraft . Senaste lydelse av kapitlets rubrik 1975:667. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde . , ordförande, och statsråden , , , , , , , G. , , ,, , , , Lagrådsremiss om tjänstefel m. m. Riksdagenbegärde att bestämmelserna om myndighetsmissbruk och vårdslösmyndighetsutövning i 20 kap. 1 § (BrB) skulle ses över medutgångspunkten att en utvidgning av straffansvaret kom till stånd (JuU1985/86:34, rskr. 1anledning av begäran utarbetades inom justitiedepartementetpromemorian (Ds 1988:32) Myndighetsmissbmk. Promemorian innehåller förslag tillett skärpt straffrättsligt ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet.Sammanfattningen i promemorian och promemorians lagförslag bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 1 och 2. En sammanställning av remissyttrandena har gjorts ijustitiedepartementet och finns tillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 881798). En förteckning över remissinstanserna bör fogas till protokollet i dettaärende som bilaga 3. 2.1 Regleringen före ämbetsansvarsreformen Denuvarande bestämmelserna om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet ficksin huvudsakliga utformning genom den s. k. ämbetsansvarsreformen, sombeslutades och som trädde i kraft (prop. 1975:78,SFS 1975:667). Ämbetsansvarsreformenvar genomgripande och medförde en betydande avkriminalisering. Föreämbetsansvarsreformen gällde ett långtgående, särskilt straffrättsligt ansvarför offentligt anställda tjänstemän. För i princip varje fel eller försummelsei tjänsten kunde ansvar för i vart fall tjänstefel utdömas. För tjänstefeldömdes en ämbetsman som av försummelse, oförstånd eller oskicklighet åsidosattevad som ålåg honom enligt lag, instmktion eller annan författning, särskildföreskrift eller tjänstens beskaffenhet. För allvarligare brottkunde ansvar för tjänstemissbruk komma i fråga. 1988/89:113 Förtjänstemissbruk dömdes en ämbetsman som missbrukade sin ställning till förfångför det allmänna eller någon enskild. Enligtordalydelsen gällde dessa ansvarsregler den som var ämbetsman. Genom särskildabestämmelser var emellertid deras räckvidd utsträckt så att de omfattadeflertalet tjänstemän i offentlig verksamhet. 1 praxis drogs gränsen så att ämbetsansvaretinte gällde den som innehade en tjänst i vilken endast mera osjälvständigaarbetsuppgifter ingick. Denför vilken ämbetsansvaret gällde kunde vid sidan av vanliga straff dömas tillde särskilda ämbetsstraffen avsättning och suspension. Ämbetsbrottenvar subsidiära till s. k. allmänna brott, dvs. det skulle inte dömas förämbetsbrott, om gärningen utgjorde brott för vilket ansvar kunde utdömasoavsett om gärningsmannen var offentlig tjänsteman eller inte, t.ex.misshandel, olaga tvång eller förskingring. Även om det var fråga om ett sådantbrott, kunde i vissa fall avsättning eller suspension utdömas. Utöverde nu redovisade straffrättsliga reglerna gällde bestämmelser om disciplinansvar.För statstjänstemän gällde bestämmelserna i den numera upphävda statstjänstemannalagen(1965:274). Enligt 19 § statstjänste-mannalagen kunde en tjänsteman sålundaåläggas disciplinstraff varning, löneavdrag, suspension eller, med vissabegränsningar, avsättning för förseelser enligt en gärningsbeskrivning som iprincip var densamma som för tjänstefel. För högre statstjänstemän skulle brotti tjänsten i stället beivras efter åtal (18§). De kommunalt anställdasdisciplinansvar var i huvudsak reglerat i kollektivavtal. Utgångspunkternaför ämbetsansvarsreformen var att man skulle avsevärt inskränka detstraffrättsliga ansvarsområdet, på ett mera rationellt sätt bestämma denpersonkrets som skulle vara underkastad särskilt straffansvar och åstadkommaett närmande mellan den offentliga och den privata arbetsmarknadenssanktionssystem. Engrundläggande princip bakom den nuvarande regleringen är att särskildastraffrättsliga ansvarsregler för offentligt anställda bör gälla endast i denmån det är motiverat på grund av den offentliga verksamhetens särart. Av detföljer att förseelser som inte på något principiellt sätt skiljer sig från vadsom kan förekomma på den privata arbetsmarknaden skall bestraffas på samma sättsom där, dvs. i regel genom ett disciplinärt förfarande. Enkonsekvens av detta synsätt är att de gällande straffrättsliga reglerna intehar någon motsvarighet till den tidigare, mycket vidsträckta tjänstefelsbestämmelsen.För fel i allmänhet har disciplinära påföljder ansetts tillräckliga. Destraffrättsliga reglerna har reserverats för situationer i vilka en offentligfunktionär missbrukar sin rätt att utöva myndighet och där den oriktigamyndighetsutövningen är av allvarligare slag. Målom straffansvar avgörs av allmän domstol efter åtal av allmän åklagare, av riksåklagaren (), ombudsmän () eller justitie kanslern () eller av en enskild målsägande. Decentrala straffbestämmelserna återfinns i 20 kap. I § BrB, som avser Prop.1988/89:113 brotten myndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning. Dessabestämmelser har alltså ersatt dem om tjänstemissbmk och tjänstefel. Förmyndighetsmissbruk döms enligt 1 JÖrsta stycket den som i myndighetsutövningåsidosätter vad som till följd av lag eller annan författning gäller förmyndighetsutövningen under förutsättning att gärningen för det allmänna ellerför någon enskild lett till förfång eller otillbörlig förmån, som inte ärringa. Påföljden är böter eller fängelse i högst eller i grova fallfängelse i högst . Begåsgärningen av grov oaktsamhet, döms enligt andra stycket för vårdslösmyndighetsutövning. Påföljden är böter eller fängelse i högst . Enligttredje stycket är ledamot av beslutande statlig eller församlingundantagen från ansvar för åtgärd som vidtas i denna egenskap. Myndighetsmissbrukoch vårdslös myndighetsutövning är subsidiära till de allmänna brotten. Tillansvar enligt I § skall således inte dömas, om gärningen på annat håll ärsärskilt belagd med straff. Detbör vidare påpekas att det straffrättsliga ansvaret är knutet tillnågon speciell krets utan omfattar alla som utövar myndighet. Myndighetsutövningkan förekomma inte endast hos myndigheter utan även i vissa fall hos privaträttsligasubjekt (jfr 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen). Isamband med ämbetsansvarsreformen avskaffades de särskilda ämbetsstraffenavsättning och suspension. Frågor om skiljande från tjänsten regleras numera ilagen (1982:50) om anställningsskydd och lagen (1976:600) om offentliganställning (). Förflertalet arbetstagare hos staten samt för kommunalt anställda som inneharstatligt reglerade tjänster främst lärare, skolledare och försäkringskasseanställda finns bestämmelser om disciplinpåföljder i (10 kap.). På det kommunalaområdet i övrigt regleras disciplinfrågor i kollektivavtal. Enligt10 kap. I § kan en arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet sätteråsido vad som åligger honom i tjänsten åläggas disciplinpåföljd förtjänsteförseelse, om felet inte är ringa. Disciplinpåföljderna är varning ellerlöneavdrag. Groveller upprepad tjänsteförseelse kan föranleda avskedande liksom brott som visaratt arbetstagaren uppenbarligen är olämplig att inneha sin anställning (11 kap.I och 2 §§ ). Avskedandereglerna utgör sålunda en viktig del avansvarssystemet. 1LOA finns vidare föreskrifter om åtalsanmälan, avstängning och läkarundersökning. Besluti ärenden, t.ex. om disciplinpåföljd eller avskedande, fattas av myndigheten.För högre tjänstemän (byråchef och högre) beslutar dock statens ansvarsnämnd.Både JO och JK har en särskild talerätt i ärenden om disciplinansvar, i sistahand till arbetsdomstolen. Vidklart dokumenterad olämplighet finns också möjlighet att tillgripa uppsägning som ett alternativ till disciplinförfarande. fl 1988/89. 1 saml Nr 113 Av 12 kap. 1 § och 14 kap.3§ följer att ingripanden mot en Prop. 1988/89:113 arbetstagare för attdenne gjort sig skyldig till gärning som innefattar myndighetsmissbmk ellervårdslös myndighetsutövning i första hand skall ske i straffrättslig ordning. Pådet kommunala området finns i kollektivavtal (f. n. AB 89) bestämmelser omdisciplinpåföljd som sakligt sett överensstämmer med reglema i . 2.3 behandling av frågan om ändrad lagstiftning Ämbetsansvarsreformeninnebar således att det straffrättsliga ansvaret för förseelser itjänsteutövning kraftigt begränsades. Det fick till följd att antalet lagföringarför brott mot bestämmelserna i 20 kap. BrB minskade påtagligt sedan reformenträtt i kraft. Iriksdagen väcktes efter ämbetsansvarsreformen en rad motioner medkrav på en utvärdering av de förändringar reformen inneburit. Idecember 1979 tillkallade chefen för efter regeringensbemyndigande en kommitté, tjänsteansvarskommittén, med uppdrag att göra enförutsättningslös granskning av ansvarssystemet inom den offentliga sektorn. Pågrundval av ett delbetänkande av kommittén (Ds Ju 1980:13) vidgades genomlagstiftning (prop. 1981/82:34, SFS 1981:1312) möjligheterna att väckaenskilt åtal för oriktig myndighetsutövning. 1sitt slutbetänkande (Ds Ju 1983:7) Tjänsteansvar i offentlig verksamhetbehandlade tjänsteansvarskommittén frågan om ansvarssystemets utformning.Kommittén anförde att det inte fanns anledning att gå ifrån de meragrundläggande principerna för det nuvarande systemet. Enligt kommittén bordede gränser som dragits kring det straffrättsliga området bestå. Kommitténlade emellertid fram ett förslag till ny lydelse av 20 kap. 1 § BrB. Förslagetinnebar att uttrycket myndighetsutövning ersattes med en beskrivning avuttryckets innebörd. För att vara straffbar skulle enligt kommitténs förslaggärningen ha begåtts "i verksamhet för vars fullgörande det allmännasvarar". Dessutom föreslog kommittén vissa ändringar av förfångsrekvisitetoch en ny konstmktion av regleringen om straffrihet för ringa fall. uppdrag ingick också att granska disciplinansvarsreglerna.I den delen lade kommittén fram förslag till ändringar i bl.a. . Underremissbehandlingen instämde flertalet remissinstanser i kommitténs gmndläggandebedömningar. Kommitténs förslag om ändring av 20 kap. 1 § BrB fick dock ettblandat mottagande av remissinstanserna. proposition som regeringen beslutade på gmndval av betänkandet (prop. 1984/85:117) anförde chefen för att det åt minstone tills vidare inte borde göras någon ändring beträffande straffan svaret enligt 20 kap. 1 § BrB. I likhet med flera remissinstanser framhöll departementschefen att begreppet myndighetsutövning var väl inarbetat och förekom med likartad betydelse i flera skilda sammanhang såväl i BrB 6 som inom andralagstiftningsområden. En ändring av det slag som tjänste- Prop. 1988/89:113 ansvarskommittén föreslagit skulle därför enligt departementschefen medföraatt överensstämmelsen med andra lagrum där begreppet förekom rubbades. 1den nämnda propositionen lades således inte fram något förslag till ändring i20 kap. 1 § BrB. Däremot föreslogs vissa ändringar i bl. Dessa antogsav (jfr. SFS 1986:50). Sedanpropositionen behandlats i , väcktes på nytt ett antal motioner medkrav på ett utvidgat straffrättsligt ansvar. Medanledning av motionerna anförde justitieutskottet i sitt av godkändabetänkande (JuU 1985/86:34 s. 4 f) att de i motionerna uttalade kraven på enskärpning av straffansvaret för offentliga tjänstemän inte kunde lämnasobeaktade. Enligt utskottets mening borde därför frågan om tjänsteansvaret sesöver på nytt med utgångspunkten att en reell utvidgning av straffansvaretskulle komma till stånd. Ifråga om den närmare inriktningen av denna översyn uttalade utskottet bl.a.att det inte kunde komma i fråga att införa en strafibestämmelse om tjänstefelliknande den som före tjänsteansvarsreformen fanns upptagen i 20 kap. 4 § BrB.Vad som närmast borde övervägas var att ändra kravet på grov oaktsamhet ibestämmelsen om vårdslös myndighetsutövning. En annan möjlighet var enligtutskottet att ersätta kravet att gärningen skulle ha medfört förfång eller otillböriigförmån med en regel om ansvarsfrihet i ringa fall. Vidare borde övervägas en omregleringav begreppet myndighetsutövning så att dit fördes även sådan offentlig verksamhetsom rörde lagtillämpning utan att det var fråga om utövande av myndighet. Ianledning av framställning om förslag till lagstiftning om ett vidgatstraffansvar utarbetades inom den inledningsvis nämndapromemorian med förslag till ändring av 20 kap. I § BrB. 3.1 Behovet av vidgade ansvarsregler Jagvill inledningsvis erinra om att utgångspunkten för departementspromemorianhar varit att en reell utvidgning av det straffrättsliga ansvaret föroffentligt anställda skall kunna ske. Flera remissinstanser har emellertid ställtsig negativa eller i vart fall tveksamma till den utgångspunkten. Frånåtskilliga håll varnas för en övertro på att man genom ett utvidgat straffansvarkan åstadkomma någon höjd kvalitet inom den offentliga sektorn. Det framhållssärskilt att en omfattande kriminalisering tvärtom kan få till följd attkvalitetsnivån sjunker i väsentliga hänseenden som är av betydelse förenskilda. Hotet om straff kan verka hämmande på effektiviteten och leda tillökade handläggningstider och därmed också längre väntetider för allmänheten.Det betonas också att de enskildas intresse av att myndigheternas verksamhetfullgörs på ett riktigt sätt kan tillgodoses bättre på andra sätt ängenom en kriminalisering, t.ex. genom utbildning, Prop. 1988/89: 113 genomatt felaktiga mtiner snabbt rättas till och genom skadeståndsregler somgaranterar att den som drabbas av ett felaktigt beslut hålls skadeslös. Enmotsatt ståndpunkt intas av andra remissinstanser. Av särskild betydelse anserjag vara de uppfattningar som har förts fram av JO i ett gemensamt yttrande ochav JK. Dessa remissinstanser intar en särställning så till vida att de har tilluppgift att granska den offentliga förvaltningen. 1 yttrandet pekar JO påbrister i det nuvarande ansvarssyslemet inom den offentliga sektorn. Enligt JOär det straffrättsliga sanktionssystemet bättre ägnat att tillgodose denenskilde medborgarens intressen än det disciplinära, där helt andraöverväganden kan ha betydelse för frågan huruvida ett disciplinärt ingripandeskall inledas. JO anför vidare att det i praxis har visat sig att de nuvarande strafflestämmelsernainte är tillräckliga när det gällt att komma till rätta med klart straffvärdaförfaranden som har samband med myndighetsutövning. Detta har enligt JO lett tillatt allmänheten fått ett i viss mån minskat förtroende för den offentligaverksamheten. Enligt JK har tillämpningen av straffbestämmelserna visat påoklarheter och brister som ger anledning till en översyn. Föregen del vill jag anföra följande. Dehuvudprinciper som ligger till grund för ämbetsansvarsreformen har enligt minmening i huvudsak samma giltighet som när reformen genomfördes. Det finnsinga belägg för att standarden på den offentliga verksamheten skulle ha sänktssåsom en följd av reformerna. Det finns sålunda ingenting som tyder på att deoffentliga funktionärerna i någon ökad utsträckning skulle göra sig skyldiga tilluppsåtliga eller oaktsamma felaktigheter. Och det gäller trots att allt störrekrav ställs på deras effektivitet och produktivitet. Undersökningar visarockså att offentligt anställda allmänt sett håller en hög standard i fråga omsåväl kunskaper som skicklighet. Från denna synpunkt föreligger som jag sersaken inte något behov av skärpta straffregler. Jagvill också gärna instämma i uppfattningen att en intensifierad utbildning ochannan kompetensutveckling liksom andra åtgärder för att förbättramyndigheternas verksamhet ofta kan vara väl så effektiva medel mot att felbegås som hot om straff. Detgår å andra sidan inte att bortse från att verksamheten hos det allmänna iåtskilliga hänseenden har en annan karaktär än den som bedrivs inom denprivata sektorn. Myndigheternas verksamhet är av hänsyn främst till de enskildamedborgama underkastade särskilda rättssäkerhetskrav och bedrivs i storutsträckning på grundval av andra regler än dem som tillämpas inom den enskildasektorn. Detär därför enligt min mening klart att man inte kan vara utan ett ändamålsenligtutformat, speciellt sanktionssystem. För att allmänhetens förtroende för denoffentliga verksamheten skall kunna bevaras är det viktigt att bestämmelsernaär tillräckligt effektiva i situationer då ett ingripande är påkallat.Remissutfallet ger enligt min mening stöd för att de nuvarandestraffbestämmelserna inte i alla hänseenden uppfyller de krav som bör ställas.Det är också möjligt att dessa bestämmelser i praxis har fått ett snävaretillämpningsområde än avsikten ursprungligen har varit. 1988/89:113Det gör att vissa ändringar av reglerna är motiverade. Detär mot denna bakgrund som mina förslag skall ses. Förslagen innebär en vissskärpning av gällande straffbestämmelser. Men jag vill betona attförslaget inte innebär att utgångspunkterna för det nuvarande systemet ändraspå något grundläggande sätt. Deförslag som jag här lägger fram anknyter i fråga om den sakliga avgränsningenav det straffrättsliga ansvarsområdet nära till förslagen i departementspromemorian.Jag har emellertid i flera hänseenden funnit anledning att beakta synpunktersom förts fram vid remissbehandlingen. Den lagtekniska utformningen skiljer sigockså från den som föreslogs i promemorian. Jag har i den delen särskiltbeaktat vissa synpunkter som framförts i det gemensamma yttrandet av JO. Även isakligt hänseende ansluter mitt förslag nära till uppfattningen i detyttrandet. Jagvill i detta sammanhang slutligen framhålla att de förslag som jag lägger framhär kan ses som ett led i det arbete på att stärka rättssäkerheten imyndigheternas verksamhet som kommer till uttryck i bl.a. förvaltningslag. 3.2 Andra än straffrättsliga frågor rörandeansvarssystemet Motdepartementspromemorian har under remissbehandlingen riktats kritik för attförslagen i promemorian i alltför hög grad koncentrerats på de straffrättsligaaspekterna. Flera remissinstanser efterlyser en översyn av bestämmelserna i statsanställda m.fl. om disciplinansvar. Det sätts i fråga om dessabestämmelser är tillräckligt effektiva. a. JK anför att reglerna i äroklara och inte på ett tillfredsställande sätt anpassade till detstraffrättsliga ansvarssystemet. Även från andra håll uttalas önskemål om ensamlad översyn av sanktionssystemet, vilken fömtom de straffrättsliga ochdisciplinära ansvarsreglerna anses böra omfatta också det allmännasskadeståndsansvar för felaktig myndighetsutövning. Underremissbehandlingen har vidare framförts kritik mot att det'i departementspromemorianinte i tillräcklig utsträckning beaktats förhållandena på den kommunala ochlandstingskommunala sidan. Sålunda anför kammarrätten i att detsaknas effektiva sanktionsmedel mot kommuner som vägrar att följa gällandelagar. Från kammarrättens sida sätts i fråga om det föreligger tillräckligtbärande motiv för den nuvarande bestämmelsen i 20 kap I § tredje stycket BrBsom undantar ledamöter av beslutande statliga och kommunala församlingar frånansvar för myndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning. Som omnämns idepartementspromemorian har även justitieombudsmannen påtalatbristen på effektiva korrektionsmedel i detta hänseende. Denne har tillregeringen överlämnat ett beslut angående miljö- och hälsoskyddsnämnden i enkommun som i strid med gällande lag vägrat utöva någon fortlöpandelivsmedelstillsyn. Vidarebör nämnas att har aktualiserat frå gan huruvida ett utökat straffrättsligt ansvar bör medföra någon form av reservationsrätt för kommunalt anställda tjänstemän. För egen del vill jag närdet gäller den kommunala sidan erinra om den pågående kommunalansvarsutredningen(C 1986:02). Denna har i uppdrag att utreda behovet av åtgärder för attmotverka att kommuner och landsting överskrider gränserna för den kommunalakompetensen och sätter sig över domstolarnas avgöranden. Utredningen skall bl.a. analysera konsekvenserna av ett utvidgat straffrättsligt ansvar för deförtroendevalda och pröva om möjligheterna att ingripa behöver förstärkas(dir. 1986:15). Regeringen har också till utredningen överlämnat JO Ragne-malmsframställning för beaktande. Utredningsuppdraget omfattar således åtskilligaav de frågor rörande det kommunala regelsystemet som har aktualiserats underremissbehandlingen. Beträffandedet statliga disciplinära ansvarssystemet kan det finnas skäl att undersöka ivad mån reglerna i kan behöva ändras så att sanktionsregleringen sedd somhelhet får en lämpligare utformning. Det kan ske exempelvis i samband med enmera allmän översyn av .