prop · GC032 · 1988-12-31 00:00:00 — Risken för att såinte blir fallet är större vid tingsrätterna som ju vid avgörande av brottmål iallmänhet består av en lagfaren domare och tre eller fem nämndemän. 1 derelativt ovanliga fall där det förekommer fler än två meningar kan dockproblemet med vad som är en lindrigare mening lätt ställas på sin spets ävennär antalet ledamöter är udda. Attde nuvarande omröstningsreglerna i vissa fall får konsekvenser som för enlekman kan te sig svårförståeliga uppmärksammades av dåvarande chefen förjustitiedepartementet vid de senaste ändringarna av reglerna (prop. 1982/83:126s. Han hänvisade därvid till fängelsestraffkommitténs arbete och uttaladeatt man fram till dess att en reform på grundval av denna kommittésarbete kunde genomföras fick acceptera att omröstningsreglerna kunde ge deresultat som tidigare redovisats. Problemet har ocksä vid flera tillfällenuppmärksammats i (jfr JuU 1977/78:6, 1981/82:40 och 1987/88:45). Fängelsestraffkommitténföreslog i betänkandet (SOU 1986:13-15) På följd för brott bl.a. att vid val av påföljd fängelse skulle anses utgöra en svårare påföljd än villkoriig dom och skyddstillsyn. förslagetatt de sistnämnda påföljderna skulle anses svårare än böter. Kommitténsförslag har i dessa delar i princip följts i den tidigare nämnda propositionenom straffmätning och påföljdsval m. m. 1987/88:120) somnyligen antagits av . Som jag nämnde togs frågan om ändringari omröstningsreglerna inte upp i den propositionen utan hänsköts till ensärskild utredare. I likhet med utredaren kan jag konstatera att, när man nuinför nya principer för påföljdsval och för förhållandet mellan olikapåföljder, dessa mäste tillåtas slå igenom ocksä beträffande omröstningar ibrottmål. Den omständigheten att man ändrar reglerna i BrB om förhållandetmellan olika påföljders svårhet räcker emellertid inte för att åstadkomma etttillräckligt genomslag för de nya principerna. För attden faktiskt lindrigastemeningen alltid skall bli gällande vid lika röstetal krävs också att manöverger den nuvarande metoden med ja-eller-nej-omröstningar och i ställettillåter en sådan samlad omröstning rörande frågor om påföljd som ger utrymmeför att väga de olika uppfattningarna inklusive graden av svårhet mot varandra.I fängelsestraffkommitténs tidigare nämnda förslag till ändringar i omröstningsreglernabehölls det nuvarande systemet med ja- eller-nej-omröst-ningar. Det jag nu har sagt innebär att en eventuell reform kräverdjupare ingrepp i omröstningssystemet än dem som fängelsestraffkommittén förespråkade.Bl.a. måste man, för att principen om att den för den tilltalade lindrigastemeningen skall bli gällande vid lika röstetal, diskutera en mer flexibelordning för att bestämma vilken påföljd som skall anses minst ingripande i defall där ingen av de aktuella påföljderna formellt sett kan anses lindrigare.Jag återkommer strax till detta. Motsvarande problem som i fråga om omröstningsreglernafinns delvis också beträffande det nu gällande förbudet enligt 51 kap. 25 § RBmot . reformatio in pejus, dvs. förbudet för högre rätt att på talan av den tilltaladesjälv ändra en dom till dennes nackdel. Det nuvarande förbudet är intetillräckligt effektivt, eftersom påföljder som t. ex. fängelse, skyddstillsynoch villkorlig dom som jag nämnt formellt inte anses kunnajämföras med varandra. Det har därför kunnat inträffa att högre rätt efteröverklagande av endast den tilltalade ändrat påföljden t. ex. fränskyddstillsyn till fängelse. HD har visserligen i två relativt nya rättsfallanfört att man vid tillämpningen av reglerna om undantag från förbudet måsteuppmärksamma den rättspolitiska motiveringen för reglerna (NJA 1984 s. 452 och918). Enligt vad HD har uttalat bör bestämmelserna inte utnyttjas i syfte attpå den tilltalades klagan åstadkomma en kraftigare reaktion mot brottslighetenän den lägre rättens päföljdsbestäm-ning innebär. De bör, enligt vad HD vidareframhållit, också i övrigt tillämpas med försiktighet, sä att man i möjligastemån undviker att resultatet av en tilltalads överklaganden kommer att framståsom en påfallande försämring för honom. De formellt sett vittgående möjligheterna till reformatioin pejus kommer visserligen att minska, när man nu i enlighet med förslagen i propositionen om straffmätning och påföljdsval inför en regel om att villkorlig dom och skyddstillsyn är lindrigare påföljder än fängelse. Det framstår emellertid 11 som angeläget frånrättssäkerhetssynpunkt att gå ytterligare ett steg och efter mönster frånomröstningsreglerna tillskapa en ordning där man bl. a. ger utrymme för att tahänsyn till om den påföljd som det gäller i det enskilda fallet - utan att varaformellt sett svårare än den som tingsrätten dömt till - framstår som meringripande för den tilltalade. Jag återkommer strax till detta (avsnitt 3.3). 3.2 Nya regler om omröstning i brottmål Mittförslag: Den nu underförstådda huvudregeln att det skall ske en enda samladomröstning rörande hela ansvarsfrågan tas in i lag. Möjligheternatill särskilda omröstningar rörande delar av ansvarsfrågan ökas. Om det kanpåverka utgången i målet, skall först en särskild omröstning kunna ske rörandegärningen och bedömningen av denna, och därefter en samlad omröstning rörandepåföljdsfrågan äga rum. Omröstningen rörande påföljd skall vid behov föregåsav omröstning om åtgärder som inte avser påföljd men som har omedelbarbetydelse för påföljdsfrågan, t. ex. fråga om utvisning. Efter huvudomröstningeni påföljdsfrågan skall särskild omröstning kunna hållas i övriga frågor somrör ansvar för brottet, t. ex. rörande dagsbotens belopp vid bötesstraff ochbehovet av föreskrifter vid skyddstillsyn, avräkning av häktningstid samt förverkande. Förslaget om ensamlad omröstning i påföljdsdelen medför att det i viss utsträckning färöverlämnas till domstolen att själv avgöra vilken mening som i det enskildafallet skall anses vara den lindrigaste eller minst ingripande vidomröstningen. Utredarensförslag överensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran.Ett par remissinstanser, däribland justitiekanslern, anser att det kaninnebära risker från rättssäkerhetssynpunkt att överlämna till domstolarna atti tveksamma fall själva avgöra vad som skall anses vara den lindrigastemeningen i omröstningssammanhang. Frän något håll förordas regler irättegångsbalken om olika påföljders och påföljdskombinationers svårhet. Någraremissinstanser har efteriyst utförligare motiv för de nya reglerna medan ettpar andra har förespråkat ytterligare utredning avseende konsekvenserna av deföreslagna ändringarna. Skälen för mitt förslag:Som jag nämnt inledningsvis är huvudregeln vid omröstning i brottmål enligtgällande rätt att, om rättens ledamöter har olika meningarom hur rätten bördöma, en enda omi-östning skall äga rum. Denna omröstning innefattar såvälskuldfrågor som påföljdsfrågor, med terminologi frågor somavser ansvar. Så länge oenigheten mellan ledamöterna inskränker sig till enenda fråga, vilket är det vanliga i dessa fall, behöver självklart någrasärskilda omröstningar rörande olika delfrågor inte företas. Principen om enenda omröstning bör gälla även i fortsättningen men bör, som utredaren föreslagit,av pedagogiska Prop. 1988/89:2 skäl uttryckas bättre i lagtexten. När det sedan gäller frågan hur man bör regleramöjligheten till särskild omröstning bör en strävan vara att göra reglernamindre komplicerade än de nuvarande utan att därför eftersätta kravet på attutgången så långt möjligt avspeglar majoritetens uppfattning. En annan viktigprincip bör -liksom nu vara att vid lika röstetal den för den tilltaladelindrigaste meningen skall gälla. Jag kommer mot denna bakgrund att i detföljande gå in på vad som skall krävas för att särskild omröstning skall skeoch vilka frågor som skall kunna bli föremål för särskild omröstning. Som framhålls i betänkandet bör huvudprincipen vara attsärskild omröstning skall ske, om en sådan kan påverka utgången i målet. Dettainnebär ingen ändring av vad som gäller men förhällandet bör, som föreslåsi betänkandet, mera direkt framgå av lagtexten. Vad till en början gäller skuldfrågan är det av hänsyn tillden tilltalade viktigt att man inte heller i fortsättningen tillåter särskildaomröstningar beträffande skilda moment i denna. Om sålunda en av tre ledamöteri rätten anser att det inte är styrkt att den tilltalade har begått gärningen,en annan av ledamöterna anser att den är styrkt men inte straffbar och endastden tredje ledamoten anser att den tilltalade skall fällas till ansvar, bördenne liksom nu frikännas. Om i stället särskilda omröstningar skulle kommatill stånd rörande dels bevisfrågan, dels straffbarhetsfrågan skulle dentilltalade kunna bli fälld till ansvar, något som för den berörda situationenframstår som oacceptabelt. Reglerna bör därför också i fortsättningen varautformade så att man har garantier för att skuldfrågan inte i onödan splittrasupp i olika moment vid omröstningen. sker särskild omröstning i skuldfrågan enbart om detgäller flera brott och då utan att domstolen beslutar hur de olika gärningarnaskall rubriceras. Om man - i enlighet med vad som kan förefalla naturligt-bestämmer vad en tilltalad skall dömas/or innan man bestämmer vad han skalldömas ////, står män inför nya problem när det gäller att avgöra vad som skallanses vara en lindrigare mening i. det förra hänseendet. Dessa problem visarsig med nu gällande regler inte förrän efter det att påföljden bestämts och hardå avsevärt mindre betydelse. De svårigheter man möter, om man vill tillåta ensärskild omröstning, torde emellertid inte vara större än att de kan bemästrasi rättstillämpningen. Genom att föreskriva att särskild omröstning skall hållasrörande skuldfrågan eller, modernare uttryckt, gärningen och bedömningen avdenna kan man uppnå förenklingar såvitt gäller omröstningen i t. ex.påföljdsfrågan. Jag delar därför den uppfattning som kommit till uttryck ibetänkandet att vid meningsskiljaktigheter inom rätten särskild omröstning vidbehov alltid - även när det är fråga om ansvar för en enda gärning - skall skerörande frågan om den tilltalade kan fällas till ansvar för gärningen och ävenhur denna i sådant fall skall bedömas. Liksom enligt gällande regler skall -med hänsyn till den tidigare nämnda principen att inte dela upp omröstningen iskuldfrågan i olika moment - särskild omröstning i rubriceringsfrågan inte ske. Sedanskuldfrågan avgjorts skall man i allmänhet kunna gå direkt till en omröstning i påföljdsfrågan. För att i möjligaste mån upprätthålla princi- 13 perna attutgången av omröstningen skall avspegla majoritetens uppfatt- Prop. 1988/89:2ning och att den mening som är lindrigast för den tilltalade skall gälla vidlika röstetal, bör man som den särskilde utredaren föreslår i princip ha enenda samlad omröstning där alla meningar till skillnad mot vad som är möjligtidag ställs mot varandra. Som jag strax återkommer till får man därvid i vissutsträckning ge domstolen utrymme att själv bestämma hur de aktuellapåföljderna skall graderas i svårhetshänseende om detta inte framgår av lag.Det finns emellertid situationer där man inte kan tillämpa dessa principer.Problemet ligger i att en samlad omröstning angående påföljd inte kan tillåtasomfatta andra alternativ än sådana som åtminstone hjälp-ligt kan vägas motvarandra. 1 fråga om överlämnande till särskild vård är vård- ochbehandlingsaspekten den primära. En sådan påföljd kan därför inte jämföras medandra påföljder och passar inte in i en samlad omröstning i påföljdsfrågan. Omnågon ledamot förespråkar ett sådant överlämnande, måste den frågan därförförst tas upp till särskild omröstning. Därvid står praktiskt sett knappastnågon annan möjlighet till buds än att man.behåller det nuvarande systemet meden särskild ja-eller-nej-omröst-ning och att man därvid, med tanke på att enannan påföljd är alternativet, inte anser någon mening som lindrigare ellermindre ingripande. Ordföranden bör alltså i denna situation få utslagsröst vidlika röstetal. Till ansvarsfrågan hör även t. ex. en fråga om utvisning.Enligt 40 § utlänningslagen (1980:376) skall utvisning inverka vid bestämmandeav påföljd. Om utvisning aktualiseras, är det alltså följdriktigt att även denfrågan tas upp till särskild omröstning före påföljdsfrågan. Det finns skäl somtalar för att här välja en delvis annan lösning än vid omröstning omöverlämnande till särskild vård. Omröstningen angående utvisning börvisserligen liksom nu ske enligt ja-eller-nej-metoden, men det saknas anledningatt behålla den nu gällande slutsatsen att utvisning skall kunna ske vid likaröstetal. Enligt den lagstiftning som beslutats på grundval av den tidigarenämnda propositionen om straffmätning och påföljdsval inordnas nämligenutvisningsinstitutet i systemet med förbud mot reformatio in pejus (prop.1987/88:120 s. 70). Utvisning anses alltså i det sammanhanget som svårare än icke-utvisningäven med beaktande av den förkortning av ett fängelsestraff som en utvisningskulle kunna leda till. Detsamma bör gälla i omröstningssammanhang där judessutom utvisningsfrågan, som framgått av det jag sade, bör ställas upp tillsärskild omröstning före påföljdsfrägan och utan beaktande av det förväntaderesultatet i den delen. Även t. ex. förverkandefrågor torde fåbehandlas på samma sätt som frågor om utvisning, nämligen om det står klart attförverkandefrågan skall inverka på påföljdsbestämningen. Jag återkommer tilldet i specialmotiveringen. Om man bortser från överiämnande till särskild vård,passar de flesta andra frågor om påföljd in i en samlad påföljdsomröstning.Antalet tänkbara påföljdsalternativ är emellertid stort, bl.a. beroende på attolika typer av påföljder kan förenas med varandra på varierande sätt. Jag har ioch för sig förståelse för de önskemål som uttryckts vid remissbehandlingen omlagregler som närmare anger olika påföljders och påföljdskombinationersinbördes svårhet i omröstningssammanhang. En heltäckande sådan regle- ring skulle emellertid med all säkerhet visa sig svår, föratt inte säga Prop. 1988/89:2 omöjlig, att genomföra i praktiken. Man får istället, som den särskilde utredaren här föreslagit, acceptera en lagteknisklösning som dels slår fast den grundläggande principen att den påföljd som ärlindrigast eller minst ingripande för den tilltalade skall gälla vid likaröstetal och som dels överlåter åt domstolen att i det enskilda fallet vidtveksamhet själv bestämma vilken påföljd som skall anses lindrigast. En sådanlösning ger enligt min mening också bäst garantier för att den faktiskt settlindrigaste meningen blir gällande vid lika röstetal. Det torde i praktiken ide allra flesta fall vara ganska lätt att fastställa vilken mening som skallanses lindrigast. Jag skall i det följande ta upp några exempel. Till att börja med bör givetvis en mening som innebärenbart villkorlig dom vinna över en mening som innebär sådan påföljd jämteböter. I det avsevärt mer svårbedömda fallet att skyddstillsyn jämte fängelse ställsmot fängelse bör med beaktande av nu gällande regler om villkorlig frigivningi 26 kap. 6 § BrB - det förra alternativet vinna om fängelsestraffet enligt detsenare alternativet är mer än dubbelt så långt. Ett fängelsestraff skallnämligen enligt de fr. o. m. gällande reglerna i (prop. 1987/88:120) oavsett sin längd anses vara svårare än skyddstillsyn.Samtidigt skall den som fått ett fristående fängelsestraff, men inte den somfått straffet sig ådömt jämte skyddstillsyn, i allmänhet friges villkoriigtsedan halva tiden, dock , avtjänats. Någon remissinstans haransett det felaktigt att beakta reglema om villkoriig frigivning vid en sådanjämförelse. Jag medger att detta kan ifrågasättas ur teoretisk synpunkt. Detnormala är dock att villkorlig frigivning efter halva strafftiden kommer tillstånd. För att uppnå omröstningsresultat som så långt möjligt leder till denlindrigaste utgången, dvs. det i praktiken kortaste straffet, anser jag därföri likhet med den särskilde utredaren att reglerna om villkorlig frigivning börbeaktas i dessa situationer. Såvitt gäller förhållandet mellan villkorlig dom ochskyddstillsyn skulle man även inom ramen för ett system med en samlad omröstning angående påföljden kunna ha den ordningen att sådana påföljder är jämställda. Den omständigheten att det enligt den beslutade lagstiftningen om straffmätning och påföljdsval (prop. 1987/88:120) inte skall gälla någon skillnad mellan skyddstillsyn och villkorlig dom i svårhetshänseende i behöver emellertid i och för sig inte betyda att de skall likställas också i omröstningssammanhang. Jag delar den särskilde utreda rens uppfattning att det är rimligt att i det sammanhanget vid lika röstetal anse en mening som går ut på enbart villkoriig dom mindre ingripande , en mening som innebär enbart skyddstillsyn (jfr prop. 1987/88:120 s. 46). Men med tanke på att de båda påföljderna i det enskilda fallet kan utformas på sä olika sätt skulle en huvudregel med den innebörden kunna bli alltför stel. Det bör t. ex. finnas utrymme för att anse en mening som innebär enbart skyddstillsyn som lindrigare än en mening som innebär villkorlig dom i förening med ett bötesstraff, beroende framför allt på antalet dagsbö ter. Lagtexten bör alltså utformas så att domstolarna - inom den angivna ramen kan göra de avvägningar som behövs med hänsyn till förhållande na i det enskilda fallet. Frågor somnärmast har karaktären av verkstältighetsföreskrifter bör inte tas upp förränefter den allmänna påföljdsomröstningen. Vad jag närmast avser är t. ex.föreskrifter vid skyddstillsyn och villkorlig dom. omedelbar verkställighet avstraff, avräkning av häktningstid och storleken av dagsböter. Att nu nämndafrågor tas upp sist är viktigt inte minst därför att i princip samtligaledamöter bör få tillfälle att ta del i rättens beslutsfattande i sådanadelar. Närmastsom en konsekvens av att det nuvarande systemet med ja-eller-nej-omröstningar iprincip överges bör vissa ändringar göras i reglerna om bestämmande av omröslningsresultateti 29 kap. 3 och 4 §§ RB. Jag återkommer till dessa regler ispecialmotiveringen. Det böranmärkas att det i vissa andra författningar än RB förekommer hänvisningartillreglernaangäendeomröstningibrottmål,set.ex.15kap.7 § lagen (1975:600) om offentlig anställning och 26 § lagen (1971:289)om allmänna förvaltningsdomstolar. De nu föreslagna ändringarna torde inte hanågon betydelse för möjligheterna att tillämpa brottmålsreglerna på desituationer det kan vara fråga om. För förvaltningsdomstolarnas del pågår f.ö.överväganden inom rörande omröstningsreglerna (jfr JuU1984/85:15). 3.3 Nya regler om reformatio in pejus Mitt förslag: Den ordning för att bestämma olikapåföljders inbördes svårhetsgrad som införs i fråga om omröstning skall iprincip gälla även vid tillämpningen av förbudet för högre rätt att efteröverklagande av den tilltalade ändra den lägre rättens dom till hans nackdel,det s. k. förbudet mot reformatio in pejus. Det överlämnas alltså tilldomstolen att avgöra vilket av olika påföljdsalternativ som är det svårasteeller mest ingripande för den tilltalade, om detta inte följer direkt avbrottsbalkens regler. Utredarens förslag: Överensstämmer i allt väsentligt medmitt förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrkerförslaget eller lämnar det utan erinran. De instanser som anser att det börinföras en mer detaljerad gradering av olika påföljders svårhet iomröstningssammanhang framför samma synpunkt i fråga om förbudet mot reformatioin pejus. Skälen för mitt förslag: 1 likhet med utredaren anser jagatt förbudet mot reformatio in pejus skall behållas. Ett avskaffande avförbudet skulle nämligen innebära ett förtäckt hot mot dem som funderar på attöverklaga den lägre rättens dom, och man skulle riskera att avskära inte baramindre val grundade överklaganden, utan även en hel del befogade sädana. Redanmed den gradering av påföljderna som skall gälla enligt de antagnareglerna för påföljdsval och straffmätning kommer, som jag tidigare betonat,en avsevärd förbättring att ske i fråga om förbudets faktiska räckvidd. Ilikhet med utredaren anser jag dock att man bör ta ytterligare steg för attgöra förbudet sä effektivt och heltäckande som möjligt. Närdet gäller metoderna för en sådan reform är det, som jag tidigare Prop.1988/89:2 framhållit, naturligt att söka få reglerna om reformatio in pejus isamklang med reglerna angående bestämmande av omröstningsresultat. Av samma skälsom anförts beträffande omröstningsreglerna bör man sålunda inte i lag ange förhållandetmellan samtliga tänkbara påföljders svårhet utan i viss utsträckning överlåtaåt rätten att bedöma vilken av två påföljder som är svårast eller mestingripande. I fråga om reformatio in pejus står visserligen ytteriigare enmetod till buds, nämligen att låta den tilltalade bestämma i vad mån hans fullföljdsyrkandeinnefattar ett medgivande till ändring av den lägre rättens dom. Denna metodtorde emellertid vara förenad med sådana praktiska tillämpningssvårigheter,framför allt i sådana fall där den tilltalade inte har försvarare, att manhellre bör välja samma metod som beträffande omröstning. En högre rätt bör alltsåinte pä talan av den tilltalade eller av åklagaren till dennes förmån kunnaändra den lägre rättens dom till vad som måste uppfattas som en svårare ellermera ingripande påföljd. Somjag har nämnt skall enligt de nya reglerna för straffmätning och päföljdsvalutvisningsinstitutet omfattas av förbudet mot reformatio in pejus (prop.1987/88:120 s. 70 f.). Denna förändring av reglerna bör stå kvar vid sidan avden nu föreslagna reformen. Deföreslagna lagändringarna bör träda i kraft som de nya reglerna omstraffmätning och påföljdsval, alltså den . Några särskildaövergångsbestämmelser torde inte behövas. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till lagom ändring i . Förslagethar granskats av lagrådet. Paragrafeninnehåller regler för i vilka fall särskild omröstning skall äga rum. Förstastycket, av vilket framgår att det skall röstas särskilt om rätte-gängsfrågor,överensstämmer med den tidigare lydelsen. Andraoch tredje styckena innehåller regler angående omröstning rörande frågor somavser ansvar. Enligt RB:s terminologi innefattas i detta uttryck såväl skuld-som påföljdsfrågor. Huvudregelni andra stycket är att det skall ske en enda samlad omröst- 17 ningrörande hela ansvarsfrågan. Om det kan påverka utgången i målet Prop.1988/89:2 skall dock särskilda omröstningar, ske. Härför krävs givetvis förstoch främst att det vid eri överiäggning skall ha framförts olika meningar rörandeen fråga som kan föranleda omröstning. Även vid meningsskiljaktighet kansärskilda omröstningar dock i allmänhet undvikas. Ett ställningstagande till i vad mån särskildaomröstningar behövs förutsätter att man ställer de vid överläggningenframförda meningarna mot reglerna i 2 § om tillåtet omröstningstema men ocksåmot reglerna 13 § och 4 § om beräkning av omröstningsresultatet. Ätt särskildaomröstningar kan ge ett annat slutresultat än en samlad är enföljd av att en överröstad ledamot i de flesta fall skall delta i en senareomröstning och därvid godta majoritetens uppfattning i den tidigare (jfrförslaget beträffande 4 §). Det som har sagts innebär inte någonprincipiell nyhet. De frågor som kan göras till föremål för särskildomröstning anges i andra stycket i fyra punkter. ' Första punkten upptar frågor om den tilltalade begått denav åklagaren angivna gärningen och hur denna i sådant fall skall bedömas.Omröstningen enligt denna punkt innefattar liksom nuvarande omröstningar omskuldfrågan en mängd delfrågor. En omröstning kan sålunda kräva att en ledamottar ställning till spörsmål t. ex. om 1. vilken gärningsom den tilltalade har begått, 2. tid och platsför gärningen, 3. de yttreomständigheterna kring gärningen, 4. effekterna avgärningen, 5. gärningens straflbarhet, . 6. gärningensrubricering, 7. tillämpligtlagrum beträffande gärningen. Den omröstning som skall äga rum enligt första punktenavser inte endast själva gärningen och dess rubricering.