mot · GB02Ub806 · 1988-01-25 00:00:00 — Risken för försämring av utbildningens kvalitet kan motverkas av UHÄ:s kontrollerande funktion och i sista hand genom den ekonomiska styrningen från statsmakternas sida. Den socialdemokratiska regeringens politik inom högskoleområdet är osammanhängande och svag. Den saknar bärande linjer i fråga om såväl kvalitetsfrågorna i den grundläggande högskoleutbildningen och sambandet mellan utbildning och forskning som när det gäller anslags- och styrsystem för högskolan. Regeringen bedriver de mycket små stegens politik utan att ens vara konsekvent i fråga om rörelseriktning. Fokus i högskolepolitiken har under en följd av år legat på forskningens situation och resurser. har detta till viss del skett på den grundläggande högskoleutbildningens bekostnad. Grundutbildningen har varit föremål för både öppna och dolda besparingar , framför allt i form av bristande kompensation för löne- och prisförändringar och schablonmässiga besparingar på administrationen. De senare har inte alltid träffat avsett mål utan i stället blivit en allmän besparing. På den verkställande nivån institutionerna blir nu bristen på resurser alltmer besvärande. Från många områden inom högskolan kommer vittnesbörd om stora svårigheter att bedriva utbildningen med ett rikligt, kvalitativt innehåll. Brister i fråga om förbrukningsmaterial för laborationer, otillräcklig och försliten utrustning, avskaffade eller kraftigt begränsade exkursioner gör att grundutbildningen inom många utbildningsområden inte kan hålla den kvalitet som måste vara utmärkande för högre utbildning. Grundutbildningens problem beror också på svårigheter att rekrytera och behålla vetenskapligt kvalificerade lärare. De beskrivna bristerna i grundutbildningen innebär att duktiga lärare i längden tröttnar på en ohållbar arbetssituation. Därigenom förstärks personalproblem som redan tidigare varit mycket besvärande. Löneläget för kvalificerade lärare har inom många områden länge gjort det omöjligt att konkurrera med arbetsmarknaden utanför högskolan. Det har likaledes saknats incitament för vetenskapligt kvalificerade lärare att ägna sig åt pedagogisk verksamhet. Den nedrustning av grundutbildningen som ägt rum har ytterligare minskat ubildningsverksamhetens attraktionsvärde för lärarna. De satsningar som skett på forskningen har bl. a. motiverats av att behov att stärka möjligheter att i olika sammanhang hävda sig internationellt. Försvagningen av grundutbildningen är av samma skäl oförsvarlig. Vi återkommer senare till frågan om de konsekvenser som redan kan anas i relation till bl. a. EG. Flera åtgärder som vidtagits av regeringen har förvärrat än förbättrat situationen för grundutbildningen inom högskolan. Tillkomsten av förnyelsefonderna förutspåddes t. ex. leda till väsentliga beställningar av uppdragsutbildning, vilket i sin tur skulle ge högskolan möjligheter att anskaffa nödvändig utrustning för utbildningsändamål. Detta anfördes som ett försvar för att regeringen inte gjorde satsningar på sådan utrustning. Någon nämnvärd hjälp från förnyelsefonder na har inte kommit. De s. k. bankfonderna som tillkom efter överenskommelse mellan regeringen och är helt förbehållna forskningen och bidrar därmed närmast till att förstärka intrycket av prioritering av forskningen på utbildningens bekostnad.. Sambandet mellan utbildning och forskning Grundutbildningens problem är också långsiktigt forskningens, beroende på att dessa båda verksamhetsområden inom högskolan är ömsesidigt beroende av varandra. Detta gäller även frågor kring dimensionering och lokalisering. Såväl budgetpropositionen som i propositionen om Bergslagen och norra inland samt förutser vi i det kommande Norrbottenpaketet läggs förslag om regionalpolitisk! motiverade utökningar av den grundläggande högskoleutbildningen på ett antal orter. I många fall riktar sig de förestående utökningarna till den traditionella basen för rekryteringen till högskolan, dvs. kommer antalet ungdomar i i att minska drastiskt . Vi vet mycket litet om benägenheten för fortsatta studier kommer att minska eller öka . I detta osäkra perspektiv måste även rekryteringen till forskarutbildningen beaktas. Redan nu har universiteten och de tekniska högskolorna svårigheter att rekrytera doktorander inom många områden. En fortsattt utbyggnad av de regionala högskolornas utbildningsutbud vad gäller forskningsförberedande utbildning, med inriktning mot ungdomsstuderande, riskerar att ge upphov till ytterligare svårigheter för forskarutbildningen. Vi motsätter oss inte generellt en utbyggnad av regionala högskolor, men anser att den i första hand bör inriktas på att tillgodose behovet av fort- och vidareutbildning och sådan utbildning som tidigare angetts. I den mån ungdomsutbildning kommer i fråga bör ett beslut bygga på en analys av konsekvenserna även för rekrytering till motsvarande utbildning vid enheter med fasta resurser för forskning. I en del fall måste åtgärder i första hand vidtas för att stärka konkurrenskraften i dessa enheters utbildning. Anslags- och styrsystem för högskolan I denna stora fråga gör den socialdemokratiska politiken ett förvirrat och okunnigt intryck. sägs det pågå en översyn av anslags- och styrsystemet inom . Redan i prop. 1984/85:100 anmälde regeringen sin avsikt att ...se över anslagssystemet för högskolan och därmed också formerna för medelstilldelning och styrning. Härvid bör också belysas vilken roll högskolemyndigheterna på olika nivåer bör spela i detta avseende. Någon klarhet skapades dock inte i frågan om hur en sådan översyn skulle genomföras, vilket syfte den skulle ha eller hur de närmast berörda skulle beredas insyn och möjligheter till påverkan i arbetet. skedde ett utspel i frågan om regionstyrelsernas avskaffande och förändrad sammansättning av högskolestyrelserna. Det dröjde dock innan en proposition i ämnet kom på bord. Då hade frågan om översynen av anslagssystemet enligt formuleringen i propositio nen reducerats till en fråga om ekonomiadministrativt utvecklingsarbete. När tog ställning till prop. 1986/87:127 (UbU 1987/88:1) gjordes ett tillkännagivande, av innebörden att regeringen borde framlägga ett förslag till nytt anslagssystem i budgetpropositionen 1988. I proposition 1987/88:100 inskränker sig emellertid regeringen till att anmäla att frågan skall tas upp i en särproposition . Någon öppen redovisning av pågående utredningsarbete har inte skett sedan avsikten att göra en översyn först offentliggjordes. Vi anser att regeringens hantering av ärendet om en översyn av högskolans anslags- och styrsystem är djupt otillfredsställande. Ställt i relation till det ursprungliga, ovan citerade, uttalandet i frågan präglas handläggningen av brist på konsekvens och överblick. Själva arbetssättet gör att de närmast berörda inom högskoleorganisationen utan insyn och inflytande. Högskolans anslags- och styrsystem bör ses i ett helhetsperspektiv, eftersom dess utformning har grundläggande betydelse för förhållandet mellan högskolan och statsmakterna. Enligt vår uppfattning bör en översyn ske med utgångspunkt i dels en ambition att stärka högskolans autonomi i förhållande till staten, dels en strävan att ytterligare förenkla högskolans organisation och att öka möjligheterna att avväga skilda resursslag mot varandra. En reform av anslags- och styrsystemet bör därför innebära både förändringar i dagens anslagskonstruktioner och förändringar i organisationen på den nationella myndighetsnivån. Vad gäller anslagssystemet ansluter vi oss till det tidigare refererade uttalandet av . Det däri angivna syftet kan t. ex. uppnås genom att respektive högskola får ett samlat anslag över riksstaten, gemensamt för den grundläggande utbildningen, men med en viss differentiering med ledning av fakultetsorganisationen. Det är vidare väsentligt att medel för lokalkostnader och utrustning räknas in i dessa högskoleanslag. Eftersom huvudsyftet med denna förändring är att möjliggöra för högskolans ledningsorgan att lokalt göra avvägningar mellan olika resursslag innebär detta att tyngdpunkten i inflytandet lokalt över lokalanvändning och lokalplanering förskjuts från till högskolan. I såväl BP-87 som BP-88 har regeringen gjort uttalanden rörande UHÄ:s framtida roll. Dessa har varit mycket allmänt hållna och huvudsakligen rört det önskvärda i att ämbetsverket mer ägnar sig åt uppföljning och utvärdering än åt planering. Det är beklagligt att regeringen ägnar en så förströdd uppmärksamhet åt den nationella myndighetsnivåns utformning och funktion. Vi finner det knappast realistiskt att en myndighet som under har utsatts för dels besparingar, dels upprepade fall av desavouering skall kunna förnya sina arbetsuppgifter och sitt arbetssätt utan ett mer aktivt stöd från den politiska ansvariga nivån. Flera centrala myndigheter har hela sin verksamhet inriktad mot högskolan. Förutom UHÄ gäller detta UUH (), NNU () och FRN (forskningsrådsnämnden). Organisationen på den nationella myndighetsnivån måste självfallet anpassas till ändrade förutsätt ningar och behov. Den nuvarande ansvarsfördelningen har rått . har massiva förändringar ägt rum på lokal nivå i fråga om organisation och finansieringsstruktur. Frågan om vilka centrala högskolemyndigheter som skall finnas och vilka förutsättningar som skall gälla för deras verksamhet bör därför övervägas. Erfarenheterna från större organisationsförändringar i alla andra sammanhang visar att en sådan dels måste förankras väl i omgivningen, dels måste ges ett väsentligt stöd i genomförandeskedet. Regeringens passivitet i fråga om den nationella myndighetsnivån gör att vi anser det nödvändigt att kräva en översyn under parlamentarisk medverkan. I en sådan översyn bör uppgifterna för den centrala myndighetsnivån och antalet myndigheter prövas, med utgångspunkt i bl. a. stränga krav på enkelhet och effektivitet i myndighetsarbetet. En annan viktig utgångspunkt bör vara behovet att skapa en stark verksorganisation med goda möjligheter att stödja högskolan i dess arbete lokalt och att företräda den i förhållande till andra samhällssektorer och till statsmakterna. Översynen bör också syfta till att fastställa en lämplig dimensionering för den centrala myndighetsnivån och vilka åtgärder som krävs i personalpolitisk och kompetensutvecklande syfte. Ämnesstudier i stället för linjer Den inomvetenskapliga utvecklingen av ämnena har hämmats av de förändringar som den s. k. högskolereformen medförde förden grundläggande högskoleutbildningen. I och med att merparten av grundutbildningen skall ges i form av arbetsmarknadsinriktade utbildningslinjer är dessa styrande på två sätt: Institutionerna måste producera kurser som mer styrs av linjens yrkesinriktning än de vetenskapliga kvalitetskraven. Den stora resursströmmen går till linjerna inte till institutionerna. För de institutioner som har få eller inga kurser på linjer återstår att ansöka medel. Vi anser att ämnesstudierna måste ges en renässans. Det är först med fördjupade ämneskunskaper som grund som de studerande kan få det metodkunnande som är redskapet för ett i egentlig mening kritiskt tänkande. För en bibehållen standard på svensk forskning är det dessutom nödvändigt att rekryteringsbasen ökar genom att andelen studerande med tillräckliga ämneskunskaper blir större. För att öka möjligheterna till ämnesstudier inom framför allt det förutvarande filosofiska fakultetsområdet behövs ändringar på en rad punkter: Institutionerna skall kunna erbjuda de studerande traditionella ämneskurser, standardkurser, på grundläggande nivå samt påbyggnadskurser. (En sådan benämning på kurserna anger bättre vilken nivå kursen ligger på än nuvarande poängsystem. Detta redovisar egentligen bara antal veckor som kursen pågår.) Den studerande kan med hjälp av dessa kurser kombinera ett eget utbildningsprogram som alternativ till linjeutbildning. Tillträdet skall i huvudsak vara fritt till dessa standardkurser och påbyggnadskurser. Systemet med individuella studieprogram bör modifieras så att alla studerande tillförsäkras möjlighet att få tillträde till önskade utbildningskombinationer. Direktfördelning av medel till högskolan ger institutionerna möjlighet att upprätthålla ett basutbud av ämneskurser. Linjer som i huvudsak har till syfte att med hjälp av nuvarande sektorsanslag ge institutionerna en någorlunda stabil bas bör avvecklas. Med vårt förslag till anslagssystem kommer institutionen att på ett helt annat sätt kunna avgöra om medlen skall användas till linjeutbildning eller ämneskurser. På kort sikt måste förutsättningarna för ämnesstudier förbättras genom ett ökat utbud av fristående kurser. Vi föreslår därför att anslaget för lokala och individuella linjer och fristående kurser ökas med 5 milj. kr. För att höja kvaliteten anser vi att det är särskilt angeläget att öka per capita-resurserna för fristående kurser inom de samhällsvetenskapliga och humanistiska ämnesområdena. Stort intresse för ett ämne är för de flesta det bärande motivet för att vilja ägna sig åt den speciella verksamhet som universitet och högskolor erbjuder. Att nå ökad och fördjupad kunskap inom ämnet samt att bidra till dess utveckling ger tillfredsställelse i arbetet. Detta sker genom undervisning i grundutbildning, egen forskning, deltagande i internationella symposier, handledning av forskarstuderande, m. m. En institutions möjlighet att erbjuda lärarna/forskarna frihet att ägna mycket tid åt och ge redskap för att utveckla det egna ämnesområdet är avgörande i konkurrensen om begåvningarna. Kritiken mot byråkrati och sammanträdande har sin grund i att tiden inte räcker till för arbetet med det som en gång gjorde att man valde universitet. Svårigheterna att rekrytera de mest lovande begåvningarna till en universitetskarriär är naturligtvis en lönefråga, men också ett resultat av diffusa besked om vad som kan erbjudas efter doktorsexamen samt den ringa lockelse som ett arbete präglat av stora brister i utrustning och lokaler kan utöva. Förslagen i det följande syftar till att ge forskare och lärare möjlighet att koncentrera sig på det som är universitetens och högskolornas uppgift, nämligen att vidmakthålla och utveckla kunskap. * Förstärk institutionerna och deras ledning. Ämnenas och därmed institutionernas ställning måste stärkas om det åter skall uppfattas som stimulerande att undervisa och forska. Vi har redogjort för hur ämnesundervisningen kan förstärkas. Den inomvetenskapliga utvecklingen kräver goda kontakter inte bara mellan institutionernas egna forskare och lärare utan också med det internationella vetenskapssamhället. Dessa frågor behandlas under annan rubrik. Uppdraget som prefekt är inte tillräckligt attraktivt. Det anses inkräkta på möjligheterna till egen forskning och medför oftast omfattande administrativa uppgifter. Att leda och fördela arbetet vid en institution borde vara ett av de viktigaste värven inom högskolan. Uppdraget blir än mer betydelsefullt i den nu förändrade lärartjänst- och arbetsorganisationen. Vid forskande institutioner borde det vara en självklarhet att institutionsledningen utövas av en högt vetenskapligt kompetent person, i normalfallet professorn/ämnesföreträdaren. Detta borde vara till gagn för en kvalitativt högstående forskning. För att öka intresset för prefektsysslan krävs att den som åtar sig uppdraget får ett arvode som står i relation till uppdragets ansvar och arbetsuppgifter. Prefekten bör också garanteras sammanhängande tid för forskning för att säkerställa dennes möjligheter att vidmakthålla sin forskningskompetens. * Öka det lokala inflytandet över ekonomin. Institutionerna skall vara centra för vetenskapligt motiverat arbete. De måste kunna säga nej till uppgifter som bedöms vara negativa för den egentliga uppgiften. Det förutsätter att institutionerna har en bättre ekonomisk bas. Vi har redan nämnt vikten av att alla medel till grundutbildningen går direkt till högskolorna. Vidare är möjligheter till långsiktig planering en förutsättning för självständiga institutioner. Erfarenheterna från de senaste årens ad hoc-betonade besparingsstrategi från statsmakternas sida visar på riktigheten i detta påstående. Vi har därför föreslagit treåriga budgetramar. Av samma skäl bör varje högskola själv få hand om anslagen för utrustning och ersättningsanskaffning. I budgetpropositionen aviseras förändringar i denna riktning på båda dessa punkter, vilket är positivt. * Minska byråkratin. Byråkratin inom hela högskolesystemet måste hållas tillbaka för att tid och kraft skall kunna ägnas utbildningen och forskningen. Vi menar att det är orimligt att jämställa den verksamhet som bedrivs i högskoleväsendet med den som statliga myndigheter och verk utför. Forskning och utbildning är inte myndighetsutövning. En drastisk avbyråkratisering av högskolan är nödvändig. Det kan åstadkommas genom att ändra antagnings- och anslagssystemen, genom att radikalt minska antalet beslutsnivåer och beslutande organ och genom att minimera kravet på uppgifter till centrala datasystem som t. ex. STUDOK/ LADOK. har 1987 beslutat att regionstyrelserna skall avskaffas. beslöts att högskolans och universitetens företrädare skulle utgöra en minoritet i högskolestyrelserna. Vi eftersträvar en annan ordning, nämligen högskolor och universitet som är autonoma i förhållande till statsmakterna. Oavsett vilka ledamöter regeringen utser är det olämpligt att statsmakterna utser majoriteten av ledamöterna. Det vore, enligt vår uppfattning, rimligare att universiteten fick ökad frihet att bestämma rörande sina styrelser, både vad gäller antal ledamöter, hur dessa skall utses samt sammansättningen av styrelsen. Regeringen har ännu inte presenterat sitt förslag till en reformerad tillträdesordning. förslag som presenterades för , innebar förbättringar på vissa punkter i förhållande till nuvarande system. Det är nu hög tid att nuvarande regler förändras. Enligt vår uppfattning krävs en genomgripande förändring av tillträdessystemet i enlighet med följande principer: För behörighet till längre och mer krävande linjer bör fordras minst genomgången treårig gymnasielinje. För övriga utbildningar bör tvåårig gymnasielinje vara tillräcklig. För några utbildningar kan det bli aktuellt att ställa krav på viss tids relevant yrkeslivserfarenhet för att uppnå behörighet. Det huvudsakliga urva/sinstrumentet skall vara betyg. Enligt alla tillgängliga undersökningar har betygen det entydigt bästa prognosvärdet för framgång i studierna. För utbildning som är inriktad mot vissa specifika yrkesområden bör särskilda intagningsprov konstrueras. Det kan gälla t. ex. journalist- och arkitektutbildningen. Studerande som av olika skäl fått otillräckliga betyg från gymnasieskolan bör ges en andra chans att komma in på önskad högskoleutbildning. Genom ett allmänt studielämplighetsprov kan ett urval göras mellan dessa sökande. Den som deltar i provet skall också ha uppfyllt de särskilda förkunskapskraven. Ett sådant prov lämpar sig även för den som har skaffat sig de reella förkunskaperna för högre studier om än inte de formella. Någon meritpoäng för allmän arbetslivserfarenhet skall inte förekomma. Slutligen bör en individuell bedömning göras av sökande med utländsk förutbildning och av dem som i övrigt har en sådan bakgrund att det är rimligt att bedöma dessa sökanden individuellt. Huvuddelen av de sökande skall antas på grundval av betyg. Behörighetsreglerna för fristående kurser skall i princip vara desamma som för linjer. Någon möjlighet att kompensera förkunskapskraven genom uppnådd ålder eller allmän arbetslivserfarenhet skall således inte finnas. De fristående kurserna bör indelas i grupper beroende på vilket syfte kurserna har. Inom varje ämne skall det finnas en standardkurs som skall ge de studerande generell kunskap i ämnet. Den som vill fördjupa sig ytterligare kan fortsätta med påbyggnadskurser. Till merparten av standardkurserna skall tillträdet vara fritt. Måste en spärr sättas skall urvalet göras på grundval av betyg eller resultatet från högskoleprovet. Vid urval till kurser som syftar till fort- och vidareutbildning måste självklart hänsyn tas till relevant arbetslivserfarenhet. Vid urval till påbyggnadskurser skall på motsvarande sätt hänsyn tas till tidigare akademiska studier. Regeringen har aviserat en proposition om tillträdesfrågorna . Därför avstår vi nu från att framställa konkreta yrkanden i enlighet med ovan redovisade principer. Vi har däremot under avsnittet Gymnasieskolan föreslagit att nuvarande regler för den s. k. direktkvoten skall höjas till för alla utbildningslinjer. Internationaliserad utbildning och forskning behov av internationella kontakter, inte minst inom högre utbildning och forskning ställer stora krav på hela vårt utbildningsväsende. Högre utbildning och forskning existerar i ett internationellt sammanhang. Kvaliteten på den svenska forskningens resultat mäts efter internationell måttstock. För att få tillgång till ny kunskap är vi i beroende av att ha tillräcklig kompetens för att ha möjlighet att utnyttja och utveckla de erfarenheter som andra vunnit. Näringslivets och handelns möjligheter att verka över gränserna kräver både goda språkkunskaper och kunskap om de olika ländernas specifika kultur. industriproduktion övergår från stora serier till kundanpassade produkter. För exportindustrierna betyder detta helt andra krav på kontakter, förhandlingar m. m. innan produkten slutligen kan levereras. Alla nivåer i utbildningsväsendet måste därför förberedas för yrkesverksamhet i internationell miljö. En i verklig mening internationaliserad utbildning och forskning kräver förändringar och åtgärder på många områden. Det europeiska samarbetet tilldrar sig allt större uppmärksamhet. Inom EG stimuleras rörligheten över nationsgränserna på utbildningspolitikens område med olika medel. Ekonomiskt stöd ges åt utbildningsprogram, som är gemensamma för flera länder, lärarutbyte stimuleras, stipendiemöjligheterna för studenterna, som studerar i andra länder, utbyggs kraftigt, en generell giltighet av examina utvecklas och forskningssamverkan får ett vittomfattande ekonomiskt stöd. Samarbetet inom EG stimuleras genom en rad olika program. Två av de viktigaste på utbildningspolitikens område är och . (European Community Action Scheme for the Mobility of University Students) siktar på att nå av studenterna i . De förutsätts kunna tillbringa ett studieår i ett annat än det egna. COMETT (Programme of the Community in Education and Training for Technologies) utgör ett komplement till andra teknologiska program. Studerande och akademisk personal får vistas vid industrier i andra länder inom gemenskapen. Utarbetandet av nya gemensamma universitets- och industriprogram stimuleras. Såväl som COMETT är avsedda för studerande inom gemenskapen. Det är naturligt att svenska studenter känner en stark oro över att bli ställda utanför. Svenska studenter får inte samma förutsättningar som studenterna i att knyta viktiga kontakter med studenter, lärare och forskare i andra länder. De får inte tillträde till den stora gemensamma europeiska arbetsmarknaden. Det är därför angeläget att ansträngningarna att ansluta EFTA-länderna till EG:s samarbetsprogram bär frukt. Det skall emellertid också uppmärksammas att det i ställs frågetecken beträffande den svenska utbildningens kvalitet. Detta kom bl. a. till uttryck vid det senaste mötet rörande akademisk rörlighet i regi i . a. skulle svenska ungdomar med avgångsbetyg från gymnasieskola kunna tvingas genomgå individuella prov för att få behörighet att antas till högskolestudier. Detta är uttryck för uppfattningen att svensk högskoleutbildning ligger på en lägre nivå än utbildningen i andra länder och bottnar även i att kraven för att antas till svensk högskoleutbildning är lägre än vad som anses normalt i andra länder. Enligt vår mening är det absolut nödvändigt att kraftfulla ansträngningar görs för att få med i EG:s samarbetsprogram inom den högre utbildningen och forskningen.