mot · GB02Kr283 · 1988-01-22 00:00:00 — av och () om nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar 1987/88 Kr283 289 Den uppenbara risken för stora merkostnader i samband med fornfynd på byggplatsen är en stor belastning för orter med en medeltida stadskärna. Det går knappast längre att bygga bostäder i sådana miljöer. Blir det något byggt, blir det kontorshus där varje kvadratmeter måste utnyttjas för att ekonomin skall gå ihop. Det är i sista hand hyresgästerna som får betala kostnaderna, medan resultatet av de arkeologiska utgrävningarna har riksintresse. Som det nu är kan krav på en arkeologisk utgrävning på en tomt leda till en avsevärd fördyrning eller rent av att tilltänkt byggenskap inte blir av. Har man i förväg fått besked om kostnadsansvaret kan man undvika den extrakostnad som uppstår när byggnationen fördröjs. En faktor som ökar osäkerheten för byggherrarna att göra nödvändiga lönsamhetskalkyler är de vaga förhandsbesked som ofta lämnas av kravställande myndigheter. Erfarenheten har visat att de verkliga kostnaderna blir mycket större än den ursprungliga kostnadsberäkningen. Detta förhållande är utomordentligt otillfredsställande! Fornminneslagen ger stor tyngd åt skydd och bevarande, medan åtgärder med syfte att levandegöra inte alls föreskrivs. Vi måste således undanröja den låsning som fornminneslagen innebär. har föreslagit att regeringen bör initiera frågan om ett bättre och mera tidsenligt utformat skydd i stället för den nu gällande fornminneslagen. Det statsfinansiella läget är sådant att man måste tillmäta tidsfaktorn en mycket stor betydelse. Desto snabbare statsmakterna kan ge besked om den framtida kostnadsansvarsfördelningen, desto lättare blir det att planera för och genomföra byggnation i orter med en medeltida stadskärna. Utan tvivel måste man satsa mer på objekt av klart riksintresse. Vi måste dock precisera detta riksintresse bättre och åstadkomma en mer rimlig och rättvis kostnadsfördelning. Det behöver inte nödvändigt vara så, att man till varje pris skall gräva i varje kvarter i en intressant stadskärna. Man borde satsa mer på objekt som bättre kan gagna den vetenskapliga forskningen och därmed få en bättre balans mellan de insatta resurserna och det vetenskapliga resultatet. Enligt vår mening bör förslagen från kunna utgöra en bra utgångspunkt för ett angeläget reformarbete på detta område, som skulle kunna leda till en välbehövlig begränsning av de totala samhällsekonomiska kostnaderna på samma gång som forsk- 1 1 1987/88. ningen skulle kunna föras fram i snabbare takt. Denna samordning mellan dessa mål som faktiskt är möjlig är mycket angelägen. Det kan inte vara rimligt att enbart exploateringsintressen skall styra vad som blir tillgängligt för forskningsändamål. Vi bär ett gemensamt ansvar för vårt kulturarv. Detta innebär emellertid inte att inte vissa byggnadsföretag, vissa miljöer och viss arkeologisk forskning har ren karaktär av riksintresse och att vårt gemensamma ansvar borde bäras på så sätt att staten tar ett ökat ansvar för att hjälpa betungande kommuner eller enskilda så att angelägen arkeologisk forskning verkligen kommer till stånd. Beträffande forskningen är det så att forskarna oftast inte är initiativtagare till arkeologiska utgrävningar utan får ta det som bjuds. Tyvärr kommer man då inte åt de verkligt intressanta objekten, eftersom kommuner och andra byggherrar undviker att bygga där utgrävningar kan bli aktuella. Arkeologiska undersökningar är vetenskaplig forskning och bör därför som all annan sådan betalas av staten. Fornminneslagen bör således ändras så att enskilda fastighetsägare befrias från ett kostnadsansvar när staten vill hävda ett intresse av utgrävningar och forskning. I ett yttrande () över betänkandet Fornlämningar och exploatering (SoU 1985:13) anförde kommun bl. a. följande: Redan inledningsvis måste då kommunen beklaga att de allmänna kommittédirektiv som utgetts från departementschefen för ett uppdrag som detta måste innebära ett förlamande av möjligheterna att i utredningen komma till andra än för staten gynnsamma lösningar. För gäller att i stadskärnan Finns ett tämligen stort och vidsträckt område där begränsningar enligt fornminneslagen medför krav på arkeologiska undersökningar före exploatering. Detta har vid samtliga tillfällen där ny- och ombyggnationer skett inneburit stora merkostnader för kommunen eller andra byggintressenter. Kommittén har ansett att byggande i städernas centrala delar i allt väsentligt avser annat än bostäder, i första hand lokaler, eftersom det råder höga markpriser inom dessa områden. Enligt kommunens mening har kommittén missuppfattat rådande förhållanden i en medeltidsstad av småstadskaraktär som , där intäkter från lokaler vid nyexploatering, sådana intäkter som i storstäder skulle kunna i hög grad förbättra Finansieringen av en byggnation, för vår del t. o. m. kanske ger lägre intäkt per kvm våningsyta än bostäder. Kommunen kan inte underlåta att i detta sammanhang nämna att en av Skaras mest centralt belägna tomter i kvarteret mitt emot är en tomt vilken av antikvariska myndigheter och även allmänheten anses vara ytterst angelägen att bebygga. Denna bebyggelse kan knappast utgöras av annat än bostadshus eller offentliga lokaler. Ingen av dessa användningsområden kan Finansiera de stora arkeologiska kostnader som i detta fall framräknats till mer än . Det är mycket lätt att räkna ut vad det innebär för en byggnation som inte kan vara högre än två våningar och som skall inrymmas på en total tomtyta av . Vår utgångspunkt är att arkeologiska utgrävningar har stor betydelse för den vetenskapliga forskningen. Som förhållandena nu är, nödgas vi tera att praktiskt taget all utgrävning i medeltida stadskärnor som t. ex. , , m. fl. initieras från exploateringssynpunkt och inte från forskningssynpunkt. Till följd av de orimligt höga kostnaderna för utgrävningarna som enbart drabbar byggherren, här kommunen, har t. ex. sökt speciella utvägar för sina om- och utbyggnadsplaner, nämligen att koncentrera placeringen av två varuhallar till en plats i den gamla staden, kvarteret . Man har därvid av kostnadsskäl använt en ny grundläggningsmetod som innebär att man lägger lock över fornlämningarna i den s. k. svarta jorden. Byggherrarna tvingas försöka nedbringa utgrävningskostnaderna ofta till förfång för miljön men också innebärande att vi gått miste om arkeologiska fynd, som kunnat ge oss viktiga kunskaper om vår historia. har i en skrivelse till uttalat: tillhör de svenska städer där inte bara kultur- och miljövärdena i stadsmiljön är utomordentligt stora, men också de dokumentvärden som den svarta jorden rymmer. Att slå vakt om dessa kulturvärden både de som finns ovan mark och de som finns under mark och att försöka se till att dessa värden bevaras åt framtiden måste vara en primär uppgift för kulturminnesvården. För kulturminnesvården är det emellertid också viktigt att miljön hålls levande. Vid sådana förändringar som är nödvändiga och måste tillåtas för att miljön skall kunna hållas levande spelas ofta kulturminnesvårdens intressen ut mot varandra genom att kostnaderna för de arkeologiska undersökningarna tas som förevändning för att motivera ett ökat markutnyttjande. I en stad som där den nuvarande exploateringen är låg och kulturlagren mäktiga accentueras problemen. Från vetenskaplig synpunkt är förväntningarna därtill stora om att materialet från skall kunna ge oss kunskap om ett skede i landets historia som vi vet ganska litet om. har enligt skriftliga källor spelat en viktig roll under 1000- och , dvs. från den tid när upphör som centrum för handeln i till tiden när eldhärjades 1187 och segelsjöfarten mot började försvåras genom landhöjningen vid ström. Birkas centrala roll för handeln kanske fördelades på flera handelsplatser kring men måste genom sitt läge vid farleden till och i förhållande till fjärrhandeln ändå ha haft en särställning under detta skede. De angivna exemplen illustrerar både det oerhört angelägna i att utgrävningar och forskning kommer till stånd och de drastiska metoder som kan komma att tillgripas för att undvika de orimliga utgrävningskostnaderna. Det är viktigt att regler och riktlinjer för bevarandet av våra fornminnen gynnar framtagandet av kunskaper om vår historia genom arkeologiska utgrävningar och forskning, och att därvid de mest angelägna projekten från såväl miljösynpunkt som forskningssynpunkt utpekas. En bättre målinriktning och ett bättre resursutnyttjande är härvid de viktigaste hjälpmedlen. Den särskilda utredare som arbetat , vars resultat refererades i fjolårets budgetproposition, har som vi framhöll i en motion med anledning av nämnda proposition icke lyckats lösa problemen. Vi kvarstår alltjämt vid denna bedömning. Vi skall därför i det följande närmare utveckla motiven för detta synsätt. Föredragande statsrådet hänvisade då till arkeologiutredningens betänkande. I denna utredning nämndes tre faktorer som väsentliga för att hålla nere de arkeologiska undersökningskostnaderna och då framför allt i tätorter med medeltida stadskärnor: a) information om fornlämningarna b) exploatörens skyldighet att samråda med de antikvariska myndigheterna c) omsorgsfull planering av arbetsföretaget Med vidare referens till arkeologiutredningen aviserade regeringen åtgärder beträffande informationssystemet rörande fornlämningar, de arkeologiska undersökningarnas organisation och myndigheternas handläggning av tillståndsärenden. Slutligen konstaterades att kostnaderna i vissa fall (dvs. i medeltida städer) har en påvisbar negativ effekt från olika samhällssynpunkter och att denna negativa effekt inte kompenseras genom utredningens förslag. Här föreligger således ett klart medgivande inför problemet och därigenom en bekräftelse på riktigheten av vad vi anfört i vår motion. Utredningen accepterar också ett större statligt ansvarstagande för kostnaderna och föreslår ränte- och amorteringsfria tilläggslån inom bostadsfinansieringssystemets ram inom en årlig totalkostnad på . Jämsides härmed föreslog bostadsministern i samma proposition att skulle läggas fast som en årlig totalram. Bakgrunden var bl. a. den att arkeologiutredningen hade föreslagit att () skall kunna bekosta sådana inventeringar eller prospekteringar som ger ett negativt resultat, dvs. att den presumtive byggherren på grund av fornlämningens existens förvägras tillstånd till den planerade byggnationen. Det nämnda propositionsförslaget, som senare godkände, har inte inneburit några banbrytande insatser när det gäller de grundläggande samhällsekonomiska kostnadsproblemen. Vad gäller de tre nämnda väsentliga faktorer kan följande konstateras. Beträffande informationen om fornlämningarna har RAÄ:s stora publikationsserie Medeltidsstaden slutförts. Här redovisas för praktiskt taget alla svenska medeltida städer (dvs. extra kostnadskrävande områden vid schaktningar) den kända utbredningen av kulturjordslagren etc. Rapporten är ett gott underlag vid planering och projektering av byggnation inom de medeltida städerna. Exploatörens skyldighet att samråda med de antikvariska myndigheterna är självklar och knappast någon innovation från regeringens sida. En omsorgsfull planering av arbetsföretaget torde vara en ren självbevarelsedrift om en byggnation berör en fornlämning. Beträffande de arkeologiska undersökningarnas organisation torde numera knappast några mer väsentliga rationaliseringar kunna göras. Dessa fyra faktorer som regeringen hänvisade till är således knap past några nya verktyg för att hålla nere kostnaderna och därmed öka möjligheterna till byggnation/utgrävningar i medeltida städer. Förslaget om tilläggslån inom totalramen tror vi 2,5 milj. kr. framstår närmast som en skenmanöver. 1987 kostade t. ex. i en arkeologiskt utgrävd kubikmeter jord . exklusive arbetsbodar, transporter etc. har som bekant kostnaderna fortsatt att öka! En blygsam grävningsyta på t. ex. 15 x 25 meters yta och med normala två meters kulturjordslager (knappast någon större byggnadsyta!) i kostar därmed 1,65 milj. kr. enbart i rena arkeologikostnader. Det räcker således med två sådana små Skarautgrävningar i hela landet för att årsbudgeten för tilläggslån skall vara rejält överskriden! Riksdagsbeslutet är således praktiskt taget helt utan verkan. Vad kan man då göra? Först och främst måste givetvis konserveringskostnaderna för de framgrävda fynden tas med vid beräkningen arv grävningskostnaden och därmed merkostnaden för byggnationen. Byggnadsföretaget har initierat utgrävningen och förorsakat framtagandet av fynden. Om fynden inte konserveras förstörs de och i varje fall delar av utgrävningens resultat blir spolierat. Att få pengar till detta från annat håll är ofta mycket svårt. Som vi ser det måste primärt den ekonomiska totalramen för "arkeologiska tilläggslån sättas någorlunda realistiskt om åtgärden skall vara värd sitt namn. 1 andra hand bör man överväga en utökad finansieringsmöjlighet av arkeologiska utgrävningar såsom beredskapsarbeten. Med andra ord behövs en ökad samordning i frågan mellan departementen. Sammanfattningsvis bör statsmakterna låta utarbeta nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar som syftar till att begränsa verksamhetens totala omfattning. I riktlinjerna bör preciseras vad som skall anses vara av riksintresse varvid staten ensam skall svara för kostnaderna när detta riksintresse skall hävdas genom att få en utgrävning till stånd. Vi får i ökad utsträckning överlåta till kommande generationer att svara för de utgrävningar som med hänsyn till de samhällsekonomiska kostnaderna inte kan komma till stånd . Vår generation får koncentrera sig på sådana riksintressanta objekt som har den största betydelsen för pågående forskning för samhällets behov av dokumentation, etc. Vad som med andra ord skall prioriteras är enligt vår mening åtgärder som är ägnade att ge väsentliga bidrag till en förbättrad kulturmiljövård. I fjolårets budgetproposition anmäldes även det översynsarbete om kulturminnesvården som bedrivits inom . 1 årets budgetproposition (Prop. 1987/88:100, Bil. 10, sid. 419) återkommer föredragande statsrådet till detta och påpekar att en arbetsgrupp inom presenterat betänkandet (Ds U 1987:9) Kulturminneslag sammanförd och bearbetad lagstiftning om kulturminnen. Detta förslag har remissbehandlats, men regeringens beredning är ännu ej avslutad. Föredragande statsrådet aviserar emellertid att en särskild proposition om kulturmiljövård skall föreläggas . Mot denna bakgrund finner vi det välbetänkt att de frågor som ännu kvarstår olösta bör tas upp under den fortsatta beredningen av den sistnämnda propositionen. bör därför göra ett uttalande med denna innebörd. Med anledning av det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar i enlighet med vad som anförts i motionen. () ()