prop · GC0378 · 1988-12-31 00:00:00 — Del skulle såledesmånga gånger vara bättre för alla inblandade om prejudikatfrågan kunde prövaspå ett så tidigt stadium som möjligt. RU har, utan att föreslånågra laglekniska lösningar, skisserat en reform enligt vilken bl.a. tingsrättunder pågående handläggning skall kunna hänskjuta en prejudikatfråga till HD. De argument som depositiva remissinstanserna framför lill stöd för förslaget är attprejudikatbildningen främjas genom att den skulle kunna ske på ett billigare,snabbare och enklare sätt än med dagens regler. Andra remissinstanser hävdarmotsatsen och menar att det skulle medföra fördröjning, fördyring och merarbeteför domstolar och parter. Somliga remissinstanservarnar för att förslaget kan medföra att HD överhopas med nya arbetsuppgiftersom skulle inverka menligt på HD:s hantering av de vanliga målen. Från andrahåll anförs att HD inte torde få någon extra arbetsbörda, eftersom antaletvanliga överklaganden till HD lär minska i motsvarande mån. Ett par remissinstanserhar ifrågasatt om inte mer rationellalösningar kan sökas inom ramen för gällande regelsys- Prop. 1988/89:78 lem,t. ex. genom en utökad användning av institutet mellandom. del fall leder mellandomar till processekonomiska vinster genom att man kanfå upp en prejudikatfråga till HD både snabbare och i mer renodlad form än omhela målet handläggs i ett sammanhang. Om det i ett enskilt fall skall varameningsfullt med en mellandom, måste det dock finnas kvar tvistiga och svåmtreddafrågor i målet som inte omfattas av mellandomen. Detta innebär att det mednuvarande regler i många fall uppkommer en dubbel processkedja i målet, delsavseende mellandomen, dels avseende den slutliga domen. Mellandomen lederdärför till fördelar endast om den blir det slutliga avgörandet i målet. Enkonsekvens härav är att mellandomen endast passar för vissa fall. Det kan ocksåfinnas andra anledningar till att mellandomens möjligheter utnyttjas sparsamt,bl. a. att reglerna om förutsättningarna för mellandom uppfattas sominvecklade. Delär tänkbart att man, åtminstone delvis, kan komma till rätta med dessa problemgenom ändringar i reglerna om mellandom. Den frågan övervägs för närvarandeinom på grundval av belänkandet (Ds 1988:66) Någraprocessrättsliga frågor. En eventuell reform av mellandomsinstitutet utesluterdock inte att man parallellt överväger andra vägar att främjaprejudikatbildningen. Institutet mellandom har ju inte heller tillkommit iförsta hand för att gagna rättsbildningen utan för all på ett processekonomisktfördelaktigt sätt få en för övriga delar av målet avgörande fråga prövad medförtur. Enannan kritik mot RU:s förslag som framförts under remissbehandlingen är attdet strider mot instansordningens princip och begränsar tingsrätternas ochhovrätternas funktioner. Det anförs vidare att del är principiellt felaktigtmed en ordning som innebär att en domstol skall fråga en annan domstol tillråds. Reformen skulle också enligt vissa remissinstanser kunna innebära enurholkning av principen om att tyngdpunkten i domslolsprocessen skall ligga itingsrätten. Jaghar viss förståelse för dessa argument. Under alla omständigheter bör man gåförsiktigt fram med en reform på detta område. Del är viktigt all man integenom nya oprövade metoder urholkar del syslem som gäller för den primärarättsbildningen. Detär emellertid enligt min mening inte omöjligt att redan nu genomföra enbegränsad reform. Om man knyter an lill reglerna om partsavial om fullföljdsförbud(jfr avsnitt 2.4), kan man nämligen undvika de problem remissinstanserna pekatpå och uppväga de nackdelar för prejudikatbildningen som ett avtalom eninstansprövning innebär. Till övriga fördelar med ett avtal om fullföljdsförbudi form av tidsvinst och överblickbara kostnader skulle därmed kunna läggas denfördelen alt tingsrättens dom kan få ett moment av HD- prövning. Det är inteuteslutet att en sådan reform skulle kunna innebära ett steg på väg mot ettalternativ till skiljeförfarande. Omparterna är bundna av ett avtal enligt vilket tingsrättens dom inte får överklagas, finns det drastiskt uttryckt ingen instansordningens princip att värna om längre; processen skulle i alla händelser stanna i tingsrätten. Det finns vad jag kan se inga principiella hinder mot en reform som 65 5 1988/89. innebäratt man i ett sådant fall tillåter tingsrätten att underställa HD en Prop.1988/89:78 prejudikatfråga för bedömning. Som jag ser det är det tvärtom enbartfördelar förenade med en sådan ordning. HD får tillfälle att forma prejudikatsamtidigt som domstolsprövningen i övrigt koncentreras till en enda instans. Enreform med denna inriktning skulle, tvärtemot vad vissa remissinstanser befaratmed RU:s förslag, kunna förstärka tingsrätternas roll i rättskipningen. Istället för all urholka principen om att tyngdpunkten i processen skall liggai tingsrätten förstärker man den. Ensådan reform skulle också innebära en utveckling av tankarna bakom mitt förslagom att HD efter överklagande i vanlig ordning skall kunna begränsa sin prövninglill en prejudikatfråga i målet (avsnitt 2.2). Om tingsrätterna ges möjlighetatt hänskjuta prejudikatfrågor till HD, kommer denna renodling av HD:s roll ihanteringen av målen att förstärkas ytterligare. Eftersomparterna när som helst och även när rättegången i tingsrätten närmar sigslutet kan avtala om ett fullföljdförbud, skulle en sådan hänskjutandemöjlighetinte enbart komma vissa parter till godo. Tvärtom skulle alla parter som önskarfå ett snabbt och billigt avgörande av sin tvist kunna åtnjuta denna möjlighet,om fömtsättningarna i övrigt för ett hänskjutande är uppfyllda. Ettförslag med denna inriktning skulle automatiskt innebära att brottmålen fallerutanför. Detta är också i linje med vad som kommit fram underremissbehandlingen. Dethar under remissbehandlingen framförts ytterligare invändningar mot på RU:s förslagsom även träffar mitt nu skisserade, mer begränsade förslag. En nackdel med atttingsrätten hänskjuter en prejudikatfråga till HD skulle nämligen vara attsakfrågorna inte då är tillräckligt utredda och att rättsfrågorna inte är såväl belysta när de kommer till HD som efter överklagande i vanlig ordning. Jagär medveten om att detta i viss mån kan begränsa möjligheterna för HD attbesvara prejudikatfrågor under tingsrättsprocessen. När det gäller merakomplicerade eller övergripande rättsfrågor som enligt HD:s uppfattning intehar blivit tillräckligt belysta kan resultatet således bli att HD trots attfrågan i och för sig har intresse från prejudikatsynpunkt måste avstå från enprövning. Det bör emellertid inte hindra en reform. Jag återkommer ytterligaretill dessa frågor i det följande. Frånvissa remissinstanser har det framförts som en nackdel med reformen att HD:suttalanden i prejudikatfrågan skulle få ett sämre prejudikatvärde än HD:sövriga avgöranden. Jag har lite svårt att dela denna uppfattning. För detförsta är varje prejudikat från HD självfallet bättre än inget alls. Och detfinns enligt min mening inget underlag för ett påstående att prejudikat somtillkommit efter hänskjutande direkt från tingsrätten under ett pågående mål generelltsett skulle vara mindre värt än ett annat prejudikat. Det viktiga är att denfråga som väljs ut lämpar sig för prejudikatbildning. Ävenom ett hänskjutande skulle visa sig praktiskt värdefullt endast i ett mindre antal fall, finns det flera andra skäl för en reform. Den innebär ett försök att främja prejudikatbildningen och alt finna nya vägar härför. vunnaerfarenhetema kan också senare vara av värde vid en eventuell Prop.1988/89:78 utbyggnad av reformen. Det är heller inte uteslutet att denna reformi viss utsträckning kan ersätta det fristående rättsförklaringsinstitut som RUskisserar i betänkandet (jfr avsnitt 2.8.3). Jagföreslår därför att en möjlighet för tingsrätterna att under pågåendehandläggning under vissa fömtsättningar hänskjuta en prejudikatfråga till HDöppnas . EnligtRU:s idéskiss skulle man inte inskränka sig till tingsrättema utan också låtasystemet omfatta skiljenämnder, och vissa andratvistlösande organ. Dettorde av vad jag redan sagt framgå att jag i likhet med remissinstanserna liksom för övrigt RU anser att en reform som inbegriper också andratvistlösande organ än tingsrätter bör anstå tills vidare. Förslaget i denna delhar som jag redan nämnt fått ett blandat mottagande under remissbehandlingen.Från näringslivshåll välkomnar man tanken som sådan som manifrågasätter om skiljenämnder kommer att utnyttja denna möjlighet. Man pekarhärvid särskilt på behovet av sekretess och en snabb handläggning. Liksom mångaav remissinstanserna anser jag att RU:s idéer om att på detta sätt sökaåstadkomma en sammansmältning av offentlig och privat tvistlösning och därigenomfrämja prejudikatbildningen är tilltalande. Det är ett mycketgenomgripande förslag som bl.a. kan komma att bli betungande för HD och inverkamenligt på hanteringen av de vanliga målen. Detta talar enligt min meningstarkt för att man väntar och ser hur de övriga förslag jag lägger frampåverkar arbetssituationen i HD och, framför allt, hur den föreslagnabegränsade reformen i fråga om hänskjutande från tingsrätt slår. Närdet gäller bestämmelsernas närmare utformning är jag i stora delar ense med RU.HD:s ledamöter har också funnit dessa regler vara i allmänhet välmotiverade. Iett par avseenden har den mer begränsade reform jag föreslår medfört en någotannorlunda utformning. Reformenbör för det första enligt vad jag redan sagt begränsas till att avse dedispositiva tvistemålen. Engrundläggande fömtsättning för att tingsrätten skall kunna hänskjuta enprejudikatfråga till HD under målets handläggning bör vidare vara att domstolsprövningenkommer att stanna i och med tingsrättens dom, dvs. att parterna har ingått ettavtal om att inte överklaga tingsrättens dom. Ett sådant avtal kan redan enligtgällande rätt ingås sedan tvist väl uppstått mellan parterna. Avtal som har ingåttsinnan tvist uppstått mellan parterna har jag behandlat (avsnitt 2.4 ochspecialmotiveringen till 49 kap. 1 § i avsnitt 5.1). Av denna begränsningföljer också att hovrätterna, liksom enligt RU:s förslag, hålls utanförreformen. Ellannat krav bör vara att parterna har samtyckt till att frågan hänskjuts tillHD. Hänskjutandetbör avse en fråga vars prövning av HD är av vikt för ledning av rättstillämpningen, dvs. en prejudikatfråga i samma betydelse 67 som jag utvecklat tidigarei anslutning till de nya reglema om partiell Prop. 1988/89:78 dispens förprejudikatfrågor (jfr avsnitt 2.2). EnligtRU borde det därutöver krävas att det enligt tingsrättens bedömning föreliggersärskilda skäl att hänskjuta frågan till HD. Detta har kritiserats underremissbehandlingen eftersom det skuUe medföra en alltför restriktivtillämpning. Med den inriktning på reformen jag förordar finns det ännu mindreanledning att föreskriva att särskilda skäl skall föreligga. Jag tror inte att detfinns något utrymme för ett missbmk av rätten att hänskjuta prejudikatfrågortill HD. Jag tror i stället att omständigheterna i de enskilda målen läggermer än tiUräckliga hinder i vägen. I motsats till RU anser jag därför att detinte heller i övrigt behöver föreskrivas några andra villkor för ett hänskjutande(jfr betänkandet s. 135). Om parterna är ense om att målet innehåller en frågavars prövning i HD, enligt deras mening, är av vikt för ledning avrättstillämpningen och tingsrätten delar denna uppfattning, bör frågan få hänskjutas.En naturlig spärr ligger redan i det förhållandet att partema och tingsrättenär medvetna om att HD inte tar upp frågan till prövning om det inte föreliggerprejudikatdispensskäl. Det bör givetvis inte komma i fråga att hänskjuta t. ex.endast därför att tingsrätten anser frågan svåmtredd. Det finns ingen anledningbefara att tingsrättema skulle hänskjuta en fråga om man inte tror att detfinns åtminstone rimliga fömtsättningar för prejudikatdispens. Dennatingsrättens prövning skall inte förväxlas med en preliminär dispensprövning. Mankan knappast undvika att det i vissa fall där tingsrätten hänskjuter enprejudikatfråga till HD görs ett extraarbete som visar sig onödigt antingendärför att HD inte beviljar prövningstillstånd eller därför att målet tar ensådan vändning under den fortsatta handläggningen i tingsrätten att HD:suttalande i prejudikatfrågan visar sig inte längre vara aktuellt i målet. Jaganser inte alt del finns några större nackdelar med detta. Parterna har lämnatsitt samtycke till att frågan hänskjutits till HD. I det sistnämnda fallet har HD:suttalande visserligen inte haft någon betydelse för del aktuella målet. Likvälhar ett prejudikat skapats och detta är det främsta syftet med reformen. Fråganskall formuleras av tingsrätten i samråd med parterna. Den kommer antagligenoftast att bygga på ostridiga sakförhållanden. Det är lättare att tänka sig attpartema då samtycker till att hänskjutande sker. Det bör dock inte uteslutasatt partema kan enas om en fråga som blir aktuell endast om sakfrågorna bedömspå ett visst sätt. För värdet av själva prejudikatet spelar det inte någonegentlig roll hur det förhåller sig med riktigheten av de premisser somfrågeställningen bygger på. Till saken hör också att utredningen rörandesakfrågorna får mindre betydelse för prövningen i HD redan med mitt förslag allHD efter ordinär fullföljd skall kunna begränsa sin prövning till enprejudikatfråga i målet (avsnitt 2.2). En annan sak är att det kan vara svårtatt precisera dessa premisser om sakförhållandena är stridiga. kannaturligtvis stridiga sakfrågor i det enskilda fallet utgöra ett direkt hindermot att över huvud taget hänskjuta prejudikatfrågan i målet till HD. Jag är,inte minst genom påpekanden härom underremissbehandlingen, väl medveten om att det Prop. 1988/89:78 kan vara svårtall formulera prejudikalfrågan. Avdet sagda följer också att hänskjutande normall inte bör komma i fråga förrän iett sent skede av tingsrättsprocessen. Även om partema har gjort upp om attdriva processen i prejudikatsyfte bör tingsrätten således i allmänhet vänta medatt hänskjuta till dess att förberedelsen är avslutad. En lämplig lidpunkt ärrättens sammanfattning av parternas ståndpunkter enligt 42 kap. 16 § RB. Den ärofta nödvändig för HD:s hantering av frågan om målet är komplicerat och iokomplicerade mål kan sammanfattningen åstadkommas utan nämnvärt besvär. Detbör inte heller uteslutas att frågan om ett hänskjutande blir aktuell förstunder huvudförhandlingen i tingsrätten. Föratt HD skall ta upp frågan bör, som jag redan har varit inne på, krävas att detföreligger prejudikatdispensskäl av samma slag som jag redogjort för ianslutning till förslaget om att begränsa prövningen i HD till prejudikatfrågan(avsnitt 2.2). I likhet med vad HD:s ledamöter anfört i sitt remissyttrande börHD kunna begränsa dispensen om den hänskjutna frågan har för stor vidd ellerannars är olämpligt avgränsad. Delär inte meningen att parterna skall föra en särskild process i HD rörandeprejudikatfrågan. Del bör alltså normalt inte förekomma någon skriftväxlingparterna emellan i HD. HD bör genom framställningen och den bifogadeunderrättsakten ha fått tillräckligt underiag för sin bedömning. HD börnaturligtvis vara oförhindrad att föreskriva om skriftväxling mellan parterna,om det skulle behövas. HD:sbedömning av prejudikatfrågan i dessa fall utgör visserligen rättskipning avett något annorlunda slag än den som domstolen ägnat sig åt. Dettatalar i och för sig för RU:s uppfattning att dessa HD:s avgöranden bör få ensärskild beteckning och kallas rättsförklaring. Jag är likväl tveksam tillfördelarna med och behovet av en ny terminologi. Jag vill i detta sammanhanghänvisa till vad jag anförde i denna fråga i anslutning till min redogörelseför förslaget att HD skall kunna begränsa sin prövning till en prejudikalfråga(se avsnitt 2.2). Jag förordar därför att man inte heller för dessa slag avavgöranden inför nya beteckningar. Enligt min mening bör HD:s avgöranden av enprejudikatfråga som hänskjutits från tingsrätten kunna avgöras genom ettslutligt beslut enligt bestämmelserna i 17 kap. 1 § RB. Det behövs därmed ingasärskilda regler härom. HD:ssammansättning vid dispensprövningen bör vara densamma som efter fullföljd avtalan mot ett hovrättsavgörande, dvs. en och högst tre ledamöter. Det finnsheller ingen anledning att överväga särskilda sammansätlningsregler förprövningen i HD av prejudikatfrågan som sådan. Ellpar remissinstanser har kritiserat RU:s uttalanden om att HD:s avgörande av prejudikatfrågan skall anses bindande vid den senare hand läggningen av målet. Jag har redan varit inne på denna fråga i ett annat sammanhang (avsnitt 2.2). Det följer redan av aflmänna principer att tingsrätten vid målets fortsatta handläggning har att hålla sig till HD:s bedömning av prejudikatfrågan. Särskilda regler härom anser jag vara obehövliga. Detbehövs heller inga särskilda regler om fördelningen av ansvaret för derättegångskostnader som uppstår med anledning av att en prejudikatfråga hänskjutitstill HD. Bestämmelsema i 18 kap. 15 § RB om rättegångskostnademas fördelningvid fullföljd av talan är inte tillämpliga eftersom de förutsätter att målethar överklagats till HD eller att HD har återförvisat ett mål. Om tingsrätten hänskjuteren prejudikatfråga till HD äger själva rättegången mm i tingsrätten. Det äralltså tingsrättens sak att pröva frågor om rättegångskostnader också i den delde hänför sig till en prejudikatfråga som har prövats av HD. Ett beslut varigenom entingsrätt bifaller eller avslår en begäran om hänskjutande bör inte kunna överklagas.I praktiken torde det inte uppstå några problem eftersom ett hänskjutande fömtsätterett betydande mått av samförstånd såväl parterna inbördes som mellan parternaoch rätten. Det krävs enligt min mening inga särskilda regler härom. Om ettsamtycke återkallas innan tingsrätten hunnit hänskjuta frågan till HD, fallerfrågan. Det ligger enligt min mening i sakens natur att ett samtycke inte kan återkallassedan framställningen väl avlåtits till HD, eftersom det är tingsrätten ochinte parterna som har underställt HD frågan. Någon jämförelse medbestämmelserna i exempelvis 56 kap. 12 § och 52 kap. 12 § om att besvärstalanfår återkallas innan HD slutligen har avgjort målet kan därför inte göras.Enligt min mening krävs inga särskilda regler härom. Inte heller krävs någrasärskilda regler för den situationen att målet återkallas i tingsrätten sedandenna hänskjutit en prejudikatfråga till HD. Givetvis underrättar tingsrätten isådant fall HD om att frågan är aktuell. EnligtRU:s förslag, som ju är betydligt mer vittsyftande än mitt förslag, inte minstgenom att det inbegriper hänskjutande av prejudikatfrågor också frånskiljenämnder, och andra tvisllösande organ, kanbestämmelser ges i ett nytt kapitel i RB. Det begränsade förslag jag förordarbör åtminstone i avvaktan på en mer övergripande språklig och redaktionellöversyn av RB inordnas i den befintliga kapitelindelningen, och då lämpligeni 56 kap., som behandlar besvärsprocessen i HD. Dämlöver behövs en hänvisning i42 kap. till dessa nya bestämmelser. Jag föreslår således att mbriken till 56kap. ändras och att tre nya paragrafer, 1517 §§, fogas till 56 kap. saml atten ny paragraf, 17 a §, fogas till 42 kap. 2.8.3Språngrevision och fristående rättsförklaringar Mittställningstagande: Någon möjlighet till s. k. språngrevision och friståenderättsförklaringar bör inte införas . Utredningen: RU föreslår ien idéskiss, utan några förslag till lagtekniska lösningar, ett system sominnebär rätt för part att med förbigående av hovrätt överklaga ett avgörandefrån tingsrätten direkt till HD genom s. k. språngrevision. I samma del avbetänkandet skisseras en ordning enligt vilkenen prejudikatfråga skall kunna underställas HD för en rättsförkla- Prop.1988/89:78 ring utan anknytning till en konkret tvist. Remissinstanserna:De flesta remissinstansema är kritiska eller tveksamma till tanken på attinföra möjlighet till s. k. språngrevision. Ett par remissinstanser tiUstyrkerfortsatt utredning härom. Idén om s. k. fristående rättsförklaringar har fåttett mer positivt om än blandat mottagande. Skälenför mitt ställningstagande: RU har efter utländska förebilder, i syfte attskapa fömtsättningar för en snabbare och billigare prejudikatbildning,skisserat en ordning enligt vilken den part som förlorar målet vid tingsrättenskall med förbigående av hovrätten kunna överklaga tingsrättens dom direkttill HD genom s.k. språngrevision. Många av remissinstansema har ifrågasattbehovet av en sådan möjlighet. Också RU själv har, särskilt mot bakgmnd avtankarna om att införa möjligheter för tingsrätt att hänskjuta prejudikatfrågortill HD, ifrågasatt utrymmet för och behovet av att på detta sätt förkortainstanskedjan. Såsom RU också funnit skulle ett sådant system inte kunnafungera utan någon form av sorteringsmekanism och endast kunna komma i frågaför vissa måltyper och då under särskilda fömtsättningar. Regleringen kan medandra ord komma att bli komplicerad. Jag är i sakens nuvarande läge inteövertygad om att det är en framkomlig väg för att förbättraprejudikatbildningen. Likvälskulle en ordning som den av RU skisserade i en del fall kunna medföra fördelaroch en ytterligare förfining av regelsystemet. Mitt nämnda förslag atttingsrätt under pågående rättegång skall kunna hänskjuta en prejudikatfrågatill HD, om fullföljdsförbud har avtalats mellan parterna, ligger också ganskanära ett system som tillåter part att överklaga direkt till HD. Särskilt motdenna bakgmnd och med hänsyn till de regler jag föreslår om att HD efterfullföljd i vanlig ordning skall kunna begränsa prövningstillståndet till enprejudikatfråga i målet är det enligt min mening inte uteslutet att någon formav s. k. språngrevision skulle kunna vara en möjlig väg attytterligare förbättra prejudikatbildningen. Jag vill därför inte utesluta atten reform med denna inriktning skulle kunna genomföras på lite . RUhar på ett inträngande sätt argumenterat för behovet av fristående rätlsförklaringar,alltså att en prejudikatfråga skall kunna underställas HD för enrättsförklaring utan anknytning till en konkret tvist. Behovet har ocksåvitsordats under remissbehandlingen av bl. HD:s ledamöter, , /KO, . har många remissinstanser,och då inte bara de negativt inställda, pekat på flera svårlösta problem avsåväl principiell som praktisk natur med en sådan nyordning. a. förhållandet mellan fristående rättsförklaringar och lag stiftning, svårigheterna att få frågeställningen allsidigt belyst och intresset av ett kontradiktoriskt förfarande tillgodosett. Endast någon enstaka re missinstans förordar ett genomförande av en sådan reform. Man anser i allmänhet att ytterligare utredning och överväganden ras eller att resultatet av övriga nu framlagda förslag bör avvaktas innan man lägger helt nya krävande arbetsuppgifter på HD. Enreform med denna inriktning är enligt min mening angelägen, inte minst därföratt den kan tillgodose prejudikatbehovet på konsumenträttens område. jagdelar remissinstansernas uppfattning att en sådan reform innehållermånga komplicerade frågor som kräver ytterligare utredning och analys. Erfarenheterna av reglernaom att tingsrätt under pågående rättegång får hänskjuta en prejudikatfråga tillHD (avsnitt 2.8.2) kan också tjäna tiU ledning vid dessa fortsattaöverväganden. 1 vissa faU förmodligen dock inte på konsumentområdet skulle t.o.m.detta förslag kunna ersätta eller i vart fall starkt begränsa behovet avfristående rättsförklaringar. Det är inget som hindrar parter som är ense ombehovet av ett prejudikat från att ingå ett avtal om fullföljdsförbud enligt 49kap. 1 § RB och att i samråd driva processen i tingsrätt med det enda syftetatt erhålla ett avgörande av HD rörande en prejudikatfråga undertingsrättsprocessen. En sådan ordning kanske i viss utsträckning till och medkan vara att föredra framför fristående rätlsförklaringar; genom förberedelseni tingsrätten blir frågeställningen utredd som kraven på ett kontradiktorisktförfarande blir tillgodosett. 2.8.4överklaganderätt för statliga myndigheter