prop · GC03123 · 1988-12-31 00:00:00 — Sedan beslut fattats om att utse en karantänshamn eller enkarantänsflygplats blir det en uppgift för landstingskommunen och kommunen attsvara för att hamnen eller flygplatsen har tillgång till den personal och utmstningsom behövs för kontroll av trafiken för att hindra att karantänssjukdomar försin i landet eller sprids till utlandet. Ansvaretför att smittskyddsåtgärderna samordnas vid karantänshamnar ochkarantänsflygplatser bör ligga på smittskyddsläkaren. Med hänsyn till dencentrala roll i smittskyddet som smittskyddsläkaren skall ha enligtsmittskyddslagen anser jag det naturligt att uppgiften läggs på honom.Smittskyddsläkaren skall samordna de insatser som kan bli nödvändiga, men hanskall inte ha någon direktivrätt gentenfiot miljö- och hälsoskyddsnämnden. Endasti de allra största kommunerna har miljö- och hälsoskyddsnämnden tillgång tillegen läkare. Jag finner det därför naturligt att smittskyddsläkaren biträdermiljö- och hälsoskyddsnämnden i dess uppgifter inom karantänsverksamhet. Enligtgällande karantänsförordning skall förklara ett område smittatav en karantänssjukdom om området utom eller inom landet är att betraktasom smittat av sjukdomen enligt IHR och det finns risk för att sjukdomen försin i landet eller sprids härifrån till utlandet. En motsvarande bestämmelse in i karantänslagen. Eneffektiv karantänsverksamhet förutsätter att sanitära åtgärder av 26 miljö-och hälsoskyddsnämnden sätts in snabbt. Åtgärderna skall dock Prop.1988/89:123 vidtas med hänsyn och försiktighet för att förhindra onödigtobehag, hälsorisker och skada. IHRbygger på bl.a. principen att ett intyg som har utfärdats i ett land skall varagiltigt också i ett annat land som är anslutet till överenskommelsen. Det ärdärför nödvändigt att miljö- och hälsoskyddsnämnden och smittskyddsläkarenutfärdar skriftliga intyg i enlighet med IHR beträffande de åtgärder som devidtagit enligt karantänslagen, i de fall den som berörs av åtgärden begär det. Enligtgällande karantänsförordning skall befälhavare på fartyg vid ankomsten tillförsta svenska hamn överlämna en deklaration om hälsotillståndet ombord tulltjänsteman (I2§). Samma skyldighet har befälhavare på luftfartyg (I8§).Utredaren anser att, i den omfattning sådana deklarationer behövs också iframtiden, deklarationen bör kunna lämnas per radio som befälhavarenenligt tullagstiftningen anmäler att fartyget skall anlöpa svensk hamn. Jagdelar utredarens uppfattning att en förenkling av nuvarande deklarationsskyldighetbör eftersträvas. Såsom framkom vid hearingen är det dock inte möjligt att heltfrångå ordningen med hälsodeklarationer. Skyldigheten att lämna uppgift omhälsotillståndet ombord bör dock begränsas till de situationer då det finns enförhöjd risk för att smitta av en karantänssjukdom kan finnas ombord. Jagdelar utredarens bedömning att uppgiften därvid bör lämnas sombefälhavaren enligt tullagstiftningen anmäler att fartyget skall anlöpa svenskhamn. Anmälanom hälsotillståndet ombord bör göras i tre olika situationer. Den första gällerdet fall då befälhavaren på fartyget eller luftfartyget har anledning att antaatt smitta av karantänssjukdom kan finnas ombord. Det andra är när fartygetkommer från en hamn eller flygplats i ett område som har förklarats smittat aven karantänssjukdom. Den tredje situationen är när det ombord på fartyget finnsen person som har vistats inom ett smittförklarat område attinkubalionstiden för sjukdomen inte har gått ut vid fartygets ankomst tillsvensk hamn eller flygplats. Omadekvata smittskyddsåtgärder skall kunna vidtas i de fall tullmyndighetenhar fått en anmälan om hälsotillståndet ombord på ett fartyg eller luftfartygmåste tullmyndigheten underrätta smittskyddsläkaren om innehållet ianmälan. Vilkaåtgärder som kan komma i fråga när det gäller ingripanden mot personer,transportmedel, gods, bagage m.m. som ankommer till och som för smittaeller som misstänks föra smitta varierar självfallet beroende på vilken sjukdomdet gäller och omständighetema i det enskilda fallet. Det bör vara en uppgiftför regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddelaverkställighetsföreskrifter om vilka åtgärder som kan komma i fråga. Karantänslagenbör dock inte innehålla bestämmelser om att sådana åtgärder får vidtas medtvång. Om det visar sig att den som berörs av åtgärden motsätter sig den, fåråtgärden, såsom jag har framhållit, vidtas endast om den har stöd ismittskyddslagen eller i annan lag. Enviktig princip i IHR är att fartyg öch luftfartyg inte får förvägras 27 tillträde till hamnrespektive flygplats av smittskyddsskäl. En bestämmelse Prop. 1988/89:123 meddenna innebörd finns i karantänsförordningen (15§). Bestämmelsen bör föras övertill karantänslagen. Omden situationen skulle inträffa att miljö- och hälsoskyddsnämnden föreskrivitatt en viss sanitär åtgärd skall vidtas beträffande ett fartyg eller ettluftfartyg och befälhavaren motsätter sig åtgärden, bör fartyget, liksom enligtgällande bestämmelser, inte få hindras från att fortsätta sin resa. Det bördock krävas att fartyget fortsätter sin resa och det bör inte hellerfå anlöpa annan hamn här i landet. Fartyget bör däremot tillåtas inta bränsle,vatten och andra förnödenheter som det behöver, under förutsättning att detkan ske utan risk för smittspridning. Luftfartygsom ankommer från utlandet till landar regelmässigt på deinternationella flygplatser som även är karantänsflygplatser. Det kan emellertidinträffa att landningen i enstaka fall sker på någon annan flygplats. Skerdetta bör befälhavaren vara skyldig att genast underrätta smittskyddsläkaren,miljö- och hälsoskyddsnämnden eller någon annan offentlig myndighet. Iartikel 48 IHR finns bestämmelser om vilka sanitära åtgärder som får vidtasbeträffande brev, tidningar, böcker och andra trycksaker. I stort överensstämmandebestämmelser har tagits in i 20§ gällande karantänsförordning. I paragrafenföreskrivs att post, tidningar och trycksaker, som inte är bagage, inte fårunderkastas åtgärder enligt förordningen. Om mottagaren medger det får åtgärdvidtas beträffande postpaket som kommer från ett kolerasmittat område och sommisstänks innehålla livsmedel. Skulle mottagaren motsätta sig åtgärden skallpaketet återsändas till avsändaren. Bestämmelsema bör föras över tillkarantänslagen. Vadjag här sagt om skyldigheten för befälhavare på fartyg och luftfartyg att lämna uppgifter om hälsotillståndet ombord gäller den situation då ' resenäreroch andra personer, transportmedel, gods m. m. ankommer till Sverige.Karantänsverksamheten syftar emellertid också till att söka hindra att smittasprids från vårt land till utlandet. Karantänsförordningen innehåller i dettaavseende bestämmelser som innebär bl. a. inskränkningar i den enskildesmöjligheter att fritt lämna landet när han för smitta av en karantänssjukdom. 1IHR finns bestämmelser om vilka åtgärder som får vidtas inför en avresa(artikel 30). Vårtåtagande enligt IHR innebär att vi också i fortsättningen måste ha möjligheteratt vidta åtgärder för att hindra att smittförande resenärer för smittan vidaretill andra länder. Jag anser att det är rimligt att den som på grund av enkarantänssjukdom har frivilligt tagits in på sjukhus, har meddelats en förhållningsregelom isolering enligt smittskyddslagen eller har tvångsisolerats på sjukhusenligt nämnda lag inte bör ha rätt att resa ut ur landet. Det bör vara enuppgift för i första hand smittskyddsläkaren att vidta de åtgärder som behövsför att förhindra att sådana personer lämnar landet. I defall den smittade inte intagits på sjukhus frivilligt eller med tvång och man inte heller bedömt risken för smittspridning som så överhäng ande att han meddelats en förhållningsregel om isolering, finns det där emot inte någon anledning att hindra den smittade från att lämna landet. ett sådant fall bör handock vara skyldig att före avresan meddela Prop. 1988/89:123 smittskyddsläkarenom tidpunkten för avresan och målet för resan, så att smittskyddsläkaren kanunderrätta hälsovårdsmyndigheten på ankomstorten om avresan och andraomständigheter av betydelse för att där förhindra eventuell smittspridning. Enhel del av bestämmelserna i gäller åtgärder för att bekämpa råttor. Skälet tilldetta är att pest sprids med bl. a. den svarta råttan. Också i karantänsförordningenhar bestämmelserna om åtgärder mot råttor fått ett stort utrymme. Ett heltavsnitt i förordningen ägnas åt frågan. Även om sannolikheten är liten för attpestsmitta skall föras till med råttor, bedömer jag det inte sommöjligt att i karantänslagen avvara bestämmelser om bekämpning av råttor. Någradetaljbestämmelser av den art som finns i karantänsförordningen behöveremellertid inte tas in i karantänslagen. Bestämmelser av sådan karaktär kanbeslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Ikarantänslagen bör föreskrivas att miljö- och hälsoskyddsnämnden i en kommunmed hamn skall vidta de åtgärder som behövs för att utrota råttor i hamnen ochför att skydda hamnens anläggningar mot råttor. Det huvudsakliga ansvaret föratt råttor inte förs in i landet bör dock, i likhet med vad som gäller förnärvarande, inte ligga hos miljö- och hälsoskyddsnämnden utan hos debefälhavare på fartyg som trafikerar svenska hamnar. På samma sätt som i dagmåste därför krävas att en befälhavare på ett fartyg vid ankomsten till svenskhamn uppvisar för tullmyndigheten ett skriftligt intyg om att utrotning avråttor har skett ombord eller att utrotning ej har behövts. Ett sådant intygkan lämpligen kallas råttsaneringsbevis. Oin befälhavaren inte kan uppvisa ettgiltigt råttsaneringsbevis, bör det vara tullmyndighetens sak ätt omedelbartunderrätta miljö- och hälsoskyddsnämnden om förhållandet. Det blir därefter enuppgift för nämnden att undersöka fartyget vad beträffar råttor. Om det därvidvisar sig att det finns råttor ombord skall nämnden vidta de åtgärder sombehövs för att utrota dessa. Vissaundantag bör göras från skyldigheten för befälhavare på fartyg att uppvisa råttsaneringsbevis.Enligt karantänsförordningen gäller skyldigheten inte befälhavare på fartygsom anlöper endast hamnar i , , eller och inteheller befälhavare på fiskefartyg, fritidsfartyg, bogserfartyg,bärgningsfartyg, lotsfartyg eller örlogsfartyg (23§). Bestämmelser om undantagbör beslutas av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Isamma ordning bör meddelas föreskrifter om främst vilka miljö- ochhälsoskyddsnämnder som skall vara behöriga att utfärda råttsaneringsbevis ochom giltigheten av sådana intyg. Enligtbestämmelserna i avsnitt VII IHR är det möjligt att ta ut avgifter för vissa avde åtgärder som ligger inom ramen av överenskommelsen. Bestämmelser om avgifterfinns i 28 § karantänsförordningen. Enligt dessa får miljö- ochhälsoskyddsnämnden ta ut avgifter för smittrening, desinfektion, utrotning avråttor och för besiktning av fartyg vad beträffar råttor. Taxan för avgifternafastställs av efter samråd med Förandra åtgärder enligt förordningen får avgift Prop. 1988/89: 123 inte tasut. Regleringen bör behållas oförändrad i sak. Tillsynenöver karantänsverksamheten bör ligga på . Styrelsens tillsynkan självfallet inte omfatta andra centrala myndigheter och personal som lyderunder sådana myndigheter. 1IHR finns ett flertal bestämmelser som anger uppgifter för den myndighet som iöverenskommelsen benämns "health administration" (nationellhälsovårdsförvaltning). Enligt karantänsförordningen skall socialstyrelsenfullgöra de uppgifter som enligt IHR ankommer på den nationellahälsovårdsförvaltningen. Också enligt den nya karantänslagen bör uppgifternaligga på . En bestämmelse härom bör tas in i karantänslagen. IHRinnehåller också bestämmelser om uppgifter för "health authority"(lokal hälsovårdsförvaltning). Enligt karantänsförordningen ligger dessa uppgifterpå miljö- och hälsoskyddsnämnden och den av nämnden förordnadekarantänsläkaren. Mitt förslag till karantänslag innebär att uppgifterna delasupp mellan miljö- och hälsoskyddsnämnden och smittskyddsläkaren. behåller de uppgifter som avser objektinriktade åtgärder ochsmittskyddsläkaren övertar ansvaret för de personinriktade åtgärderna. Meddenna klara uppdelning av uppgifterna ser jag inte någon svårighet att i deenskilda fallen avgöra vem som skall svara för vad. Denlokala hälsovårdsförvaltningen har inte på samma sätt som den regionalahälsovårdsförvaltningen några åtaganden gentemot t. ex. WHO. Det finns därförinte någon anledning att i karantänslagen ta in en bestämmelse om vem som ärlokal hälsovårdsförvaltning. En sådan bestämmelse finns inte heller ikarantänsförordningen. Ikarantänslagen bör vidare tas in en bestämmelse om att de myndigheter som haren verksamhet där man kan komma i kontakt med smitta i karantänssammanhangskall vara skyldiga att inom sina respektive verksamhetsområden varauppmärksamma på efterlevnaden av karantänslagstiftningen. 1karantänslagen bör också tas in bestämmelser om straff och överklagande avbeslut. Somjag tidigare framhållit innebär mitt förslag att karantänsverksamhetenbegränsas och förenklas. Med hänsyn till att verksamheten är avmindre omfattning torde dock förslaget totalt sett inte leda till några nämnvärdakostnadsbesparingar. Den minskade kostnaden för kommunerna som det innebär attinte längre behöva tillhandahålla karantänsläkare torde i stort uppvägas av enmotsvarande kostnadsökning för landstingskommunerna, genom attsmittskyddsläkarna tar över karantänsläkarnas uppgifter. Kostnadsökningen äremellertid så marginell att den får anses rymmas inom smittskyddsläkarnasövriga smittskyddsverksamhet. Mittförslag att ta in bestämmelserna om karantänsverksamheten i en karantänslaginnebär att bemyndigandet i 69 § smittskyddslagen (1988:1472) för regeringenatt meddela föreskrifter om karantänsverksamheten bör upphävas. 3 Upprättade lagförslag Prop. 1enlighet med vad jag nu anfört har inom upprättats förslagtill 1. karantänslag, 2. lag om ändring ismittskyddslagen (1988:1472). Förslagen bör fogas till protokollet i dettaärende som bilaga 4. 4.1 Förslaget till karantänslag 1§ 1 denna lag ges bestämmelser till skydd mot att karantänssjukdomar förs in ilandet eller sprids till utlandet genom land-, luft- eller sjötrafik. Ifråga om trafiken mellan , , och får regeringenmeddela bestämmelser som avviker från vad som föreskrivs i denna lag. Paragrafenmotsvarar, med vissa språkliga och redaktionella ändringar, 1 § första stycketförsta meningen och I § andra stycket karantänsförordningen. De grundläggande bestämmelserna om hur smittsamma sjukdomar skallbekämpas finns i smittskyddslagstiftningen. Smittskyddslagstiftningeninnehåller emellertid inte några materiella bestämmelser som särskilt tar siktepä att förhindra att smitta förs in i vårt land eller sprids härifrån tillandra länder. Sådana bestämmelser har funnits isärskilda karantänsförfattningar. Ocksåden nya smittskyddslagen bygger på principen att bestämmelserna om karantänbör ges i en från smittskyddslagen fristående lagstiftning. Som framgår av denallmänna motiveringen har det bedömts lämpligt att ge de grundläggandekarantänsreglerna lagform. Eftersomde grundläggande bestämmelsema om hur de smittsamma sjukdomarna skall bekämpasfinns i smittskyddslagen, blir bestämmelserna i karantänslagen att betraktasom ett komplement till smittskyddslagen. Detta innebär bl. a. att åtskilligaav de åtgärder som i karantänsverksamheten kan behöva vidtas med tvång fårgrundas på bestämmelserna i smittskyddslagstiftningen. Också åtgärder somvidtas med stöd av annan lagstiftning, t.ex. livsmedelslagen, epizootilagenoch hälsoskyddslagen, kan vara av betydelse för karantänsverksamheten. Närdet gäller åtgärder till skydd mot att smittsamma sjukdomar sprids med djureller varor som har anknytning till djur eller djurhållning finns bestämmelseri den veterinära införselkungörelsen (1958:551) och i den veterinärautförselkungörelsen (1958:552). IHR tillåter att två eller flera länder ingår särskilda överenskommelserför att underlätta tillämpningen av bestämmelserna (avsnitt VIII, artikd 85). Sverigehar ingått sådana överenskommelser med , Dessasärbestämmelser finns i kungörelsen (1955:105) om Prop. 1988/89:123 tillämpningav en mellan , och träffadöverenskommelse rörande underlättande av den sanitära kontrollen över trafikenmellan länderna, kungörelsen (1959:464) angående anslutning till enmellan , och träffad överenskommelserörande underlättande av den sanitära kontrollen över trafiken mellan ländernaoch kungörelsen (1960:554) angående anslutning till en mellanSverige, , och gällande överenskommelse den 19 mars 1955rörande underiättan-de av den sanitära kontrollen över trafiken mellanländerna. Överenskommelsernamed våra nordiska grannländer och de på grund därav beslutade författningarnabör gälla också sedan en ny karantänslag har trätt i kraft. 1 detta stycke hardärför tagits in en bestämmelse som innebär bl. a. att överenskommelserna ochförfattningarna kan fortsätta att gälla utan att nu prövar dessa isak. 2§ Med karantänssjukdom avses i denna lag gula febern, kolera och pest. Paragrafenmotsvarar I § första stycket andra meningen karantänsförordningen. Tillskillnad mot smittskyddslagen, som i princip är tillämplig beträffande allasmittsamma sjukdomar, gäller karantänslagen endast gula febern, kolera ochpest, dvs. de sjukdomar som omfattas av de internationellahälsovårdsbestämmelserna, International Health Regulations (IHR). Dessasjukdomar benämns karantänssjukdomar. gällde bestämmelserna i smittkoppor. 3§ skall svara för att sanitära åtgärder vidtasbeträffande laster, bagage och annat gods, transportmedel och djur. För andrasmittskyddsåtgärder enligt denna lag svarar smittskyddsläkaren. Om den somberörs av en smittskyddsåtgärd motsätter sig åtgärden, får den vidtas endast omden har stöd i smittskyddslagen (1988:1472) eller någon annan lag. Förstastycket har en viss motsvarighet i 2 § karantänsförordningen. Andra stycket harinte någon motsvarighet i karantänsförordningen. Inom ett landstingsområde skall kommunerna och land stingskommunen svara för karantänsverksamheten. Kommunens uppgifter skall ligga på miljö-och hälsoskyddsnämnden och landstingskommunens på smittskyddsläkaren. Detta innebär ett avsteg från gällande ordning, där hela ansvaret ligger på miljö- och hälsoskyddsnämnden. Ansvarsfördelningen mellan nämnden och smittskyddsläkaren är i princip densamma som i den nya smittskyddslagen. De objektinriktade åtgärderna, dvs. åtgärder som gäller djur och andra objekt som kan sprida smitta, är en uppgift för miljö- och hälsoskyddsnämnden medan de personinriktade åtgärderna, dvs. åtgär der som direkt gäller en människa, är en uppgift för smittskyddsläkaren. och smittskyddsläkaren svarar var och Prop. 1988/89:123 enför sina uppgifter enligt karantänslagen. Detta innebär inte att de skall verkafristående från varandra. 1 6§ finns bestämmelser om att smittskyddsläkarenskall samordna smittskyddskontrollen vid karantänshamnar ochkarantänsflygplatser. Hans samordnande funktion innebär dock inte att han harnågon direktivrätt gentemot nämnden men förutsätter självklart ett närasamarbete med bl. a. nämnden. 16 § finns också en bestämmelse om att smittskyddsläkaren skall biträda nämndeni dess uppgifter enligt karantänslagen. Vidare finns i främst 12 § smittskyddslagenbestämmelser om samverkan mellan bl.a. smittskyddsläkaren och miljö- ochhälsoskyddsnämnden. En effektiv och väl fungerande karantänsverksamhetförutsätter således ett nära samarbete mellan i första hand miljö- ochhälsoskyddsnämnden och smittskyddsläkaren. Gällande karantänsförordning bygger i princip på den grundsatsen attingripanden mot enskilda som görs med tvång skall ske med stöd av lag. Någonuttrycklig bestämmelse härom har dock inte tagits in i förordningen. I 14§andra stycket karantänsförordningen föreskrivs dock, att om fråga uppkommer omintagning på sjukhus, isolering eller annan inskränkning i någons rörelsefrihetgäller vad som är föreskrivet i smittskyddslagen för fall där någon misstänkslida av allmänfariig sjukdom eller föra smitta av sådan sjukdom. Somframgår av den allmänna motiveringen skall karantänslagen inte innehålla någrabestämmelser om tvångsåtgärder. Om ett ingripande i karantänssyfte krävertvångsåtgärder, får det vidtas med stöd av annan lagstiftning, främstsmittskyddslagen: En bestämmelse härom har tagits in i detta stycke. 4§ Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer skall efter samrådmed de berörda landstingskommunerna och kommunerna föreskriva att vissa hamnaroch flygplatser skall vara karantänshamnar respektive karantänsflygplatser. Paragrafenmotsvaras i sak av 3 § andra meningen karantänsförordningen. Bestämmelser omutseende av karantänshamnar och karantänsflygplatser finns i artiklarna 17 och18 IHR. Bestämmelseninnebär att vissa hamnar och flygplatser, liksom , skall utses tillkarantänshamnar respektive karantänsflygplatser. En sådan hamn eller flygplatsskall i princip uppfylla de krav som ställs upp i artiklarna 17 och 18 IHR.Kraven innebär kort uttryckt att det skall finnas tillgång till den personaloch den utrustning och andra faciliteter som krävs med hänsyn tillförhållandena i det enskilda fallet. Uppgiftenatt utse karantänshamnar och karantänsflygplatser bör lik som enligt gällande karantänsförordning läggas på . Detta stämmer överens med bestämmelserna i , enligt vilka uppgiften skall ligga på health administration. Beträffande frågan om ett bemyndigande för att besluta om karantänshamnar och karantänsflygplat ser avser jag att återkomma till regeringen sedan tagit ställning till förslaget till karantänslag. 3 1988/89. Att samråd skall ske medberörda landstingskommuner och kommuner Prop. 1988/89:123 är ensjälvklarhet. Det är dock själv som slutligt avgör vilka hamnaroch flygplatser som skall utses. 5 §Landstingskommunen och den berörda kommunen skall svara för att karantänshamnar och karantänsflygplatser har tillgång till den personal och den utrustning som behövs för kontroll av trafiken så att karantäns sjukdomar inte förs in i landet eller sprids till utlandet. Paragrafenmotsvarar 3 § första meningen gällande karantänsförordning. 1 avsnitt 111 av IHRfinns bestämmelser om den personal och utrustning som skall finnas att tillgåvid hamnar och flygplatser. Närdet gäller länder som är hårt drabbade av karantänssjukdomar kan det självklartvara av största betydelse att den personal och utrustning som behövs ikarantänssammanhang finns, mer eller mindre stationärt, på plats i hamnen ellervid flygplatsen. I vårt land, som sällan drabbas av smitta från sådanasjukdomar, är däremot behovet av en fast organisation i detta avseende litet. 1paragrafen föreskrivs därför att karantänshamnar och karantänsflygplatser skallha tillgång till den utrustning och personal som behövs. Detta innebär attpersonalen och utrustningen inte behöver finnas vid hamnen respektiveflygplatsen, utan det är tillräckligt att den finns i beredskap för eventuellaingripanden. Behovet av personal och utrustning samt dess tillgänglighet fårbedömas av landstingskommunen och den berörda kommunen med hänsyn till dels detallmänna smittskyddsläget, dels förhållandena i det enskilda fallet. Dettaöverensstämmer med kraven i IHR och nuvarande praxis inom karantänsverksamheteni vårt land. Bestämmelseninnebär att landstingskommunen och kommunen gemensamt svarar för personal ochutrustning, med den fördelning mdlan dem som följer av ansvarsfördelningenenligt denna lag. En kommun som inte hör till någon landstingskommun svarargivetvis själv för all personal och utrustning. 6 §Smittskyddsläkaren skall samordna smittskyddskontrollen vid ka rantänshamnar och karantänsflygplatser. Smittskyddsläkaren,eller den läkare som han överlåter uppgiften åt, skall vid behov utföraläkarundersökning och vaccination samt utfärda ett skriftligt intyg omåtgärden, om den som berörs av åtgärden begär det. Smittskyddsläkarenskall biträda miljö- och hälsoskyddsnämnden i dess uppgifter enligt denna lag.