mot · GB02Fö208 · 1988-01-26 00:00:00 — försvarsbeslut angav, mer markerat från politiskt håll än från ÖB, att det är angeläget att attackflyget ges ett vapen för bekämpning av broar, vägbankar och liknande. En sådan förbindelsebekämpning främst för övre kan få mycket stor betydelse i ett snabbt inledningsskede av ett krig. Trots att vapnet prioriterades försvarsbeslut skedde ingenting (och naturligtvis kan också många andra exempel tas fram för att visa att planeringsosäkerheter förvisso inte är något nytt i försvarsplanering). Det objekt som ligger i planerna för ett vapen för kommunikationsbekämpning kallas styrd glidbomb. Som jämförelse finns ett alternativ med bromsad bomb, vilket vore ett långt mindre effektivt vapen. Också i fallet med glidbomben finns tveksamhet om prestanda och kostnader ryms inom angivna ramar för projektet, som hanteras av svensk industri. Skulle problem uppstå bör man enligt vår mening överväga ett alternativ att kombinera kommunikationsbekämpning med den bombkapsel som utvecklas för JAS för yttäckande bekämpning av markmål. Bombkapseln utvecklas i . Ett sådant alternativ borde innebära att svensk och västtysk industri gemensamt tar fram en tillämpning mot kommunikationer där man så långt som möjligt utnyttjar komponenter och delar som finns för bombkapseln. Genomgående för robotprojekt gäller att det är starkt önskvärt att svensk industri behåller och utvecklar förmågan att ta fram målsökare. lösning kan vara att man koper eller samutvecklar flertalet delar av robotar men att vi i landet behåller hög kompetens för den känsligaste delen, alltså målsökarna. Den mest uppseendeväckande kostnadsfördyringen i förhållande till de siffror som presenterades före försvarsbeslutet gäller flygvapnets nya stridsledningscentral (Stril C 90). Här är det fråga om avancerad datautrustning för att behandla information från främst radarstationer och att leda eget flyg. Kostnaden hade bedömts till ett par miljarder men anges numera till det dubbla för oförändrat koncept. Det är en illustration till hur bedömda kostnader kan rusa i väg när man har att göra med avancerad elektronik. Det förefaller uteslutet att man skall kunna hålla kvar det tidigare konceptet. Det är nödvändigt att noga belysa vilken kvalitet och kapacitet som kan åstadkommas inom ramen för det belopp som legat i planerna. Två industrier i har uttalat intresse för att få vara projektsammanhållande. Från statsmakternas sida gjordes bedömningen att det vore ytterst värdefullt om ett av dessa företag blev ansvarigt, med det andra som underleverantör. Någon utländsk offert skulle inte begäras in. Problemet om man inte har utländska konkurrenter är att bedöma om svensk industri lämnar rimliga offerter. Det är naturligtvis djupt otillfredsställande att bedömningar av kostnader för ett objekt kan rusa i höjden på det sätt som skett i detta fall. Försvarsuppgörelsen fick en tydlig marin markering genom att tillskottet till system utöver grundnivån blev ungefär dubbelt så stort som det ÖB föreslagit på motsvarande ekonomiska nivå för försvarsmakten. Marinen skulle få större resurser för utbildning. De tre största satsningarna utöver grundnivån gällde ubåtar, ubåtsskydd och tunga kustrobotar. Satsningen på ubåtar motiverades av att dessa har stor kapacitet i invasionsförsvaret, som bärare av både torpeder och minor, som de är mycket värdefulla i ubåtsskyddsverksamheten. Egna ubåtar kan passivt lyssna på ljud från kränkande enheter. Försvarsbeslutet innebar att antalet ubåtar skall öka från 12 till 14, som flertalet ubåtar bör vara ständigt rustade. När nästa ubåtsserie, Ubåt 90, börjar levereras bör de två första enheterna innebära nettoökningar. Det förutsätter i sin tur att man inte tar enheter av dagens Sjöormen ur tjänst. Därför behövs en livstidsförlängning av vissa Sjöormen. I försvarsbeslutet inplanerades medel för tidigareläggning av Ubåt 90, i syfte att tidigt få upp antalet ubåtar till 14. Före försvarsbeslutet fanns uppgifter om att kostnaderna för Ubåt 90 - främst elektroniken - troligen var undervärderade. Inför försvarsuppgörelsen diskuterades därför belopp som skulle täcka en sådan fördyring på ett antal hundra miljoner. Mot detta genmäldes från försvarsstaben att ÖB aldrig uttalat att Ubåt 90 skulle fördyras och att både försvarsstaben och chefen för marinen utgick från att det belopp som angavs i programplanen skulle vara tillräckligt. framhölls att det skulle vara olyckligt med ett försvarsbeslut som innehöll mer pengar till ubåtar, eftersom försvaret skulle komma i en dålig förhandlingssituation mot industrin om politikerna anslog pengar för att täcka en befarad fördyring. Det var naturligt att politiker tog hänsyn till dessa synpunkter från militärt håll. Men naturligtvis känns det otillfredsställande att därefter få helt andra besked, nämligen att fördyringen nu var ett faktum och att den i själva verket blivit ännu större. Därmed var en tidigareläggning inte längre möjlig. Därefter har lämnats besked om att marinens planering varit ytterst bristfällig, bl. a. därför att man helt underlåtit att redovisa det ökade fartygsunderhåll som är en självklar följd av den ökade gångtiden i nytt utbildningssystem och ubåtsskyddsverksamhet. ÖB är mycket kritisk mot marinen i programplanen: Överbefälhavaren konstaterar att stora förändringar skett inom marinens planering sedan förra årets programplan. Orsakerna härtill liksom långsiktiga ekonomiska m. fl. konsekvenser härav har ej till fullo klarlagts. I stället för tidigareläggning av Ubåt 90 riskerar man nu en senareläggning med . Från sida fäster vi stor vikt vid en utökning av antalet ubåtar. Inom ramen för uppdraget till ÖB att pröva alternativa metoder att nå försvarsbeslutets intentioner menar vi att man bör granska ubåtsfrågan i syfte att utan stora kostnadsfördyringar nå en tidig utökning till 14 enheter. Det är tveksamt om de operativa fördelarna av vidareutvecklingen från typen till Ubåt 90 motiverar så stora kostnader som anges. Man bör därför pröva att i planeringen utgå från (den serie som just nu produceras i fyra exemplar att ersätta de äldre Drakenubåtarna). En metod skulle kunna vara att förlänga med två enheter. Men mot detta anförs att detta knappast är tekniskt möjligt eftersom en del komponenter redan slutlevererats och att produktionen av gammal teknik, främst rörande elektronik, inte kan återupptas. (Det är i princip samma invändning som hade mot ÖB:s tanke att återuppta produktionen av .) Det som bör prövas är vilken minsta förändring i förhållande till som är nödvändig. Hur många ubåtar som behövs i en sådan serie är avhängigt av hur många Sjöormen som kan livstidsförlängas. Försvarsbeslutet förutsatte livstidsförlängning av två Sjöormen, men det är möjligt med tre. Däremot har det angivits tveksamhet till möjligheterna att livstidsförlänga fyra eller fem, bl. a. för att ett par båtar troligen behövs för att plocka reservdelar ur. Den tredje frågan är vilka möjligheter som finns att tidigarelägga den därpå följande ubåtsserien, kallad Ubåt 2000. Det verkligt intressanta vore om den serien kunde komma som man kunde nyttja ny teknik för att göra ubåten klart mindre än och därmed bryta kostnadsstegringarna (alltså ett motsvarande trendbrott som vid övergången från till JAS). Det är omöjligt att säga om en omplanering i här antydd riktning är möjlig. Man skulle alltså hoppa över Ubåt 90. Svensk ubåtsindustri har genom exportordern till visat hög Frågan är vad tekniken medger i fråga om tidigareläggning av Ubåt 2000. Vad gäller varven kan konstateras att hittillsvarande uppdelning på och knappast är möjlig . Den uppdelningen var rimlig så länge militär produktion drevs jämsides med civil tillverkning. Efter nedläggning av den civila produktionen hos gäller detta inte längre. Svenska ubåtar produceras nu i serier som byggs under få år, då båda varven arbetar hårt med dem. Därefter är det uppehåll tills nästa serie byggs. Förmodligen finns två möjligheter. Antingen förs produktionen samman till ett varv, då rimligen . (Konstruktionen av ubåtar kan dock ligga kvar i .) Eller också bantas till att enbart bygga fartyg i plast - plus fartygsunderhåll - medan ubåtstillverkningen helt koncentreras till . Eftersom båda varven finns i samma koncern, , är det rimligt att initiativet till strukturförändring kommer därifrån. Vad gäller ubåtsskydd hade ÖB i både perspektivplanen 1985 och programplanen 1986 föreslagit fler helikoptrar. är det förslaget helt övergivet. lämnades från experthåll redovisningar om att de medel ÖB föreslagit för helikoptrar skulle göra större nytta i närtid om man i stället satsade på hydrofoner och annan utrustning till befintliga eller beställda enheter. Upp till 600 miljoner skulle pengarna komma till bästa användning genom att nyttjas för inköp av sådan utrustning. Försvarsuppgörelsen innehöll en sådan satsning (185 miljoner i grundnivån och ett tillskott på 400 miljoner). I förhållande till dagsläget kommer antalet plattformar för ubåtskydd att öka genom att helikoptrar överförs från flygvapnet som kustkorvetterna ökar från två till sex. utgår fyra torpedbåtar (som inte alls kunnat nyttjas i ubåtsskyddsverksamheten). Det mest näraliggande problemet är att kunna bemanna denna utökade styrka. Det finns klara skäl att ge varje fartyg en och en halv besättning, dvs. möjlighet att operera med enheter även när delar av personalen har semester eller annan ledighet. I syfte att kunna hålla fler fartyg, ubåtar och helikoptrar i gång bör övervägas att ytterligare minska stabsorganisationen. ÖB har fått i uppdrag av regeringen att redovisa möjligheter att effektivisera ubåtsskyddet. Vill man kunna få snabb effekt kan lösningarna rimligen ligga inom områden som taktik, personal och utrustning till befintliga enheter, inkl. fasta bevakningssystem. En av de frågor som bör belysas ytterligare är om avskräckningseffekten skulle öka om vi lät svenska ubåtar vara inte bara spaningsenheter utan att de i speciella fall även nyttjas för vapeninsats mot inkräktare. Genom sina passiva hydrofoner kan svenska ubåtar har mer detaljerad kunskap om inkräktaren än ytfartyg och helikoptrar har. I dagens flotta ingår 16 fartyg - robotbåtar och torpedbåtar - som inte kan användas i ubåtsskyddet. Dessa fartyg är enbart inriktade mot uppgifter inom invasionsförsvaret. Starka skäl talar för att deras framtida ersättare bör bli allsidigt användbara enheter. Genom försvarsbeslutet tidigareläggs kon struktionen av nästa fartygsgeneration. Det är önskvärt att detta nya fartyg, troligen en s. k. sidokölssvävare, får sådan serielängd och utformning att kostnaderna per fartyg hålls nere. Därmed skulle möjligheterna att hålla ett betydande antal fartyg i organisationen öka. fäster stor vikt vid att Robot 15 utvecklas också i en kustrobotversion. Genom att öka antalet kustrobotbatterier från ett till fyra ges en påtagligt förstärkt förmåga att ha närvaro i olika kustavsnitt (plus ). Studier har visat att kustrobotar och ubåtar har mycket god kostnadseffektivitet i invasionsförsvaret. Försvarsbeslutets inriktning på utökning av dessa komponenter har därför starka skäl för sig. Vad avser skärgårdsförsvaret har en modernisering förutsatts i försvarsbeslutet. Det är därför tillfredsställande att ett nytt lätt kustrobotsystem har beställts. De fasta kustartilleribatterierna har lång livslängd och är mestadels utbyggda vid viktiga inlopp. Modernisering av sådana förband kan ofta ske till begränsade kostnader. Så länge inloppen bör försvaras är en modernisering ekonomiskt motiverad. De förslag till åtgärder som ÖB redovisade inför försvarsbeslutet bör därför genomföras. I fråga om armén fanns inte underlag för beslut . I programplanen föreslog ÖB att frågan om arméns fredsorganisation skulle brytas ur försvarsbeslutet och bli föremål för ett separat beslut . Anledningen var att ÖB inte fått utlovat underlag från arméchefen och därmed hade han ingen möjlighet att lägga ett eget förslag. De månader som gick mellan programplanens framläggande och försvarskommitténs slutbetänkande gav dramatiska belysningar åt att osäkerheterna om armén gällde ännu mer än det ÖB pekat på. Kostnaderna för utbildning och drift visade sig vara långt större än som förutsattes i programplanen. Det kunde finnas två förklaringar. Antingen blir verksamheten år för år allt mindre effektiv. Med en negativ produktivitetsutveckling behövs då ökade resurser för att ge oförändrad utbildningsnivå. Eller också har ambitionerna i fråga om utbildningen ökat på ett oplanerat sätt. Det märkliga var att ÖB inte ens på programplanens högsta ekonomiska nivåer föreslagit egentliga ökningar av satsningen på utbildning. Såväl försvarsgrenschefer som ÖB ansåg att nytillkommande pengar nästan helt skulle användas för materielförstärkningar. I efterhand har det framkommit att försvarsstaben hade klara misstankar om att driftskostnaderna var betydligt högre än som angavs i underlaget. Men den dåvarande ÖB fick försäkringar från försvarsgrenscheferna om att det var balans mellan driftskostnader och materielanskaffning. Och mot dessa försäkringar ansåg sig ÖB inte kunna föreslå en omfördelning så att mer gick till utbildning. Den nye ÖB har öppet erkänt att organisationen inte har ett fungerande produktionsledningssystem. Man har så bristfälliga mätinstrument på vad som utförs att det är omöjligt att klarlägga vad som är produktivitetsned gång och vad sorn är ambitionshöjningar på lokal nivå. Att hitta ett rimligt produktionsledningssystem blir därför en central uppgift i den pågående försvarsmaktsutredningen. Från sida vill vi starkt understryka detta. Under har försvarets planerings- och ekonomisystem då och då anförts som föregångare inom offentlig sektor i fråga om rationellt resursutnyttjande. framstår det klart att det inte funnits täckning för sådana omdömen. Försvaret har inte den ledning och den kostnadskontroll som krävs för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett medvetet sätt. Försvarsbeslutet kunde inte bygga på det underlag som givits i i fråga om utbildning och drift. Försvarsbeslutet kom att innebära en förstärkning av utbildningen för armén på 1 miljard för femårsperioden. Det mesta låg i försvarskommitténs förslag, men propositionen gjorde viss ytterligare omfördelning till förmån för utbildningen. erkänns också öppet att det föreligger en kraftig obalans mellan numerär och kvalitet inom armén. Inte nog med att utrustningen i många stycken är omodern, dessutom visar mobiliseringsförråden ofta stora brister också i det som skulle finnas. De ackumulerade bristerna är så stora att det skulle krävas mycket stora belopp för att föra upp förbandens kvalitet till vad som är behövligt om ett förband skall kunna möta en modernt utrustad angripare. Från sida har avvägningen numerär-kvalitet i armén kritiserats ända . Partiet var då motståndare till att behålla de brigader som inte gavs modern utrustning. Den uppfattningen delades av en mycket bred riksdagsmajoritet. Men i ÖB:s underlag till försvarskommittén års försvarsbeslut argumenterade ÖB mot att reducera antalet omoderna brigader. Arméchefen gick ännu längre och gick i ett TT-uttalande till hårt angrepp mot förslag om reduktion av dessa förband. Han talade om katastrof. Efter skiftet på har en dramatisk förändring i synsätt inträtt. ÖB har i flera sammanhang deklarerat att samtliga omoderna brigader bör utgå. Arméchefen har i underlag till ÖB förklarat att inom den planeringsram som gäller för försvaret får man ut största försvarseffekt för armén om man minskar antalet brigader från dagens 29 till 16 (inklusive Gotlandsbrigaden). Det är naturligtvis inte så att hotbilden förändrats på ett drastiskt sätt . Den helt förändrade värderingen av numerär kontra kvalitet beror i stället på att kvalitetsfrågan erkänts som en reell faktor. godtogs inte tanken att man måste väga numerär mot kvalitet också när det gäller markstridskrafter. Det är ett stort framsteg att myndigheterna nu erkänner att det rör sig om en avvägningsfråga. Försvarseffekt och trovärdighet blir liten om förband har så bristfällig utrustning och så svag utbildning att det inte har förmåga att möta ett modernt utrustat förband från angriparen. Uppfattningen att bästa försvarseffekt för armén inom nu angiven planeringsnivå ernås om man kortar utbildningen för vissa värnpliktiga och reducerar antalet brigader till 16 som det årliga materielanslaget ökats påtagligt är ett klart ställningstagande. Nämligen att dagens arméstruktur inte fungerar och att det gäller att så snabbt som möjligt gå över till en struk tur som ger större effekt. De krafter som hävdar att dagens organisation är bättre awägd kan naturligtvis söka dra fram argument för att en svensk armé inte behöver ha modern utrustning. Man skall självfallet inte ändra strukturen om dagens organisation är bättre än den som skulle finnas efter en omstrukturering. Olika tänkbara arméstrukturer bör jämföras med varandra utifrån bedömningar av vilka situationer försvaret har att verka i. Det viktigaste kriteriet blir hur olika strukturer förmår att agera så att vi kan ge maximala svårigheter för angripare i skeden och områden som är allvarliga flaskhalsar i ett angrepp mot . Anta att 16 brigader, varav 2 pansarbrigader, vore den bästa avvägningen inom dagens ekonomi för armén. I en sådan struktur skulle luftvärnet förstärkas - med minst de kvalificerade enheter som angavs i försvarsbeslutet. Förmågan att möta sabotageförband och att tidigt försvara hamnar och andra infallsportar skulle vara större än . Självklart bör man ägna betydande intresse åt att få denna struktur så väl avvägd som möjligt. Naturligtvis bör man också ange på vilket sätt effekten skulle kunna förstärkas om ytterligare ekonomiska resurser tillförs, t. ex. med 1,2, 3, 4 miljarder för . Tillkommer en brigad nummer 17 och nummer 18 innan det är aktuellt att öka antalet pansarbrigader från 2 till 3? Vilken ytterligare ökning av luftvärn blir aktuell? Vilken ytterligare utrustning till brigader eller territoriellt försvar kommer också med i avvägningen? En debatt i dessa termer skulle kunna bli mycket konstruktiv. Försvaret måste vara väl balanserat mot operativa krav. Stora ansträngningar har gjorts för att få JAS-systemet väl avvägt mellan flygplan, vapen, stril och baser. På motsvarande sätt måste också markstridssystemen få en balans mellan organisation, utbildning och utrustning. Dagens armé har därvidlag stora obalanser. finner det starkt motiverat att de förstärkningar som ingick i försvarsbeslutet i fråga om sjuktransportkapacitet i övre (främst genom fler helikoptrar) och en rejäl förstärkning av luftvärn med längre räckvidd verkligen genomförs. Vi skulle också gärna se en systemplan hamnförsvar där man utifrån natur och andra lokala förhållanden kombinerar kustartilleri, olika minsystem, förstöring, artilleri och infanteriförband i syfte att med hög beredskap kunna slå vakt om hamnar. Ett sådant försvar i kombination med förbättrad förmåga att ingripa mot landstigningsföretag skulle minska risken att överraskande anfall kan göras mot vårt land. försvarsutskott har förklarat att det vill följa arbetet med försvarsmaktsutredningen. Vi är medvetna om att andra kanske varit mindre oroade än över obalanser i armén och att andra har större tilltro än vi till vad som kan åstadkommas med dagens organisation. Att myndigheterna nu visar en beredvillighet att belysa nya alternativ för markstridskrafterna är ett mycket gott tecken. I grunden är det ett gemensamt nationellt intresse att kunna få fram en så effektiv försvarsstruktur som möjligt. Det är därför ett område där behovet av konstruktiva debattinlägg är stort. Det rör sig om svåra avvägningsfrågor. 8 Civila delar av totalförsvaret Det grundläggande kravet också för de civila delarna av totalförsvaret måste vara att resurserna används där de gör största nytta. försvarsbeslut slog fast att samma planeringsförutsättningar måste gälla för alla sektorer. Det var orimligt att man tidigare lade ned stora belopp på vissa områden som främst sjukvården uppvisade mycket stora brister. Försvarsbeslutet innebar att det nu finns en gemensam ekonomisk ram för insatser inom de civila delarna av totalförsvaret. Genom tillkomsten av överstyrelsen för civil beredskap (ÖCB) finns nu också ett ansvarigt organ med uppgift att granska brister och behov. ÖCB har att följa samhällsutvecklingen och redovisa var nya insatser är särskilt angelägna. kom från ÖCB den första samlade programplanen för det civila försvaret. Genom pressade tidsförhållanden var det enligt myndigheten inte möjligt att leda och samordna programplanering fullt ut. Kvaliteten i nästa programplan bör därför kunna bli ännu högre. Men redan denna första programplan visar vilket stort värde som ligger i att man får en samlad bedömning av behoven. ÖCB konstaterar att allt fler blivit medvetna om behovet av beredskapshänsyn i planering och samhällsutveckling. Ledningssystemet inom det civila försvaret bedöms kunna verka på ett i huvudsak tillfredsställande sätt. Kommunerna spelar därvidlag en nyckelroll, eftersom de har det samordnade ansvaret på lokal nivå. har ett stort arbete lagts ned för att planera, utbilda och öva kommunernas organisation för kris och krig. Så långt möjligt bör ledningsansvaret sammanfalla med vad som gäller i fred. , äldreomsorg och barnomsorg, kommunalteknisk försörjning och information till allmänheten är mycket viktiga uppgifter bland det kommunen har ansvar för även i kris och krig. Vi har tidigare framfört att kommunerna bör få ett ännu klarare ansvar än det som gäller . Kommunerna har ansvaret för ledningen i krig av rädningstjänsten, men kommunerna har inte givits mobiliseringsansvar och heller inte ansvar för personaluttagning och personalplacering. Dessa funktioner ligger fortfarande på länsstyrelserna. Mobilisering och ledning hänger nära samman, varför den nuvarande uppdelningen är ologisk. Vi menar också att kommunerna borde få ansvaret att ta ut och utbilda all lokal personal inom civilförsvaret. Det innebär inte att all utbildning också fysiskt måste ligga i den egna kommunen. Där så anses praktiskt kan man självfallet samordna utbildning inom större regioner. En mycket stor fördel om kommunerna ges ansvar för personaluttagningen är att man kan få god lokalrekrytering och ta tillvara personer med särskild kunskap. Personkännedomen är självfallet större på lokal nivå. Utbildad och lokalt rekryterad personal i civilförsvaret skulle vara en resurs också vid fredstida större olyckor. Med en sådan uppläggning skulle den fredstida räddningstjänsten vara stommen, som sedan vid beredskap - men också vid katastrofer i fredstid - skulle kunna öka kapaciteten genom att kalla in mer personal. En förutsättning för att kunna rekrytera rätt personal är att krigsorganisationens befattningar är så beskrivna att kraven på egenskaper, förkunskaper och utbildning kan anges. Detta har understrukits i de två senaste försvarsbesluten. Den senaste försvarskommittén konstaterade att försvarsbeslut angavs att befattningsanalyser bör göras och kvalifikationskrav utarbetas för befattningar inom civilförsvarets krigsorganisation. Kommittén finner det anmärkningsvärt att så inte har skett. Sådana befattningsbeskrivningar är enligt kommitténs mening nödvändiga för att effektivt kunna sköta bemanningen av krigsorganisationen. Befattningsanalys m.m. bör genomföras. Försvarsbeslutet tillgodosåg ett krav som drivit för att förändra skyddsrumsplaneringen. Det är oacceptabelt att människor som arbetar eller bor i direkt anslutning till starkt sannolika anfallsmål inte har ett rimligt fysiskt skydd. har skyddsrum byggts slentrianmässigt i samband med nyproduktion av bostäder, även i områden som inte kan bedömas ha särskilda risker. Det är angeläget att riskbedömningar får slå igenom i planeringen. Ingenstans kan dock risken anses vara noll, varför alla människor bör erbjudas ett grundskydd - innefattande information, skyddsmask och kännedom om var i närområdet man har bästa fysiska skydd.