mot · GB02Ju802 · 1988-01-12 00:00:00 — Runt om i världen söker man efter alternativ till fängelse för personer som gjort sig skyldiga till brott för vilka brukar dömas till frihetsstraff på upp till omkring . I främst anglosaxiska länder har man infört ett straff som man kallar community service eller samhällstjänst som vi översatt det till. Med samhällstjänst menar vi i regel att den dömde på sin fritid under ett visst antal timmar utför ett oavlönat arbete som är nyttigt och meningsfullt både för honom själv och för samhället främst därför att han inlemmas i ett positivt lagarbete. har föreslagit att det i skall inledas en försöksverksamhet med samhällstjänst. har emellertid socialdemokraterna motsatt sig detta med hänvisning till de svårigheter som kan finnas när man skall införa en ny påföljd av samhällstjänstens karaktär. Det skulle t. ex. kunna bli svårt att finna arbetsuppgifter som den dömde rimligen kan klara av och som inte tas från den ordinarie arbetsmarknaden. Från socialdemokratiskt håll har också riktats den principiella invändningen att det är fel att betrakta arbete som straff. En annan inställning har man intagit i våra nordiska grannländer och . Där förekommer försök med samfundstjenste som alternativ till frihetsstraff. I har man också utvärderat försöksverksamheten som där pågått . Erfarenheterna är klart positiva. Det är främst lagöverträdare som begått förmögenhetsbrott som efter personundersökning ådömts samhällstjänst i i stället för fängelse. Tillsynen av dem är noggrann. Sköter den dömde inte det oavlönade arbetet, leder det till fängelse. Det har inte varit svårt att finna tillräckligt många arbetstillfällen utan att komma i konflikt med den vanliga arbetsmarknaden. Alla dessa har varit offentliga eller offentligt stödda och de dömda har haft uppgifter av assisterande eller hjälpande typ. Man har sökt undvika att placera fler dömda till samhällstjänst på samma arbetsplats för att inte riskera att det uppstår någon kriminell subkultur på arbetsplatsen. I stället har man eftersträvat att den dömde skall ingå i en arbetsgemenskap med icke-kriminella och på det sättet få kontakt med en ny miljö. Resultaten från visar vidare att av de dömda på ett tillfredsställande sätt fullföljer samhällstjänsten, misslyckas varav en tredjedel på grund av ny kriminalitet (dock mycket sällan på arbetsplatsen). Återfall i brottsligt beteende förekommer således men är trots allt relativt sällsynt. Och recidiven är i hälften av fallen mindre grov eller mindre omfattande än den kriminalitet som ledde till samhällstjänstdomen. Olika remissinstanser, som yttrat sig om erfarenheterna av samhällstjänst är också positiva. Det gäller såväl domare, åklagare och advokater som de dömda. Mot bakgrund av de danska erfarenheterna vill vi understryka det angelägna i att vi också i prövar en ordning med samhällstjänst. Framför allt anser vi att man skall pröva samhällstjänsten för att få en kraftigare reaktion på viss brottslighet och för vissa brottslingar, t. ex. unga lagöverträdare, där påföljden nu inte bedöms som tillräcklig eller lämplig. Just att få dem att tänka efter, att inse vad de gjort och att ge dem möjlighet att avtjäna straffet på ett meningsfullt sätt och i en god miljö är några av fördelarna med samhällstjänst som ny påföljd. Samhällstjänsten bör därför till en början införas som en påföljd för unga lagöverträdare. Därigenom kan vi vinna värdefulla erfarenheter av hur samhällstjänsten praktiskt skall organiseras, erfarenheter som senare kan läggas till grund för att göra samhällstjänsten till ett alternativ till andra påföljder även för äldre. Vi är nämligen övertygade om att förutsättningen för att vi skall kunna vända brottsutvecklingen framför allt är att vi bättre tar oss an yngre lagöverträdare. Enligt vår uppfattning kan kvarterspoliser, eller områdespoliser som de också kallas, göra värdefulla insatser i framför allt brottsförebyggande syfte. Kvarterspoliserna har direkt kontakt med allmänheten, de lär sig identifiera personer med kriminellt beteende och de kan samarbeta på ett obyråkratiskt sätt med sociala myndigheter, skolan, föreningar etc. Kvarterspoliserna skapar också en ökad känsla av trygghet hos människor genom att synas och finnas till hands som beskyddare. Vi tror det vore en fördel för bekämpandet av brott, och inte minst gatuvåldet, om polisen gav högre prioritet åt verksamheten med kvarterspoliser. Det finns två hinder mot att utöka verksamheten. Det första är svårigheten att rekrytera poliser till uppgifterna som kvarterspoliser. Inom poliskåren har dessa haft en lägre status och det kan dessutom vara svårt att finna poliser som är motiverade att arbeta med den blandning av polisiära och sociala uppgifter som arbetet kräver. Det andra hindret mot att få en väl fungerande kvarterspolisverksamhet sammanhänger med den stora arbetsbörda som polisen i framför allt storstadsområden har. Kvarterspolisen får ofta utgöra buffert för att andra, och mer akuta, polisuppgifter skall kunna lösas. Vi föreslår nedan att antagningen till polisskolan skall öka. Detta skulle minska personalbristen och möjliggöra att kvarterspoliserna kan prioriteras högre, vilket vi anser angeläget. Antalet polisaspiranter har minskat från 800 /80 till 150 innevarande budgetår. Visserligen har detta inte inneburit någon förändring vad gäller antalet tjänster men medfört att tillgången på personal som kan vikariera på lediga tjänster har minskat så att vakanser inom organisationen uppstår. Rent faktiskt innebär det också att antalet poliser på gator och torg blir färre eftersom poliser under utbildning har en del av denna utbildning upplagd som praktiska moment, bl. a. patrullering. har i sitt anslagsäskande för /89 begärt att rekryteringen av polisen skall motsvara i vart fall avgången från poliskåren. Detta motsvarar ett intag på 460 polisaspiranter . Regeringen har i budgetpropositionen föreslagit en intagning med 360 aspiranter. Det är enligt vår mening angeläget att nu tillmötesgå krav och öka intagningen till 460 aspiranter fr. o. m. /89. Vi beräknar den ökade kostnaden för detta till 20 milj. kr. beslöt 1979 att inskränka gruppen långtidsdömda som skall särbehandlas vad avser bl. a. antalet permissioner och formerna för dessa till personer dömda för narkotikabrott till fängelse i lägst . motsatte sig denna ändring och ansåg att särbehandling skulle kunna gälla alla som var dömda till lägst . En särskild utredare, , har föreslagit att möjligheten att särbehandla långtidsdömda skall utvidgas och göras tillämplig på alla lagöverträdare som visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller annan hänsynslöshet. föreslår emellertid att strafftidsgränsen då särbehandling skall inträda skall höjas från till . Vi anser det riktigt och angeläget att man vidgar möjligheterna att särbehandla långtidsdömda från att enbart avse personer dömda för narkotikabrott till att också gälla andra kategorier av grova brottslingar och då framför allt våldsbrottslingar. I enlighet med vår uppfattning 1979 anser vi dock att gränsen för när en särbehandling skall bli möjlig även fortsättningsvis bör vara . Det är angeläget att regeringen skyndsamt lägger en proposition med detta innehåll. Våldet mot kvinnor är en typ av brott med ett stort mörkertal. De flesta fallen av sådant våld kommer aldrig till polisens kännedom. För att kunna utreda brotten och få en fällande dom krävs dessutom att kvinnan, offret, själv medverkar som uppgiftslämnare och målsägande. I många fall vill eller vågar hon inte detta varför det är svårt att beivra också kända brott. Dessa speciella omständigheter gör att våldet mot kvinnor är särskilt svårt att klarlägga och bekämpa med enbart traditionella medel. Kampen mot det våld som sker inom familjen måste i de enskilda fallen ofta börja med att stärka den misshandlade kvinnans självförtroende så att hon tar initiativ för att bryta upp från den miljö där misshandeln förekommer. Det är alltför vanligt att en kvinna år fortsätter att leva med en man trots att denne hotar och misshandlar henne. Social och kriminologisk forskning har ägnat mycket uppmärksamhet åt dessa förhållanden och försökt ge svar på frågan varför en del kvinnor accepterar det för dem själva så destruktiva livsmönstret. Av vad som har kommit fram från denna forskning kan man bl. a. dra slutsatsen att det är nödvändigt att kvinnor, för att bryta sig loss från en man som de känner sig bundna till men hotade av, har praktiska förutsättningar att klara sig på egen hand, t. ex. arbete och utbildning. Från samhällets sida kan särskilda insatser göras t. ex. genom tillmötesgående vad gäller hjälp med barnomsorg. Under en följd av år har det runt om i bildats skilda former av kvinnojourer där kvinnor kan söka stöd och hjälp både vid akut misshandel och för att försöka förändra sin livssituation. Vår bedömning är att dessa jourer är mycket väsentliga i det långsiktiga arbetet med att minska våldet mot kvinnor. Det är angeläget att framför allt kommuner och landsting stöder kvinnojourerna. Sådant stöd kan ske t. ex. genom att kuratorer eller annan personal ställs till förfogande och kan vara anträffbar också på icke kontorstid. Men också lagstiftningsvägen måste olika åtgärder vidtas för att bekämpa våldet mot kvinnor. Många kvinnor lever i ständig fruktan för att bli uppsökta och hotade av t. ex. en f. d. sambo eller make. Denna ängslan gör att kvinnorna känner sig tvingade att ofta byta bostad och arbete. Socialt sett blir de inte sällan handikappade genom att de inte vågar röra sig fritt. Dessa hotade kvinnor måste få ett bättre skydd än . Detta kan ske på skilda sätt. För att de lättare skall kunna larma polis i en akut hotsituation bör polisen medverka till att de som så önskar utrustas med överfallslarm. Sådana finns på flera håll i landet men då främst hos äldre och handikappade för att de skall kunna komma i kontakt med sjuksköterskor och läkare. har beslutat att utöka möjligheterna att sekretessbelägga personuppgifter hos myndigheter. I en annan motion till detta som behandlar datafrågor anser vi att all myndighetsregistrering skall omfattas av folkbokföringssekretessen i de fall det kan antas att den enskilde eller någon närstående lider skada av att uppgifterna röjs. Vi anser emellertid inte att det alltid är tillräckligt att kunna sekretessbelägga personuppgifter för att skydda personer mot att bli efterspanade med hjälp av offentliga register. Det finns risker för att det ändå går att få tag på uppgiften på bakvägar. Vi vill därför också utöka möjligheten för personer som är utsatta för hot att kunna byta personnummer. Genom att byta personnummer är det möjligt att skapa sig en ny identitet. bör därför hos regeringen begära sådant förslag till lag att det skall finnas en möjlighet för hotade personer att efter prövning i varje enskilt fall få byta personnummer. Slutligen bör man införa en möjlighet för domstol att ålägga en person förbud att vidare uppsöka den som blivit utsatt för brottet. Ett förslag i detta ämne har varit aviserat av regeringen men dessvärre ännu ej presenterats. Ett besöksförbud skall vara straffsanktionerat och skall kunna innebära t. ex. att en man förbjuds att uppsöka en kvinna som han tidigare hotat eller misshandlat. Det skulle ge polisen lagliga möjligheter att ingripa mot en man utan att denne på nytt har gjort sig skyldig till våld eller olaga hot. Men som man på skilda sätt bör arbeta för att förstärka skyddet för hotade kvinnor måste man mer målmedvetet än försöka finna vägar att rehabilitera de män som gång på gång hotar och misshandlar kvinnor. Eftersom ett mer eller mindre omfattande alkoholmissbruk ofta finns med i bilden vid kvinnomisshandel är, som vi framhållit tidigare, kampen mot alkoholen ett centralt inslag bland åtgärder för att minska våldet och också då våldet mot kvinnor. Men det är i detta sammanhang inte bara männens alkoholmissbruk som kan behöva behandlas genom särskilda vårdinsatser. På samma sätt som en viss verksamhet med terapeutisk behandling förekommer av män som gör sig skyldiga till upprepade våldtäkter och incest borde sådan behandling också prövas för en del män som vid upprepade tillfällen hotar och misshandlar kvinnor. Sådan behandling bör också kunna ges inom ramen för kontraktvård som alternativ till fängelse. Detta bör särskilt vara aktuellt i det fall att en man återfaller till brott som innebär olaga hot eller våld. bör hos regeringen begära ett förslag med denna innebörd. Den allmänna debatten inom kriminalpolitiken har mest handlat om kampen mot narkotikabrott, ekonomisk brottslighet och våldsbrott. Däremot har diskussionen om påföljdssystemet och fångvården varit begränsad. Visserligen har fängelsestraffkommittén som fick till uppgift att utreda bl. a. straffskalorna genomfört detta sitt uppdrag mycket grundligt men det vore en överdrift att påstå att kommitténs förslag väckt någon allmän debatt. Att det inte finns någon handlingsberedskap eller något nytänkande kring kriminalvården visade sig senast när en enskild fånges flykt så till den grad skakade kriminalvårdsverket att man där reagerade med att utfärda permissionsförbud för alla långtidsdömda. Den debatt som följde på flykten blev också stundom ganska överdriven vilket till en del kan ses som resultatet av det tidigare bristande intresset för frågorna. har föreslagit (SOU 1986:14) att den tid efter vilken straffade obligatoriskt blir villkorligt frigivna skall ändras från halva strafftiden till två tredjedelar därav. Det skulle innebära en återgång till vad som gällde före . Enligt vår mening bör man i anslutning till prövningen av detta förslag även ifrågasätta hela systemet med obligatoriska kvotdelar, dvs. med obligatorisk frigivning efter en del av den utmätta strafftiden. kan det dock vara värdefullt med en period av villkorlig frigivning för att ge den straffade möjlighet att pröva på ett mer normalt liv, men alltjämt under hotet att misskötsel kan innebära ett snabbt återvändande till fängelset. I normalfallet menar vi således att villkorlig frigivning bör ske fängelsestraffkommittén föreslagit. Den bör dock inte som vara obligatorisk utan bli mer beroende av hur den straffade skött sig under fängelsevistel Vid misskötsel bör således den villkorliga frigivningen kunna uppskjutas. Kriterierna för misskötsel måste givetvis vara klart utformade för att den intagne skall ha förutsättningar att själv bedöma när den villkorliga frigivningen skall inträda. Sådana faktorer som enligt vår uppfattning bör kunna leda till att den villkorliga frigivningen uppskjuts kan vara narkotikamissbruk under anstaltsvistelsen, avvikelse från anstalten eller misskötta permissioner. anser vi att det nu är dags för att tydligare än markera att återfall i samma typ av brott regelmässigt bör straffas hårdare. Det sker genom att domstolarna har en viss frihet att bestämma straffet, men det råder en viss tvekan om återfallets betydelse vid straffmätningen och detta är inte tillfredsställande. I ett rättssamhälle är det enligt vår uppfattning av yttersta vikt att frihetsberövanden sker enligt så strikta regler som det över huvud taget är möjligt att skapa. Av denna anledningen har vi kommit till den slutsatsen att tiden bör vara mogen för att införa särskilda regler om straffskärpning vid återfall i samma typ av brott. Vad vi här har anfört angående villkorlig frigivning och straffmätningen vid återfallsbrott bör som sin mening ge regeringen till känna. Vid varje vardagsbrott finns det ett offer, en person som blir misshandlad, som får sitt hem kränkt eller sin egendom förstörd. En misshandel leder till akut fysisk smärta, eventuellt till bestående men. En vanlig misshandel leder ofta till att offret måste vara sjukskrivet och ändra sin livsföring. Ett inbrott innebär inte sällan att egendom som är oersättlig för den enskilde försvinner för alltid. Men förutom den fysiska smärtan eller förlusten av egendom leder ofta ett brott till att offret känner stark oro och rädsla för att ånyo bli utsatt för brott. En sådan rädsla kan ytterst leda till att hon ändrar sitt sätt att leva, hon kanske känner sig tvingad att flytta, byta arbete. En del offer reagerar genom att isolera sig, många blir i viss mening socialt handikappade. I debatten om den ökade brottsligheten har brottsoffren alltmer kommit att uppmärksammas. Det råder en allmän uppfattning att det är dags att ägna mer uppmärksamhet åt brottsoffrens situation. finns begränsningar i vad rättsväsendet eller samhällets institutioner kan göra. har redan tidigare föreslagit att man skall agera efter två huvudlinjer: dels genom att erbjuda brottsoffren hjälp genom sociala och kurativa åtgärder och dels genom att ge dem bättre ekonomisk ersättning. Vi anser det angeläget att den som har råkat ut för ett brott erbjuds att få någon kurator eller motsvarande att tala med om sin upplevelse, någon som kan förhindra att det offret varit utsatt för blir obearbetat och ångestfyllt . Att sjukhusen låter kuratorer eller andra terapeuter erbjuda sina tjänster i direkt anslutning till att offren får medicinsk behandling tror vi också är viktigt. På enskilt initiativ har det på flera håll i landet bildats brottsofferjourer och gemensamt mellan dessa och försäkringsbolaget har det i bildats ett centralt kriscentrum för Detta är ett utomordentligt värdefullt initiativ som förtjänar både myndigheternas uppmärksamhet och stöd. Under kommande budgetår bör därför anslå medel motsvarande . från anslaget extra utgifter till som driver kriscentrum. Ekonomisk ersättning utgår främst genom den enskildes försäkringar eller genom den ersättning som kan lämnas från brottsskadenämnden. /87 betalade brottsskadenämnden ut 5,6 milj. kr. i ersättning för personskador. Det innebär att 470 personer fick ekonomisk kompensation. Ersättningsbeloppen är dock låga. En våldtäkt ger enligt nämndens schabloner bara . blir det också fråga om skadestånd som våldsverkaren blir ådömd att utge till offret. Även dessa skadeståndsbelopp är dock i allmänhet mycket låga, . även för grov misshandel. Vi tycker det är dags att ompröva inställningen till skadestånden. Dessa bör höjas. Visserligen kan det vara svårt för offret att få ut det utdömda skadeståndet men detta bör inte lägga hinder i vägen för att man i större utsträckning får en koppling mellan brottets karaktär och det skadestånd som avser att vara ersättning för sveda och värk. Regeringen avser att tillsätta en utredning som skall behandla skilda skadeståndsfrågor, däribland de som avser ideella skadestånd. har regeringen aviserat en proposition som behandlar brottskadelagen. Det är enligt vår uppfattning mycket angeläget att regeringen när den nu äntligen griper sig an frågorna om de ideella skadestånden presenterar förslag och riktlinjer som leder till att skadestånden ökar. I samband med dessa frågor bör regeringen också presentera förslag som innebär att en person som ingriper för att avstyra brott skall kunna få ersättning för sådan eventuell person- eller sakskada som vederbörande därvid ådrar sig. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vardagsbrottsligheten har ett brottsoffer men också bakom brottslingen finns en människa en som oftast tillhör vad kallar det glömda . Den kriminelle som stjäl, rånar, våldtar eller slår är svag i social mening. Ofta utslagen av droger och missbruk, föraktad av alla utom sin kriminella umgängeskrets, fylld av dåligt självförtroende och ofta hatiskt inställd till den del av samhället mot vilket brottet begås. De kriminella är avsidestagna. Det är oacceptabelt att det finns tillgång till narkotika på fängelserna. Förutom de fysiska skadeverkningarna som internerna utsätter sig för genom ett missbruk tvingas de ofta skuldsätta sig för att få tag på knark. Enda möjligheten att betala dessa skulder när de återfår friheten är att begå nya brott. Drogmissbruket på fängelserna leder därmed till en ond cirkel med nya brott och straff. Tillförseln av narkotika till fängelserna måste brytas. Intresset av detta är så starkt att vi måste acceptera kontrollåtgärder som i andra sammanhang upplevs som integritetskränkande. Vi kommer aldrig att vinna kampen mot knarket i samhället om vi inte klarar av att hålla fängelserna drogfria. behandlar denna fråga närmare i vår motion med förslag till åtgärder mot missbruket. När en intern lämnar fängelset är han eller hon en utsatt person. utan social förankring, missaktad, skuldsatt. Risken för återfall är därför mycket stor. För att förhindra detta och hjälpa vederbörande måste samhället ställa upp med hjälp men ställa krav. Beslutet att bryta ett brottsligt beteende kan bara den enskilde fatta själv. Vad samhället kan och måste göra är att skapa förutsättningar för att ett sådant beslut skall kunna bli positivt och möjligt att förverkliga. För varje tidigare kriminell som kan omvändas gör samhället en stor vinst. vill medverka till att förbättra kriminalvården och ge ökat stöd till internerna när de lämnar fängelserna. Vi tror att det behövs ett nytänkande kring detta arbete. Fler krafter måste utnyttjas. Ideella organisationer, kyrkorna och enskilda initiativ måste ges möjlighet att i större utsträckning än vara med i arbetet för att förbättra eftervården och att pressa tillbaka återfallsbrottsligheten. Återfallsprocenten är skrämmande stor och ett resultat av att samhället i stort sett misslyckas med sin vård. Vi har tidigare understrukit vikten av ett väl fungerande förebyggande arbete för att snabbt motverka att unga människor kommer in i en brottslig miljö och startar en brottskarriär. Under anstaltsvistelsen bör vården av den intagne inriktas på att i största möjliga utsträckning förbereda denne så att hon/han kan anpassas till samhället och få en dräglig tillvaro. Skilda samhällsorgan skall redan under anstaltsvistelsen arbeta tillsammans och med den intagne. Påbörjas detta arbete först efter fängelsetidens slut är det ofta . Efter anstaltstidens slut är det väsentligt med en ordentlig uppföljning. För många interner är det direkt katastrofalt att återvända till sin gamla sociala miljö'. Ett nytt arbete och en hygglig bostad i en helt ny social miljö anser vi från sida vara en rimlig förutsättning för att ett återfall skall förhindras. Med anledning av ovanstående hemställer vi 1. att hos regeringen begär förslag till lag som innebär att polisen skall ha skyldighet att alltid underrätta föräldrar eller annan vårdnadshavare när barn har gripits misstänkta för brott, 2. att hos regeringen begär förslag till lag som innebär att föräldrar eller annan vårdnadshavare skall ha skyldighet att närvara vid huvudförhandling där deras barn står åtalade, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om jourdomstolar för att pröva åtal mot ungdomar, 4. att hos regeringen begär förslag till en ändring av som jämställer häktningsgrunderna för ungdomar mellan med vad som gäller personer , 5. att hos regeringen begär förslag till lag ang. tidsfrister för förundersökning, beslut i åtalsfrågan och socialnämndens yttrande vad gäller mål mot ungdomar, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ordningsbot vid snatteribrott, 7. att hos regeringen begär förslag till lag om samhällstjänst, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kvarterspoliser, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behandlingen av långtidsdömda, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en återgång till villkorlig frigivning efter Vs av strafftiden och att denna inte skall vara obligatorisk, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om straffskärpning vid återfallsbrott, 12. att beslutar att intagningen av polisaspiranter till polisutbildningen /89 skall öka från 360 till 460 och att därmed under anslaget Bl anslår utöver vad regeringen har föreslagit, 13. att från anslaget A 4 anslår . till som stöd till verksamheten med brottsofferjour,