prop · GC0395 · 1988-12-31 00:00:00 — Enordinarie domare är skyldig att utöva en annan tjänst än sin egen bara om detgäller en jämställd eller högre domartjänst vid den domstol som han tillhör.Dock föreligger dessutom skyldighet att tillfälligt tjänstgöra i en annan domstol 1. fören rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom samma hovrättsområde vid sådan handläggning som kräver Jlera lag farna domare än en, 2. för en rådman i länsrätt: somsärskild ledamot i en tingsrätt eller en hovrätt, 3. för ett kammarrättsråd: som särskild ledamot i enhovrätt. Enordinarie domare är skyldig atl utöva en annan tjänst än sin egen bara om detgäller en jämställd eller högre domartjänst vid den domstol som han tillhör.Dock föreligger dessutom skyldighet atl tillfälligt tjänstgöra i en annan domstolvid sådan handläggning där flera lagfarna dotnare deltar 1.för en rådman i tingsrätt: som ledamot i en annan tingsrätt inom sammahovrättsområde, 2. för en rådman i länsrätt: somledamot i en tingsrätt eller en hovrätt, 3. för ett kammarrättsråd: somledamot i en hovrätt. Denna lag träder ikraft . Lagen omtryckt 1986:430. 11 Förslag till Prop. Lag om ändring i vattenlägen (1983:291) Härigenomföreskrivs alt 13 kap. 4§ vattenlagen (1983:291) skall ha följande lydelse. 4§ är vid hand- är, om inte an- läggningen av mål domför med en- nat följer av denna lag, domför med dast ordföranden i samma ulsträck- endast ordföranden vid handlägg ning som en tingsrätt är domför ning som inte sker vid huvudför- med en lagfaren domare, om inte handling och vid huvudförhandling i annat följer av denna lag. fall som avses i 1 kap. 3 a § andra och tredje styckena rättegångsbaf ken. Innanordföranden fattar beslut bör han rådgöra med en teknisk ledamot, om frågansbeskaffenhet påkallar det. Dennalag träder i kraft den . Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,R. , , Hulterström, G. , , , ,, , , , Lagrådsremiss om ändringar i m.m. År1977 tillkallades en kommitté för översyn av reglerna för rättegången vid deallmänna domstolarna. Kommittén antog namnet rättegångsutredningen (RU).Uppdraget tog enligt de urspmngliga direktiven (dir. 1977:10) främst sikte pärättegången vid tingsrätterna. Det utvidgades genom tilläggsdirektiv (dir.1981:47) till andra frågor, bl.a. rörande hovrätterna och högsta domstolen.Utredningen (Ledamöter: , ordförande,chefsrådmannen , överåklagaren , advokaten , kuratorn och lantmästaren ) lämnade efterflera deibetänkanden sitt slutbetänkande Översyn av 4Hovrättsfrågor, sammansättningsfrågor m.m. . har i stort sett rätt enighet om förslagen i slutbetän-kandel, menreservationer förekommer. En av reservationerna som gäller frågan om s. k.dispensprövning i hovrätt har starkt stöd bland utredningens sakkunniga ochexperter.' Jagavser nu att la upp huvudparten av de frågor som behandlas i slulbetänkandet.Frågan om dispensprövning förtjänar däremot, som jag strax återkommer till,ytterligare överväganden och fär tas upp i ett senare sammanhang. Tillprotokollet i detta ärende bör fogas dels RU:s sammanfattning av sittbetänkande som bilaga I, dels RU:s lagförslag som bilaga 2 och dels enförteckning över remissinstanserna som bilaga 3. En sammanställning överremissyttrandena har gjorts inom och finns tillgänglig ilagstiftningsärendet (Dnr 87 2935). Jagavser att i della sammanhang även la upp en skrivelse från bostads-domstolenmed förslag till ändrade sammansätlningsregler för domstolen. Skrivelsen harremitterats till , , 'Utredningsmajoriteten bestod av tre ledamöter, däribland ordföranden. En sak kunnig instämde med majoriteten. Mot utredningens ställningstagande reserverade sig tre ledamöter, fyra sakkunniga (varav en delvis) och tre experter. , Sveriges Bostadsrättsföreningars Central- Prop.1988/89:95 organisation och . Till protokollet börfogas bostadsdomstolens skrivelse som bilaga 4. Remissvaren finns tillgängligai lagstiftningsärendet (Dnr 88-3314). Förfarandeti de allmänna domstolarna regleras i första hand av (RB). Denträdde 1948 och innebar då en radikal nyordning. Utmärkande förförfarandet enligt RB är principerna om munl-lighet, omedelbarhet oehkoncentration. Dessa principer innebär bl. a. atl ett mål skall avgöras vid enmuntlig, koncentrerad huvudförhandling, där bevisningen läggs fram ochparternas argumentering äger rum inför domstolen. Detta skall skapagoda förutsättningar för den fria bevisprövning som förutsätts i RB och därmedför materiellt riktiga avgöranden. Utgångspunktenför RU:s reformarbete har varit att de grundläggande principerna i RB skallbehällas. En huvuduppgift för utredningen har emellertid varit att överväga omman kan jämka något på principerna med hänsyn lill de krav som processekonomi,praktiska hänsyn och hushållning med rättsväsendets resurser ställer. Den1 reformerades lingsrällsförfarandel på grundval av RU:s förslag ieU delbetänkande (prop. 1986/87:89, JuU 31, rskr. 278, SFS1987:747). Den gemensamma nämnaren för de ändringar som då gjordes var all mani högre grad än tidigare skulle kunna anpassa rättegångarna till vad det enskildamålet kräver. Avsikten var alt verksamheten vid framför allt tingsrätternaskulle kunna bedrivas mer effektivi . Även hovrätterna berördesdelvis av förslagen. Deförslag som jag nu skall lägga fram grundar sig, som jag nämnde, huvudsakligenpä RU:s slutbetänkande . När det gäller hovrättsprocessen syftarförslagen till all skapa ytterligare förutsättningar för en ändamålsenlighandläggning av tvistemål och brottmål. Redanhär vill jag nämna något ytterligare om en fråga som utredningen har fast stor vikt vid när det gäller hovrättsprocessen, nämligen frågan om s.k. prövningstillstånd i hovrätt. gäller beträffande vissa tvistemål s.k. småmål atl de inte tas upp till fullständig prövning i hovrätt annat än om hovrätten lämnat tillstånd tiU det. Utredningens majoritet har föreslagit att dessa regler om prövningstillstånd avskaffas. I en reservation till betänkandet föreslås däremot atl reglerna om prövnings tillstånd i småmål behålls och vidare atl kravet på prövningstillstånd i hovrätt utvidgas till vissa andra tvistemål och lill vissa lindrigare brottmål. Enligt min mening ligger förslaget i reservationen väl i linje med önske målet om att i högre grad än nu kunna anpassa förfarandet till vad det enskilda målet kräver och med strävandena all koncentrera hovrätternas resurser till de mera komplicerade fallen. Emellertid bör frågan om dis pensprövning belysas ytterligare såväl från rättssäkerhetssynpunkt som 30 från rent laglekniskutgångspunkt. Jag avser därför att låta Prop. 1988/89:95remittera en departementspromemoria med förslag lill utvidgning av systemetmed prövningstillstånd på grundval av förslaget i reservationen. Jag tarsåledes inte upp frågan om prövningstillstånd i hovrätt i detta ärende. Jagkommer i del följande att förutom frågor om rättegängen i hovrätt också inpå frågorna om undanröjande och återförvisning, där mina förslag syftar tillatt minska den för parterna besvärande risken för upprepade rättegångar somföljer av de nuvarande reglerna. Vidare tar jag upp förslag till ändradesammansättningsregler i såväl hovrätt som tingsrätt. Dessa förslag utgår frånintresset av en med bibehållen rättssäkerhet ändamålsenlig hushållning meddomstolsväsendets resurser. 2.2.1Gällande ordning i huvuddrag Tingsrätternasdomar kan utom i vissa undantagsfall överklagas till hovrätt genom s. k. vad.De flesta beslut av tingsrätt kan överklagas lill hovrätt genom besvär. Deöverklagade målen fördelas i hovrätterna på tre olika kategorier: tvistemål,brottmål och övriga mål, som brukar kallas besvärsmål. Tvistemåloch brottmål är de mål som överklagats genom vad i tvistemål och brottmål,ofta gemensamt betecknade vademål. De flesta andra mål hänförs lill kategorinbesvärsmål. Den senare målgruppen består av mål av vitt skilda slag. Dithänförs i första hand frågor som överklagats genom besvär i brottmål och itvistemål, l.ex. tingsrättens beslut i olika frågor under pågående rättegång.Till kategorin besvärsmål förs också t. ex. överklaganden i domstolsärenden,såsom adoptionsärenden, namnärenden och boupptecknings- och arvsskatteärenden,besvär över beslut av inskrivningsmyndighet, besvär över beslut avlänsskallemyndighel i gåvo-skatleärenden samt besvär över kronofogdemyndighetsbeslut i utsök-ningsmål och lönegaranliärenden. Detfinns stora skillnader när det gäller handläggningen av å ena sidan tvistemåloch brottmål och å andra sidan besvärsmål. I fråga om tvistemål och brottmållämnar ett ganska stort utrymme för principerna om muntlighet,omedelbarhet och koncentration också i hovrätten. I tvistemål och brottmålgäller sålunda som huvudregel atl hovrätten skall grunda sill avgörande på vadsom förekommit vid en muntlig förhandling. Möjligheterna att avgöra målenefter enbart skriftlig handläggning har dock ökat genom olika reformer efterRB:s införande. Principernaom muntlighet, omedelbarhet och koncentration gäller där emot inte i besvärsprocessen. Den processen är skriftlig, dvs. målen avgörs på handlingarna. Huvudförhandling förekommer aldrig men det finns en möjlighet för hovrätten alt hålla förhör med parter och andra. Även i övrigt är förfarandet i besvärsmål enklare än i andra mål. Sålunda kan målen i större utsträckning än andra mål avgöras utan alt motparten 31 beredstillfälle alt yttra sig. Det gäller i första hand när hovrätten inte Prop.1988/89:95 ändrar det överklagade avgörandet. Denuvarande reglema innebär beträffande samtliga målkategorier att hovrätten gören fullständig överprövning av tingsrättens avgörande i den mån det föranledsav överklagandet. I hovrätten kan i viss utsträckning också åberopas nyttmaterial. Reglernaom hovrätts sammansättning innebär att hovrätten normalt är domför med trelagfarna domare. I mål som överklagats frän tingsrätt skall dock minst fyralagfama domare delta i hovrätten, om tre eller flera lagfarna domare deltagit itingsrättens avgörande. I familjemäl och brottmål gäller i stället atlhovrätten är domför med tre lagfarna domare oeh två nämndemän. Vid avgörande avfamiljemål och brottmål på handlingarna och vid avgörande av bötesmål ärhovrätten domför med tre lagfarna domare. 2.2.2Utgångspunkter för en reform Ensjälvklar utgångspunkt för det reformarbete som har bedrivits ifräga om förfarandet vid de allmänna domstolarna har varit atl systemet med tredomstolsinstanser alltså tingsrätterna, hovrätterna och högsta domstolen skall behållas. Men den omständigheten atl det finns tre domstolsinstanser innebärsjälvfaUet inte att de tre instanserna har samma funktioner. Principenär sedan gammall den alt tyngdpunkten i rättskipningen skall ligga itingsrätterna. Redan där skall parterna erbjudas en fullständig ochkvalificerad prövning. a. genom sin geografiska spridning har tingsrätternade bästa förutsättningarna alt tillhandahålla en sådan prövning till en rimligkostnad. -Hur väl man än anordnar förfarandet vid tingsrätterna finns det naturligtvismål som av någon anledning blir felaktigt avgjorda. Hovrätternas huvuduppgiftär att rätta till sådana felaktiga avgöranden. Förhögsta domstolens del, slutligen, står prejudikatbildningen i centrum. Högstadomstolens huvuduppgift är alt meddela avgöranden som kan tjäna till ledningför rättstillämpningen. sysslar därför inte annat än i mycketbegränsad utsträckning med att korrigera felaktiga domstolsavgöranden. Syftetmed en översyn av hovrätlsförfarandel bör vara att se till att resursernakoncentreras på de frågor som är väsentliga med hänsyn till syftet medhovrätternas verksamhet. Det är alltså viktigt att hovrätterna kan ägnahuvuddelen av sin verksamhet åt att granska och överpröva mål som kan varafelaktigt avgjorda i tingsrätterna, framstår som svårbedömda eller som i andra hänseendenär kvalificerade. Detta förutsätter i sin tur att förfarandereglerna ärändamålsenliga. Påsenare lid har förhållandena i hovrätterna blivit föremål för kritik. Kritiken,som ofta har kommit frän domarhåll, har i stort sett gått ut på atl hovrätternapå grund av ökad arbetsbörda har svårt att fullgöra sina uppgifter. I mångafall har kritiken också avsett förfarandereglerna i . Denuvarande reglerna, enligt vilka målet oftast måste gås igenom fullständigt viden huvudförhandling, sägs skapa en alltför om- ständlig ordning i mångafall där allt talar för att tingsrättens dom inte skall ändras. Man pekar påatt hovrättsförfarandet i dessa fall bara blir en onödig upprepning avtingsrättsprocessen. Vidare sägs att omhörandet av vittnen ofta inte tillförmålet något som påverkar utgången och att ändringsfrekvensen är låg. Med andraord anser man att hovrättsprocessen mänga gånger blir ett slags sämre repris avrättegången i tingsrätten, en dubbelprövning som inte medför en förbättring avkvaliteten i avgörandet. Det framgår av remissbehandlingen av utredningensbetänkande att den här kritiken är värd atl beakta. Granskningen av de viktigaoch komplicerade målen kan äventyras om alltför mycket av resursema binds uppav mindre betydelsefulla eller självklara frågor. Det gäller i denna situationatt se till att förfarandereglerna inte lägger hinder i vägen för en omdisponeringav resurserna. Jag är i de flesta hänseenden beredd att godta de förslag tilllösningar som utredningen har lagt fram och som vunnit ett brett stöd vidremissbehandlingen. Till frågan om en utvidgning av systemet med s.k,dispensprövning i hovrätterna får jag som jag nämnde anledning attäterkomma i ett senare sammanhang. 2.2.3Gränserna för hovrättens prövning Mittförslag: En regel införs för brottmål som klargör hur pass ingående hovrättenbehöver pröva frågan om den tilltalade har begått gärningen i de fall därtingsrättens dom överklagats endast beträffande påföljden. Ingen utvidgningsker av parternas möjligheter att i tvistemål framställa nya yrkanden först ihovrätten. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag i fråga om brottmål. Utredningen hardessutom beträffande tvistemål föreslagit en viss utvidgning av möjligheternaall framställa nya yrkanden i högre rätt. Remissinstanserna:När det gäller brottmål är remissinstanserna överlag positiva till RU:sförslag, även om nägra är tveksamma till den av utredningen föreslagnautformningen av regeln. En majoritet av remissinstanserna tillstyrkerutredningens förslag beträffande tvistemål. Skälen för mittförslag: Isvensk rätt är huvudregeln att väckt talan inte får ändras (13 kap. 3 § RB).Från detta förbud har vissa undantag gjorts. Enligt 13 kap. 3 § första stycket1 RB får käranden pä gmnd av omständighet som inträffat under rättegången ellerförst då blivit känd för honom kräva annan fullgörelse än som krävts istämningsansökan. Ett exempel: Käranden har yrkat att få tillbaka en bil somhan påstår alt svaranden stulit av honom. Om svaranden då gör sig av med bilenunder rättegången, får käranden i stället yrka 3 1988/89. skadestånd motsvarandebilens värde. En sådan ändring av talan är tillä- Prop. 1988/89:95 len närsom helst under rättegången, inte bara i tingsrätten utan också i högre rätt. Ettannal undantag från förbudet att ändra talan återfinns i 13 kap. 3 § förstastycket 2 RB. Där föreskrivs att käranden under vissa förhållanden får yrkafastställelse rörande ell prejudieiellt rättsförhållande som har näraanknytning lill den ursprungliga talan. En sådan taleändring är däremot intetillåten i högre rätt. I13 kap. 3 § första stycket 3 RB finns slutligen en regel om två andra typer avnya yrkanden som kan få framställas i tingsrätt men inte i högre rätt. Enligtdenna regel kan käranden i vissa fall få kräva ränta eller annantiUäggsförpliklelse, som följer av huvudförpliktelsen, trots att han inte yrkatdel när processen inleddes. Han kan också få framställa andra nya yrkanden, omde stöder sig på väsentligen samma gmnd som det yrkande som han framställde närprocessen inleddes. exempel på tillämpning av den sistnämnda regeln är atten talan om att få ut flera periodiska prestationer som har förfallit behöverutvidgas och omfatta också senare förfallna. Om ett nytt yrkande enligtparagrafen framställs sedan målet företagits till avgörande, får yrkandetavvisas om del inte utan olägenhet kan prövas i målet. RUhar föreslagit atl sädana nya yrkanden som avses i 13 kap. 3 § första stycket 3RB skall få framställas också i högre rätt, om det kan ske utan olägenhet.Skälen för förslaget är processekonomiska. Vad gäller mål ombetalningsskyldighet för exempelvis hyra, telefon, elektricitet eller andrasuccessivt uppkommande skulder skall borgenären enligt RU:s förslag kunnautvidga sitt yrkande i hovrätten till att avse även belopp som förfallit lillbetalning efter tingsrättens avgörande så länge yrkandet stöder sig påväsentligen samma gmnd som det urspmngliga yrkandet. T. o. m. för denbetalningsskyldige gäldenären skulle det enligt RU ibland vara en fördel omdet nya yrkandet kunde prövas ulan vidare omgång. Härigenom skulle han slipparisken atl behöva svara i en ny process. Detfinns enligt min mening tungt vägande skäl som kan anföras mot RU:s förslag. Engrundläggande tanke bakom ell syslem med två instanser är att varje fråga somskall prövas i andra instans först skall ha behandlats i första instans.Undantag härifrån innebär att parterna förlorar sin räll att få frågornabedömda av två instanser. Dessutom blir följden atl den andra instansen får taställning till frågor som inte är så väl förberedda som annars. En rätt attframställa nya yrkanden som stöder sig på väsentligen samma grund som de gamlainnebär ett betydelsefullt avsteg från instans-ordningsprincipen och kaninnebära atl hovrättsprocessen kompliceras pä ett olyckligt sätt. Ettannat skäl mot RU:s förslag är hänsynen till hovrättemas arbetsbör da. En bidragande orsak till alt disposiliva tvistemål tar så att avgöra i hovrätterna är de många förberedande frågor som hovrätten har all ta ställning till under handläggningen av målen. I åtskilliga mål upp kommer nämligen frågan ifall omständigheter eller bevis, som inte före bragts i tingsrätten, skall tillåtas. Handläggningen av dessa frågor är lids- krävande. Det kan antas alt ett genomförande av RU:s förslag skulle 34 ytterligarekomplicera den förberedande handläggningen av tvistemål i Prop. 1988/89:95hovrätterna och därigenom förlänga väntetiderna för parterna. Elltredje skäl mot RU:s förslag är som ett par remissinstanser påpekat attbehovet av den föreslagna ändringen synes vara ringa. Deskäl mot RU:s förslag som jag nu har redovisat gör atl jag förordar allförslaget inte genomförs. Gränsernaför domstolsprövningen i brottmål bestäms i första hand av regeln i 30 kap. 3 §RB. Enligt den bestämmelsen får domen inte avse annan gärning än den för vilkendet har förts ansvarstalan i målet. Vidare stadgas att rätlen inte är bunden avåklagarens yrkande beträffande gärningens rubricering och tillämpligt lagrum.Av regeln anses också följa atl påföljdsvalel och slraffmätningen inte ärberoende av yrkanden frän parternas sida. 1hovrätten skall den som överklagar i sin vadeinlaga ange i vilken del domenöverklagas och den ändring i domen som han yrkar (51 kap. 4§ RB). Eftervadetidens utgång får han inte ändra sin vadetalan till att avse annan gärningän den som avses i vadeinlagan. Reglernaom gränserna för domstolsprövningen i brottmål innebär atl det oavsett partsyrkande eller medgivande alltid skall ske en överprövning beträffande såvälskuldfrågan som påföljdsfrägan. Om en tilltalad överklagar tingsrättens dommed yrkande omstrafFlindring, har hovrätten i princip att pröva ävenskuldfrågan. Och om en åklagare yrkar straffskärpning i hovrätten, kanhovrätten ändå trots att den tilltalade inte har överklagat sänka straffeteller hänföra gärningen till ett mindre allvarligt brott eller till och medfrikänna den tilltalade från ansvar. Iviss utsträckning begränsas emellertid hovrättens prövning i praktiken avparternas yrkanden. I allmänhet kan sålunda hovrättens prövning av skuldfrågangöras ganska enkel när vadekäranden överklagar endast i påföljdsfrägan. Hur omfattandeprövningen skall vara i del enskilda fallet kan dock framstå somtveksamt. Ett ställningstagande till frågan om gränserna för hovrättensprövningsskyldighel blir särskilt problemfyllt när den tilltalade vidhuvudförhandlingen i hovrätten gör invändningar mot tingsrättens bedömning avskuldfrågan trots att han tidigare i hovrätten riktat sin kritik endast mottingsrättens bedömning av påföljdsfrågan eller en fråga angående särskildrättsverkan. Som reglerna är nu tvingas hovrätten att föranstaltaom en relativt fullständig bevisupptagning i den situationen. Dethittills sagda gäUer även det fallet att en och samma gärning innefattar flerabrott. Har sålunda den tilltalade på grund av en oeh samma gärning fällts förflera brott och överklagar han endast beträffande påföljdsfrågan, harhovrätten viss skyldighet att självmant pröva om han har begått brotten. Harhan överklagat beträffande endast ett av brotten, har hovrätten sammaskyldighet alt pröva ansvarsfrågan beträffande övriga broU(jfrNJA 1963s. Omemellertid åtalet avser flera gärningar, är det i princip endast den 35 gärning som avses ivadeinlagan som kan bli föremål för hovrättens prov- Prop. 1988/89:95 ning.Del följer av grunderna för 30 kap. 3 § och 51 kap. 24 § RB. Vadsom kan komplicera tillämpningen av de nu berörda bestämmelserna är alttingsrätten för det mesta fastställt en gemensam påföljd för de åtaladegärningarna. Beträffande omfattningen av hovrättens prövning har man i sådantfall enligt Welamson (Rättegång VI, andra upplagan 1978, s.72) att skilja mellan två olika situationer. Om vadetalan innehåller ettovillkorligt yrkande angående mildring eller skärpning av den gemensammapåföljden, skall både skuldfrågan och påföljdsfrägan omprövas beträffandesamtliga gärningar. Om vadetalan uttryckligen riktar sig endast mol denstraffrättsliga bedömningen av en viss gärning eventuellt med yrkande omsådan ändring av påföljden som kan föranledas av bifall till nämnda yrkande skaU enligt Welamson skuldfrågan prövas endast beträffande denna gärning menpåföljdsfrägan prövas beträffande samtliga gärningar (se NJA 1962 s. 328 och1981 s. 1169; jfr även NJA 1983 s. 517). LiksomRU anser jag det angeläget med ett klarläggande av hur ingående hovrättensprövning av skuldfrågan skall vara när den tilltalade inte riktat sittöverklagande mot skuldfrågan utan endast begärt att tingsrättens dom skalländras beträffande påföljden eller särskild rättsverkan. Den nuvarandeosäkerheten om rättsläget på denna punkt är till nackdel för domstolsar-betel.Överprövningen blir ibland mer ingående än nödvändigt och detta utgör ellslöseri med hovrättens resurser. En regel varigenom rällstillämp)-ningen görsenhetlig torde i inte obetydlig grad kunna göra hovrättens arbete och prövningeffektivare. För åklagare, tilltalade och försvarare innebär det mänga gångerett problem alt inte kunna fömtse hur omfattande hovrättsprövningen kommer attbli. Genom att ge föreskrifter om hur omfattande överprövningen skall vara kanman undvika att den tilltalade drabbas av rättsförluster eller kommer att kännasig oriktigt behandlad av domstolen. Attolägenheterna av det nuvarande osäkra rättsläget främst gäUer de fall däröverklagandet riktar sig mot påföljdsfrägan och inte de fall där det riktar sigmot skuldfrågan beror pä att påföljdsfrägan ofta utan större olägenhet kan bliföremål för en omfattande officialprövning medan motsatsen gäller viktigadelar av skuldfrågan. En ny regel bör därför gä ut på att inskränka hovrättensprövningsskyldighet beträffande skuldfrågan i de fall där överklagandet avtingsrättens dom endast avser andra delar av domen. Närman utformar en sådan regel måste man se till att hovrättensprövningsskyldighet inte inskränks i vidare män än som är motiverat avintresset alt undvika onödig bevisupptagning. I begreppet skuldfrågan inrymsflera frågor vilka förhållandevis sällan är beroende av bevisning.