mot · GB02Ub806 · 1988-01-25 00:00:00 — Betygen skall mäta elevens kunskaper i förhållande till läroplanens krav. Det relativa betygssystem vi nu har mäter endast hur stora kunskaper en elev har jämfört med andra elever. Betyg skall ges oftare än och med början redan vid utgången av lågstadiet. Antalet betygssteg bör dessutom vara fler än fem. Detta ger möjlighet till en successiv höjning av de betyg som ges vilket i sin tur stimulerar till ytterligare ansträngningar. Möjlighet skall finnas att efter kompletterande studier få ett betyg omprövat. Ett sådant betyg skall vid ansökan till högre studier räknas till sitt fulla värde. Rätt ställda krav är en hjälp till fortsatta framsteg. Till de nödvändiga kraven hör att eleven för att gå vidare måste ha de kunskaper och färdigheter som behövs för att kunna tillgodogöra sig undervisningen. Den som har behov därav bör kunna få repetera en årskurs. I och med att läroplan för (Lgr 80) infördes innebär genomgången grundskola rätt att oberoende av betyg i de olika ämnena söka vilken gymnasielinje som helst. Det är bara när det är flera sökande än antalet platser som den sammanlagda betygspoängen spelar någon roll. Resultatet har blivit att alltför många elever visserligen kommer in på en linje, men upptäcker att deras förkunskaper inte räcker till. Studieavbrottet innebär ett avbräck för den enskilde som en utbildningsplats går förlorad för någon annan som haft förutsättningar att klara utbildningen. Vi anser att det vore ärligare att tydligt deklarera att vissa kunskaper och färdigheter är nödvändiga för fortsatta studier. Därför skall krav på förkunskaper uppställas till de olika gymnasielinjerna. Förkunskapskraven hjälper eleverna att förbereda sig för vad de senare kommer att möta. Kraven bör kunna formuleras i genomsnittsbetyg, lägsta betyg i vissa ämnen och i vissa fall genomgångna tillvalskurser. Skolan skall utveckla personligheten Alla ungdomar har rätt att få en utbildning som utvecklar deras inneboende förmåga. Endast därigenom kan de känna tillfredsställelse med sig själva. Då finns också grunden för trygghet och självtillit. Människor som är trygga i sig själva kan ta ansvar för och erbjuda gemenskap med andra människor. Den som har varje barns speciella utvecklingsmöjligheter för ögonen väljer lösningar som ger skolan möjligheter att ta hänsyn till den enskilde. Redan i propositionen om skolans inre arbete anförde det socialdemokratiska statsrådet att det var nödvändigt att ge skolans inre organisation ett nytt innehåll och frigöra den från drag som var karaktäristiska för parallellskolesystemet. Regeringen ansåg därför att inte skulle ha permanenta gruppindelningar. Lärare skulle inte vara antingen ämneslärare eller klasslärare och är grundskolläraren på väg. Möjlighet att välja en annan, fristående, skola än den offentliga passar inte heller in i det enhetliga skolsystemet. Att i jämlikhetens namn och med organisatoriska knep försöka dölja olikheter har emellertid inte givit barnen likvärdiga möjligheter till god utbildning. Resultatet har tvärtom blivit att barn med svårigheter av olika slag för sent eller inte alls har fått den hjälp de behöver. Regeringens egen utredning om utslagningen i gav belägg för denna dystra sanning. Svagpresterande elever erhåller inte det stöd som behövs för att de skall lämna skolan med ett rimligt mått av baskunskaper och basfärdigheter. Andra elever erhåller inte den stimulans som gör att de får tillfälle att optimalt utveckla sina förutsättningar. Otaliga försök utförs i vårt skolsystem i syfte att förbättra inlärningsresultaten. Ändå når inte skolan ett godtagbart resultat. Likvärdighet i utbildningen åstadkommes icke med en för alla skolor likartad organisation. I en skola kan klimatet vara sådant att relativt stora undervisningsgrupper fungerar väl. I ett annat klimat kan möjligheten att organisera små undervisningsgrupper vara den väg som skall väljas för att nå målen. Begreppet likvärdig utbildning bör få en precisering. Likvärdigheten kan dels ses som en miniminivå vad gäller utbildningsresultaten. Likvärdighet kan även avse allas möjlighet till optimal utveckling. I detta ligger en motsättning. Respekten för den enskilde individen kräver enligt vår mening att likvärdighet innebär att var och ens resurser utvecklas och tas till vara på bästa sätt. Endast om man ser de som skolans uppgift att skapa möjligheter att optimalt utveckla alla elever, uppstår förutsättningen för alla att nå den eftersträvade miniminivån. Detta blir än svårare att lösa när den absoluta miniminivån inte finns preciserad. Likvärdigheten åstadkoms inte med statlig styrning. Den skapas av engagerad personal i samspel med elevgrupper och med de resurser som lokalt står till buds. Verklig jämlikhet är något annat än låtsad likhet i begåvning, intresse och talang. Jämlikhet är att tillerkänna alla lika värde oavsett begåvning, intresse och talang. Om skolan skall kunna utveckla varje elevs specifika begåvning måste uppläggningen av undervisningen ändras. Våra förslag i detta hänseende redovisas i det följande. Sexåringar visar ett spontant intresse för att lära. I merparten av de länder som finns med i UNESCO-statistiken har man tagit till vara detta intresse genom att skolstarten sker eller tidigare. och övriga nordiska länder har en, internationellt sett, sen skolstart. Dagens svenska förskola kan inte ersätta skolan. De sociala myndigheternas otillräckliga kännedom om inlärning i systematiska former skapar ingen bra miljö för barn som vill lära. Omsorg går före inlärning. Många sexåringar i förskolan drabbas av lektrötthet i brist på tillfällen till mer organiserad och systematisk träning. Barn behöver en bättre förberedelse för skolan än vad som erbjuds . Moderata samlingspartiet föreslår i annan partimotion att skolstyrelsen skall vara ansvarig för den del av verksamheten i den kommunala förskolan som förbereder barnen för lågstadiet. I konsekvens med detta krav bör få uppdraget att utforma det pedagogiska programmet för denna del av verksamheten. Vi anser att det är viktigt att ta till vara den tid i barnens utveckling då de är särskilt receptiva och motiverade för att med en lämpligt strukturerad pedagogik lära sig läsa, skriva och räkna. Vi föreslår därför att skolstarten sänks till . Vårt avgörande motiv är kvalitativt. En tidigare skolstart ger fler elever mera kunskaper. Barn mognar olika fort. Därtill är barns mognad inte ett entydigt begrepp som kan relateras till en viss ålder. En del barn kan vara verbalt utvecklade eller ha en tidig läsmognad. Andra barn har en tidigt utvecklad förmåga att förstå rumsliga begrepp eller matematik. Utvecklingen av motoriken kan fortgå i sin egen takt etc. Dessutom sker utvecklingen inte parallellt och linjärt utan med varierande hastighet så att någon kan uppvisa en snabb utveckling vad gäller den matematiska begreppsbildningen medan den verbala förmågan behöver mer tid för att utvecklas. En tidigarelagd skolstart bör därför förenas med möjlighet till flexibilitet. Föräldrarna bör ha rätt att uppskjuta skolstarten för sitt barn om man bedömer att det passar barnet bättre. Elevernas olika utvecklingstakt medför bl. a. att inlärning av olika moment tar olika . Undersökningar tyder på att bekymmersamma skolproblem grundläggs redan i lågstadieåldern. En orsak till detta är att en del elever aldrig hinner befästa sina kunskaper i ett moment innan det blir dags för nästa. Detta talar för att lågstadiet bör ha en annan organisation. Vi föreslår att det görs årskurslöst och flexibelt till sin utformning. Precis som kommer flertalet elever att behöva i lågstadiet. Elever med annan mognadsprofil kommer emellertid att få en bättre skolstart med i lågstadiet. Däremot förordar vi inte att en sänkning av skolstartsåldern skall innebära en generell förlängning av den sammanlagda skoltiden. I ett årskurslöst, flexibelt lågstadium ges lärarna bättre möjligheter att anpassa undervisningen till varje barns utveckling. Det viktiga blir att se till att alla elever har möjlighet att klara undervisningen på mellanstadiet innan de lämnar lågstadiet. Introduktionen av den tidigare skolstarten bör kunna ske successivt . En gradvis förändring innebär att övergången kan förberedas väl. Den tidigarelagda skolstarten innebär att en åldersgrupp mindre behöver omsorg inom förskolan. De sexåriga skolbarnen behöver dock tillsyn och den allmänna förskolan bör erbjudas till alla femåringar. Reformen frigör ändå betydande resurser för både stat och kommun. Dessa resurser bör användas till kvalitativa förstärkningar av skolan. Så är exempelvis mindre undervisningsgrupper angelägna. En ny lågstadieorganisation kräver fortbildning både av lärare och förskollärare. Det är viktigt att ta till vara förskollärarnas kompetens för att göra övergången från förskolan till skolan så smidig som möjligt. Detta underlättas av ett gemensamt huvudmannaskap för skolan och den allmänna förskolan. En sänkning av skolstarten till ställer krav på en översyn av lågstadiets kursplaner och metoder. Ett utvecklingsarbete bör igångsättas för att finna det innehåll och de arbetsmetoder som bäst gagnar barns utveckling i . Som en förberedelse till reformen bör därför statsbidrag utgå till kommuner som vill starta försöksverksamhet med denna inriktning. Av rapporter framgår att arbetssituationen på mellanstadiet inte är tillfredsställande. Det faktum att elever utvecklas olika både vad gäller kunskaper och färdigheter samt att många elever är oroliga eller brister i koncentrationsförmåga ställer lärarna på mellanstadiet inför en svår uppgift. Än svårare blir det att få en rimlig arbetssituation på högstadiet om eleverna inte har fått en god grund för det fortsatta arbetet i skolan. För att förbättra undervisningssituationen på mellanstadiet kan flera lösningar tänkas, t. ex. minskad klasstorlek eller undervisning i mindre grupper. Vilken organisation eller metod som bör väljas avgörs bäst lokalt. Vi anser att resurser måste tilldelas mellanstadiet i en sådan omfattning att det finns en rejäl möjlighet att skapa en bättre arbetssituation för elever och lärare. Vi kommer att i vår motion rörande vissa budgetfrågor inom utbildningssektorn att anvisa medel utöver vad regeringen föreslagit för att förstärka undervisningen på mellanstadiet. Fler valmöjligheter på högstadiet I högstadiet framträder elevernas skiftande personligheter och förutsättningar allt starkare. Frigörelsen från föräldrar och andra vuxna har börjat. Tonåren kräver respekt och uppskattning för det som är karakteristiskt hos den egna personligheten. Detta behov måste skolan kunna möta. Vi anser att högstadieeleverna skall ha möjlighet att välja inriktning av studierna efter eget intresse. Betydande fördelar kan i så fall nås. Eleverna får under en större del av skolveckan ägna sig åt det som intresserar dem. De trivs bättre och har då större chans att lyckas. Det blir lättare att också klara det som inte känns viktigt eller intressant. Motivet till det sammanhållna högstadiet formulerades så här i den socialdemokratiska propositionen om SIA-skolan: Eftersom demokrati och jämlikhet är de övergripande målen måste elevernas skiftande behov till tillförsäkras dem inom en enhetlig organisation, dvs. inom undervisningen i den allsidigt sammansatta klassen. Alltför många föräldrar och lärare kan vittna om att effekterna av denna sammanhållna undervisning inte alls har blivit de som socialdemokraterna hoppats på. Tvärtom är utslagningen på högstadiet bevis på motsatsen. Elva av högstadiets kan eleverna använda för tillval. Den som exempelvis vill lära sig fler främmande språk än engelska och därför väljer ett s. k. B-språk har förbrukat hela sitt valutrymme. Vi föreslår att utrymmet för tillval skall utökas till att sammanlagt omfatta cirka en fjärdedel av tiden på högstadiet. Timmar till ett ökat tillval tas dels från fria aktiviteter, dels från temastudierna. Vi föreslår att ett högstadium med flera valmöjligheter utformas utifrån följande principer: De olika tillvalsmöjligheterna skall anges i läroplanen för att garantera kvaliteten på tillvalen. o Varje elev skall ha möjlighet att välja flera alternativ. Tillvalsalternativen skall omfatta både ämnen som är obligatoriska för alla och sådana som inte är obligatoriska. Ämnena skall kunna ges i kurser av olika svårighetsgrad. Antalet tillvalstimmar bör gradvis öka ju längre upp i högstadiet eleven når. Den tillvalsmodell som vi här skisserat tillgodoser flera krav. Den ger specialiseringsmöjligheter i fråga om såväl bredd som djup. Dessutom ger den ett rikligt utrymme för sådant lärostoff som bör vara gemensamt för alla elever. Hänsyn till personlig utveckling förenas med hänsyn till behovet av en för alla gemensam kunskapsbas. För elever som är så skoltrötta att tiden i skolan är meningsfull bör skolan ha ytterligare alternativ. I undantagsfall bör eleven därför kunna påbörja den av oss i det följande föreslagna yrkesutbildningen redan efter årskurs 8. Att tillsammans med vuxna människor utföra arbete som ger synligt resultat kan återge eleverna tillfredsställelse och självförtroende. Yrkesutbildningen bör då förlängas med för dessa elever. Vi vill också erinra om att ungdomar, enligt vårt förslag, skall delta i den verksamhet som bedrivs genom det kommunala uppföljningsansvaret tills de fyllt . Det är härutöver angeläget att ge skolan möjlighet att i särskilda fall ordna anpassad studiegång. Får en elev anpassad skolgång vid en lämpligt vald tidpunkt kan chanserna öka för att han eller hon senare kan återuppta studierna. Möjligheterna att medge anpassad studiegång bör alltså göras större. 1** 1987/88.3sami. Flera tillval innebär att eleverna kommer att lämna med vissa variationer i sin kunskapsprofil. Vi har i ett tidigare avsnitt föreslagit att vissa krav på förkunskaper skall gälla för de olika gymnasielinjerna. Som förkunskapskrav skall även i någon utsträckning kunna avses viss tillvalskurs från högstadiet. Båda dessa förändringar innebär att det alltid måste finnas möjlighet att korrigera ett val eller för att förbättra kunskaperna i ett ämne. Vi föreslår därför att en möjlighet till kompletteringsutbildning skapas efter årskurs 9 för de elever som av olika skäl kan ha behov av en sådan. En sådan kompletteringsutbildning bör ingå i uppgifterna för det förändrade och utvidgade kommunala uppföljningsansvar som beskrivs i en särskild kommittémotion. Det utvidgade uppföljningsansvaret skall gälla ungdomar i åldrarna och ha följande innehåll: Komplettering för elev som har för lågt betyg i ett ämne för vilket särskilda krav på förkunskaper gäller eller för den som har för lågt betygsgenomsnitt för samtliga ämnen att komma in på önskad linje. Komplettering för elever som alltför sent upptäcker att de borde ha gjort ett annorlunda tillval på högstadiet av ett eller flera ämnen. Vägledning för elever som inte vet om eller vad de skall läsa i gymnasieskolan. Hjälp till studietrötta elever (sextonåringar eller äldre) att få plats i arbetslivet. Behoven av kompletteringar och stöd kommer att variera mycket för de olika eleverna. De extra insatserna efter årskurs 9 måste därför kunna anpassas efter varje elevs särskilda behov. Antalet elever som behöver extra stöd blir troligen inte särskilt mycket större än . Genom att krav på kunskaper finns klart angivna för varje utbildning kan studierna målinriktas på ett helt annat sätt än . Antalet studieavbrott borde därmed kunna minimeras. Dessa bidrar nu till hälften av de elever som finns inom uppföljningsansvaret. Skolstyrelsen skall liksom nu ha ansvaret för det vidgade uppföljningsansvaret. På skolorna kommer syo-konsulenterna att ha det praktiska ansvaret för att varje elev som inte kan komma in på önskad gymnasielinje får det individuella program som han/hon behöver. Gällande arbetsrättslig skyddslagstiftning innebär att ytterst få arbeten står öppna för ungdom . En sänkt ålder för skolstart innebär att eleverna normalt går ut . För att ungdomar inte skall utsättas för onödiga risker föreslår vi att samtliga ungdomar är pliktiga att intill fyllda delta i den verksamhet som bedrivs inom det kommunala uppföljningsansvaret. För de allra flesta kommer detta att innebära att de går i gymnasieskolan. Övriga kommer att få ett individuellt program inom uppföljningsansvarets ram. I föregående avsnitt har vi betonat vikten av att skolan organiserar sin verksamhet så att den bättre kan anpassas till varje elevs behov och intressen. Det skulle, hävdar vi, ge eleverna större självtillit och tillfredsställelse. Därutöver behöver skolan på ett bättre sätt än undervisa om vad samhället ur laglig, moralisk och etisk synvinkel anser vara rätt eller fel. Kunskaper och erfarenheter som överförs från en generation till nästa måste också gälla regler om hur man umgås med varandra på ett ansvarsfullt sätt. Personlig utveckling innebär bl. a. att inse var gränserna för det egna handlandet går. Ungdomsvåldet, som blivit allt råare, har säkert flera orsaker. Sannolikt är en av förklaringarna att det är en reaktion på de vuxnas likgiltighet. De vuxna har inte förmått reagera och inte satt de nödvändiga gränserna. Begreppen rätt och fel har blivit alltmer relativa, dvs. det beror på den aktuella situationen om handlingen är rätt eller fel. Laglydnaden är beroende av hur stor risken är för upptäckt snarare än att man verkligen tycker att handlingen i sig är fel. Denna glidning i rättskänslan måste te sig mycket förvirrande för barn och ungdom. De vuxna är inte entydigt goda föredömen. Osäkerheten om vad som egentligen gäller förstärks givetvis om ungdomar kan begå upprepade övertramp utan att någon reagerar. Den gällande läroplanen, Lgr 80, betonar att skolan skall fostra. I den föregående läroplanen används inte ordet fostra utan man har för motsvarande anvisningar valt formuleringen viljelivets utveckling. Den attitydförändring som skett mellan de två läroplansutgåvorna har emellertid inte fått någon påtaglig effekt i skolans vardag. Uppgiften att fostra barnen är förvisso inte bara skolans. Föräldrarna har huvudansvaret till dess att barnet når myndighetsåldern. Skolan kan emellertid på olika sätt stötta föräldrarna. Det är bl. a. skolans uppgift att ge goda förebilder, att fostra eleverna till goda arbetsvanor, att hålla tider och att hålla ordning i klassrum, kapprum, uppehållsrum m. m. De samtal som läraren är skyldig att ha med föräldrarna skall enligt läroplanen inte begränsas enbart till elevernas studieresultat utan ge en nyanserad bild av elevernas utveckling. Det borde, menar vi, därför vara naturligt att i dessa samtal redogöra för elevens förmåga att hålla ordning, att uppföra sig mot kamrater och skolpersonal, att respektera tider och skolans ordningsregler m. m. Sist men inte minst skall skolans undervisning behandla de lagar samt de moraliska och etiska regler som styr vårt samhälle. Etikundervisning i vid mening bör vara ett regelbundet inslag i skoldagen. Skolan bör till eleverna överföra ett förhållningssätt som bygger på en respekt för dessa etiska värderingar. Skolans personal bör få tydliga signaler från statsmakterna att dessa frågor är viktiga. Detta visar erfarenheterna från den normgrupp som 1978 tillsattes av den dåvarande moderata skolministern. Denna grupp utarbetade debattskrifter och arbetsmaterial som underlag för praktiskt skolarbete med normbildning och normöverföring. Vi anser att det åter behövs inspirerande riktlinjer för hur denna undervisning skall bedrivas. Vi föreslår därför att hos regeringen begär förslag till sådana riktlinjer för skolans fostrande uppgift. Rätt att välja skola Vi har i vår motion angående fristående skolor föreslagit att föräldrarnas önskemål skall vara skäl nog för att statliga och kommunala bidrag skall utgå för elev som valt att gå i en fristående skola. Det är inte utan skäl elever och föräldrar har så litet att säga till om när det gäller val av skola. Tvärtom är det helt i enlighet med socialdemokratiska ambitioner. Att samtliga barn i ett område skall gå i samma skola ses av socialdemokraterna som ett uttryck för jämlikhet. Om föräldrarna fritt kunde välja skola även inom det offentliga skolsystemet blir det träffade valet ett mått på hur den enskilda skolan fungerar. Möjlighet att också kunna välja bland de offentliga skolorna skulle ta bort den känsla av total maktlöshet föräldrar kan känna, om t. ex. barnet inte trivs i sin skola. Enligt nuvarande bestämmelser skall eleverna i kommunens grundskola fördelas med hänsyn till vad som är ändamålsenligt från kommunikationssynpunkt och till vad som krävs för att effektivt utnyttja lokaler och andra utbildningsresurser samt till elevers och föräldrars önskemål. Regeringen hävdar att detta innebär att föräldrar och elever har möjlighet att välja skola inom det offentliga skolsystemet. Vi anser att gällande bestämmelser är alltför restriktiva. Skollagen bör ändras så att elev och föräldrar har rätt att fritt välja skola inom det offentliga skolväsendet. Vidare bör hos regeringen begära förslag till nya statsbidragsbestämmelser utifrån principen att statsbidraget skall kunna beräknas per elev och följa elevens val av skola oavsett om denna är fristående eller offentlig. av en årskull som går ut årskurs nio i fortsätter direkt till gymnasieskolan. Några få skaffar sig arbete på den reguljära arbetsmarknaden. De övriga tas in i gymnasial lärlingsutbildning eller finns i det kommunala uppföljningsansvaret. Många ungdomar som går i gymnasieskolan är eller blir snart myndiga. En ökande del av gymnasieskoleeleverna väljer en gymnasial yrkesutbildning i stället för en allmän utbildning, som sedan måste fullföljas med en yrkesutbildning i högskolan. Nästan vuxna ungdomar kräver att gymnasieskolan erbjuder dem en klart målinriktad utbildning. Två stora utredningar har behandlat gymnasieskolan: gymnasieutredningen och översynen av yrkesinriktad gymnasial utbildning (ÖGY). I propositionen om gymnasieskola i utveckling (1983/84:116) skrev den socialdemokratiska regeringen bl. a. följande om den nuvarande gymnasieskolan: Den största nackdelen är den stora åtskillnaden mellan teoretiska (studieförberedande) och yrkesinriktade utbildningar. Förändringen mot en mer kunskapsintensiv produktion kommer, hävdar regeringen, att ytterligare höja kunskapskraven för inträde på arbetsmarknaden. Den slutsats regeringen drar är att gymnasieskolan kan förbereda antingen för högskola eller yrkesliv. Den måste i stället ge mera av både yrkes- och studieförberedelser till alla. ÖGY har i sitt förslag försökt förena en rad delvis motstridiga krav, som från olika håll ställs på yrkesutbildningen. Linjerna skall ha utrymme för mer av allmänna ämnen, bland annat för att underlätta för den som vill fortsätta till högskolan. Mer av utbildningen skall förläggas till arbetsplats för att eleverna skall få realistiska tillämpningar av teoriavsnitten. Utredningen föreslår därför en förlängning av yrkeslinjerna. Bedömare av den framtida arbetsmarknaden brukar tala om mer kunskapsintensiv produktion, uppluckrade yrkesroller och en förhållandevis svag koppling mellan utbildningsbakgrund och yrkesinriktning. Socialdemokraterna har av detta dragit slutsatsen att yrkesutbildningen måste breddas och att det definitiva yrkesvalet bör skjutas upp så långt fram i tiden som möjligt. Tydligt inriktade utbildningslinjer har, som vi ser det, stora fördelar. Det skapar en god motivation hos eleverna att kunna se en direkt koppling mellan utbildningen och det mål den syftar till. Att kunna något område riktigt väl är en bättre grund att stå på vid kommande fort- och vidareutbildning än ytliga kunskaper från många områden. En utveckling av gymnasieskolan bör syfta till att göra gymnasielinjerna bättre som yreksförberedande eller högskoleförberedande utbildning. Fastställda krav på förkunskaper kombinerade med goda kompletteringsmöjligheter för den som senare vill ändra studieinriktning ger gymnasieskolan bättre möjligheter att tillgodose olika elevers behov och intresseriktning.