mot · GB02Jo719 · 1988-01-14 00:00:00 — Likaså krävs vid flera av de större fjällanläggningarna renoveringar och utbyggnader. Det är nödvändigt att tillskjuta allmänna medel för att utbyggnader skall komma till stånd och för att verksamheten skall kunna drivas vidare enligt den filosofi om låga priser och avsaknad av lyx som karaktäriserat den. Fjällturism i enkla former måste ses som en del i en social rekreations- och turistpolitik och bör stödjas. Tyngre utbyggnader för fjällturism med liftsystem, hotell, stugbyar etc. bör förläggas till platser som redan nu har sådana anläggningar. Det gäller bl. , , och för att ta några exempel från de norra fjällområdena. I anslutning till dessa behöver också viss basverksamhet byggas ut. Vattenkraften har gett oss tillgång till avsevärda mängder billig elenergi som varit av stor betydelse för utveckling till en modern industrination. Men otyglade älvar och fria forsar får inte bara betraktas som terawattreservoarer. Vi måste också värna och vårda deras artrikedom och skönhetsvärden. Vi måste ta vara på allt de betyder för naturvård och kulturhistoria. Vi måste minnas deras betydelse för samer och fritidsfiskare. har använt den helt dominerande delen av våra älvar för kraftproduktion. Därför är det nu både rimligt och nödvändigt att ge bevarandeintressena en helt annan tyngd . Kraftutbyggnad innebär svåra och oåterkalleliga skador på miljön. Stora landområden blir överdämda. Sällsynta och hotade växtarter försvinner. Rennäringen trängs tillbaka ytterligare. Fisket tar skada och tidigare genetiskt opåverkade fiskstammar kan försvinna. Fornlämningar såsom gamla fångstplatser förstörs. Det är då särskilt viktigt att minnas att de fyra huvudälvarna inte kan bytas ut mot varandra. De är unika. Varje älv har t. ex. speciella vegetationsmiljöer. Vidare är det bara och älvar som är helt opåverkade. Trots en del positiva beslut bl. a. beträffande Edängeforsen är hoten mot älvarna inte avvärjda. En rad värdefulla älvar och älvsträckor är fria för prövning i och ingår i den av riksdagsmajoriteten beslutade planen för vattenkrafts Det gäller bl. Klippen i älv, i , Ammerån och Hårkan. Starka krafter inom socialdemokratin arbetar för att en eller flera orörda huvudälvar skall offras. driver på för en omfattande kraftutbyggnad. har begärt att få göra ett ingrepp i som påverkar . Förslaget om förstudier energiproposition är också ett av flera tecken på att regeringen håller dörren öppen för en ytterligare utbyggnad. Enligt uppfattning bör älvskyddet förstärkas på följande sätt: o bör uttala att den tidigare beslutade utbyggnadsnivån - skall vara det slutliga riktvärdet för den svenska vattenkraftsproduktionen. Det målet skall nås i första hand genom ombyggnader och effektiviseringar. o Naturresurslagen skall kompletteras så att följande älvar och älvsträckor skyddas: sträckan mellan och Lulevattnet 0 De fyra huvudälvarna samt ytterligare några särskilt värdefulla mindre älvar-bl. a. och Råneälven- bör få ett förstärkt skydd genom att avsättas som nationalälvar. De bör därigenom få ett skydd som motsvarar nationalparkerna. De juridiska och administrativa formerna för en sådan avsättning bör utredas. I en särskild motion utreds syn på älvskyddet ytterligare. 1 landet finns 6-7 miljoner ha våtmarker av skilda slag, som inte ger någon produktiv avkastning för jord- och skogsbruket. Dessa områden är ekologiskt sett av utomordentligt stor betydelse. De spelar stor roll för vattenbalansen. Deras naturvårdsbetydelse ökar i takt med den ökande intensiteten i skogs- och jordbruket. De utgör refuger, dvs. ostörda områden för djur och växter, särskilt sådana arter som trängs tillbaka i det moderna produktionslandskapet. Våtmarkerna bidrar också i hög grad till omväxlingen i landskapet. Våtmarkerna kan genom nya tekniska landvinningar numera utnyttjas i betydligt större utsträckning än man kunde tänka sig . De är därför intressanta för ett expanderande skogsbruk. Våtmarkerna är emellertid också av intresse för energiförsörjningen. Många av dem innehåller stora mängder torv, som kan brytas och utnyttjas som bränsle. De är också intressanta för s. k. energiskogsodling. De samlade intressen och anspråk som redovisats eller kan räknas fram är väsentligt större än den totala areal av våtmarker som finns att tillgå. Därför måste en planering av deras utnyttjande och skydd komma till stånd, o I den fysiska planeringen måste på alla nivåer våtmarkerna ägnas ett avsevärt större intresse än . Beslutsunderlaget måste förbättras genom en planmässig satsning på forskning och på rikstäckande inventeringar. Naturvårdens synpunkter måste komma in redan i planeringarbetets begynnelseskeden. Inventeringar av olika våtmarkers värde för naturvården har utförts och pågår också i bl. a. regi. Det har framgått att nästan alla våtmarker skadats. o Snara skyddsåtgärder måste vidtas för många särskilt skyddsvärda områden, framför allt reservatsbildning. I har tillstånd givits för prospektering av . Genom anslutningen till , som utpekar som en våtmark av särskild betydelse har förbundit sig att skydda våtmarker. Vid en snar omvandling till nationalpark kan en exploatering av avföras från dagordningen. o De nya möjligheterna att med naturvårdslagens hjälp begränsa skogsdikningen måste utnyttjas bättre. 1986 ändrades naturvårdslagen så att dikning skall kräva tillstånd av . Skyddsdikning undantogs dock. Det var en viktig åtgärd som skulle förstärka möjligheterna att skydda värdefulla våtmarker. har dock nästan alla ansökningar om tillstånd bifallits. Det är angeläget att länsstyrelserna utnyttjar de möjligheter som med lagändringen öppnat. Det traditionella odlingslandskapet har utomordentliga värden: kulturhistoriska, biologiska och estetiska. Det handlar om hagar och ängar, om skog och om landskapets växlingsrikedom. Odlingslandskapet försvinner snabbt till följd av bl. a. kraven på rationell jordbruksproduktion. Många lantbrukare satsar ideellt på att bevara landskapet men detta räcker inte för att bevara ens ett urval av sådana områden. Hoten mot detta landskap har ökat starkt genom att nedläggning av ytterligare jordbruksmark blivit aktuell. Till områden i riskzonen hör märgelgravarna i - en för detta landskap karakteristisk del av odlingslandskapet. Även det moderna jordbrukslandskapet har stor betydelse för landskapsbild och miljö. Många inom jordbruket har en genuin känsla för naturvård. Men modernt jordbruk innebär också en rad naturvårdsproblem: monokulturer genom ogräsbekämpning, dikning av smärre återstående våtmarker och märgelgravar samt borttagande av åkerholmar. Syftet är att effektivisera jordbruket. De långsiktiga ekologiska konsekvenserna av detta är dock inte klarlagda. Det finns inslag i dagens rationella jordbruksdrift som innebär hot också mot jordbrukets långsiktiga effektivitet. Det är hög tid att miljö- och naturvården ges större vikt inom ramen för Det räcker inte att i allmänna ordalag markera att miljöfrågorna skall beaktas. o De traditionella målen för jordbrukspolitiken bör därför kompletteras med ett uthållighets- och miljömål med samma tyngd som dessa. De miljömässiga aspekterna skulle då få väsentligt större tyngd t. ex. i utrednings- och förhandlingssammanhang. o Vi vill understryka vikten av att lagstiftningen ges stringenta former. Lagregler har införts om naturvårdshänsyn inom jordbruket. Det är bra. Det kan noteras att de många mindre jordbruken har positiva effekter för naturvården, t. ex. genom att de håller landskapet öppet och vårdar skogen. Erfarenheterna från skogsbruket, där det finns entydiga bestämmelser i skogsvårdslagen, visar att det inte räcker med portalparagrafer. De måste följas av klara regler också i tillämpningsföreskrifter, o Införande av en arealersättning skulle bättre premierä landskapsvård och i mindre grad främja ett överintensivt jordbruk jämfört med dagens system, o Statligt stöd till rationalisering inom jordbruket bör inte utgå till sådana åtgärder som strider mot starka naturvårdsintressen. Skogen ger råvaror. Skogen ger sysselsättning. Skogen ger exportinkomster som stärker vår bytesbalans. Men för de allra flesta svenskar är skogen mycket mer än ett virkesförråd, en högrest tall mycket mer än en potentiell timmerstock. Skogen är också svamp- och bärställen. Den är en plats för naturupplevelser, vandring och vila. Den kan vara hemvist för älgar och ormbunkar men också för sällsynta mossor och utrotningshotade hackspettar. Skogsbruket skall bedrivas rationellt men det måste ta hänsyn till att skogen fyller många funktioner både för naturen och för oss människor. Sådana hänsyn kan innebära att de mest radikala metoderna inte används i områden med särskilda natur- eller friluftsvärden, att hyggenas storlek begränsas, att man låter bli att avverka i vissa känsliga områden och att utsprungliga skogstyper bevaras. Det är också angeläget att införande av nya starkt markomvandlande brukningsmetoder föregås av grundliga miljökonsekvensanalyser. Samma krav på noggranna miljökonsekvensanalyser måste ställas vid införande av främmande trädslag i . Restriktiviteten bör vara stor och tillräckliga skyddszoner till nationalparker och naturreservat säkerställas. Skogspolitiken måste förändras så att den bättre anpassas till naturvårdens intressen. o Målet bör vara att av den produktiva skogsmarken nedanför de fjällnära barrskogarna undantas från vanligt skogsbruk. Syftet skall vara att bevara både ovanliga skogstyper, främst urskogar och urskogsliknande områden, och representativa naturtyper dvs. olika kulturpåverkade skogar. 3 1987/88. o Samtliga kända urskogar och urskogsliknande områden bör ges ett tillfälligt skydd i avvaktan på ett ambitiöst bevarandeprogram. Dessa skogar utgör hela och relativt opåverkade ekosystem som är hemvist för många hotade arter. De har stor betydelse också som referenser för skoglig forskning. Trycket mot urskogarna är hårt som resurserna för att bilda naturreservat är helt otillräckliga. Med nuvarande takt i bevarandebesluten kommer ett stort antal av våra få kvarvarande urskogar att gå förlorade. Därför behövs snabba åtgärder och avsevärt ökade resurser för nya naturreservat. o Ersättningsbestämmelserna i naturvårdslagen måste ändras. Ersättning till markägare skall utgå om ett naturskyddsbeslut innebär avsevärt intrång i pågående markanvändning. Före gällde att detta intrång skall bedömas i förhållande till den ekonomiska enheten eller brukningsenheten. Men i och med uppgörelsen mellan socialdemokraterna och om den nya ändrades denna regel. skall intrånget bedömas i förhållande till berörd del. Det innebär att relativt små krav på naturvårdshänsyn vid en skogsavverkning kan bedömas vara stora eftersom de skall jämföras med det berörda området. Dessa regler krymper möjligheterna att ställa krav på naturvårdshänsyn i skogsbruket med stöd av skogsvårdslagen 21 §. Det är fråga om hänsyn av marginell ekonomisk betydelse, vars främsta syfte är att bibehålla den biologiska mångfald som hotas av de moderna brukningsmetoderna och är en förutsättning för att bibehålla den biologiska produktionsförmågan. framhåller också i sin skrivelse om naturvårdslagen att en drastisk försämring har skett för naturvården i och med de nya ersättningsbestämmelserna och att en stor osäkerhet beträffande rättsläget har inträtt. De regler som gällde före bör därför återinföras, o Statligt stöd bör inte utgå till skogsvårdsinsatser som skadar väsentliga naturvårdsintressen. Det gäller t. ex. vissa skogsbilvägar och stöd till avverkning av s. k. skräpskogar (5:3-bidraget). 5:3-bidraget har lett till att värdefulla hagmarker liksom en del skyddsvärda skogar av särskild betydelse för olika fågelarter har förstörts. 5:3-bidraget bör avskaffas och ersättas med ett stöd som helt inriktar sig på glesa barrskogar och andra områden utan större värde för naturvården. o Skogsvårdslagen bör ändras så att från naturvårdssynpunkt värdefulla lövskogar och blandskogar (som inte uppfyller ädellövskogskriterierna) skall undantas från dagens krav på avverkning och barrskogsplantering. Reglerna måste också utformas så att en skogsägare som vill ta större naturvårdshänsyn än lagen kräver inte skall ha möjlighet att göra det. Enligt mening bör hela skogsvårdslagen ses över i syfte att avskaffa en rad tvångsinslag, genomföra förenklingar och förstärka naturvårdens ställning, o Övervakningen av hur skogsvårdslagens hänsynsregler efterlevs måste förbättras. En undersökning har visat att det inte tas några naturvårdshänsyn alls på omkring 1/3 av hyggena. Det är därför angeläget att skärpa skogsvårdsorganisationens och länsstyrelsernas bevakning av hur reglerna följs. Skydd av växt- och djurliv En viktig uppgift för naturvården är att slå vakt om och faunan. Våra inhemska växt- och djurarter representerar stora värden både i sig och som delar av ekosystem. Att de bevaras i sin naturliga miljö är ett grundläggande naturvårdskrav. Flora- och faunavården utgör dock en starkt försummad del av naturvården. Flera hundra växt- och djurarter hotas av utrotning. I de flesta fall är huvudorsaken miljöförändringar, oftast till följd av det moderna jord- och skogsbruket. Flora- och fauna vårdsarbetet måste ges en ökad tyngd. Det måste bedrivas längs flera linjer. Lämpliga instrument finns delvis, men de måste användas i större utsträckning och på ett mer målmedvetet sätt. Av grundläggande betydelse är att bibehålla eller återskapa lämpliga miljöer för de aktuella arterna. Särskilt värdefulla miljöer måste avsättas som naturreservat. Vidare bör lagstiftningen ändras så att kritiska områden för hotade arter ges ett automatiskt skydd liknande det som finns i . Detta är dock inte tillräckligt, utan därutöver krävs allmänt ökad hänsyn till växt- och djurlivet från jord- och skogsbrukets sida. Det anslag för flora- och faunavård, som länge arbetat för och som införts, är ett steg i rätt riktning. Men det krävs ytterligare åtgärder. Den viktigaste åtgärden för skydd av sällsynta eller hotade arter är att säkerställa deras livsmiljöer, deras biotoper. innebär detta ett avsevärt försvårande av pågående markanvändning vilket medför att markägaren är ersättningsberättigad. Enda möjligheten är då att tillgripa något av naturvårdslagens (NVL) skyddsinstitut, främst naturreservat. Men i regel krävs stora samverkande naturvärden för att naturreservat skall komma i fråga. Därtill kommer att det är mycket svårt att med naturvårdslagens hjälp tillfälligt skydda en lokal som endast är häckningslokal för en hotad art. Då inte naturreservat eller nationalpark kan bli aktuella återstår för bl. a. hänsynsreglerna i skogsvårdslagens (SVL) 21 §. Många arter är dock sällsynta eller hotade just därför att de har svårt att samexistera med dagens skogs- och jordbruk. Man kan därför hävda att det föreligger ett gap mellan å ena sidan naturvårdslagens skyddsinstitut och å andra sidan de möjligheter till biotopskydd som ges i NVL och SVL. Detta gap blir ännu större med de nya ersättningsregler som har införts i NVL (och som kommenteras nedan). Detta är mycket allvarligt för de hotade arterna. Så kräver t. ex. ett havsörnsbo 10-12 ha skyddad skog och ett revir för den akut utrotningshotade vitryggiga hackspetten 50-100 ha, där samtliga lövträd lämnas vid alla skogsbruksåtgärder. För att skydda alla våra mest hotade djur- och växtarter skulle vi behöva något tusental skyddade småområden, o Luckan mellan skogsvårdslagens hänsynsregler och naturvårdslagen bör Möjligheterna att bilda mindre reservat bör utökas. Ett särskilt bidrag till markägare som vill ta mer långtgående naturvårdshänsyn än lagen kräver bör även kunna övervägas. o Växtarter som hotas av blomplockning måste skyddas genom fridlysning enligt naturvårdslagen, o På samma sätt måste djurarter som hotas av förföljelse, insamling e. d. fridlysas enligt jaktlagstiftningen eller naturvårdslagen, o Till skydd för djurarter som hotas av störning (främst fåglar och sälar) måste djurskyddsområden komma till stånd enligt naturvårdslagen och reglering av småbåtstrafik med stöd av sjötrafikförordningen. Vidare krävs ökad forskning samt fortlöpande inventering och kartläggning av åtskilliga växt- och djurarter liksom i många fall aktiva insatser för djurlivet i form av utfordring, bevakning av bon, uppfödning och återinplantering m. m. o En permanent databank för utrotningshotade växt- och djurarter bör inrättas och ett handlingsprogram för bevarande av genetiska resurser utarbetas. o Anslaget för bevarande av hotade arter bör höjas med 1 milj. kr. Behoven av ytterligare insatser för att skydda orörd natur är mycket stora. påpekar i sin anslagsframställan att det i varje län finns ca 50 icke skyddade områden som är aktuella, främst urskogar och våtmarker. Det är nästan enbart områden av riksintresse som kan komma i fråga för reservatsbildning. Bara de skyddsbehov som urskogsinventeringen föranleder beräknas till 500 milj. kr. Vidare har det blivit relativt sett dyrare att skydda skogsmark. Även de nya ersättningsreglerna som tidigare behandlats kommer enligt SNV att leda till höjda kostnader. Resurserna för reservatsbildning har legat på en alltför låg nivå. Det innebär att skyddsvärd natur som vi aldrig kan få tillbaka går till spillo på grund av statsmakternas svaga intresse för naturvård. Vi föreslår därför att anslaget fördubblas från 40 till 80 milj. kr. Men det är också nödvändigt att ange mer långsiktiga riktlinjer: o Statlig mark av stort naturvårdsvärde bör utan vederlag kunna överföras till naturvårdsfonden. o Skogsbruket bör genom skogsvårdsavgiften bidra till att finansiera vissa reservatsbildningar. o Möjligheter bör öppnas att utnyttja avbetalningssystem för reservat på privat mark. Det är inte rimligt att - då inventeringar är färdiga - finansiera hela bevarandeprogram, o Domänverksmark bör kunna erbjudas enskilda som ersättning för mark som görs till reservat. I detta syfte bör mark motsvarande ett värde av 15 milj. kr. överföras från domänfonden till naturvårdsfonden i syfte att underlätta bildandet av naturreservat på privat mark. Bruka - inte förbruka ! De mängder avfall som uppkommer inom hushållet och de olika näringarna kan uppskattas till tiotals miljoner ton. Avfallsproblem kan sägas vara av tre skilda slag. Det första är slöseri med resurser i form av t. ex. råvaror. sker ett överutnyttjande av många naturresurser. Det övergår till verkligt slöseri om produkterna och restprodukterna omvandlas till avfall i onödan eller . En vettig naturresurspolitik är därför att så långt som möjligt begränsa det verkliga avfallet. Det andra problemet är slöseri i form av mark för deponering. Avfallsberget kräver att man ständigt avsätter ytterligare mark för deponering. I spåren följer dels återkommande konflikter mellan naturvårds- och markanvändningsintressen, dels miljöproblem som t. ex. dålig lukt och utlakning av giftiga ämnen som inte bryts ner i naturen. Läckaget till yt- och grundvattnet kan bli ett hot mot människans hälsa. Det kräver att man tvingas övervaka och i vissa fall behandla lakvattnet från deponierna. Det tredje problemet är förorening av miljön, framför allt i samband med förbränning av avfall. har avfallsförbränningen ökat kraftigt i . Från början var det ett sätt att nagga avfallsberget i kanten, men i takt med stigande energipriser har intresset ökat för att utvinna energi ur avfallet. skedde därför en snabb utbyggnad av anläggningar för avfallsförbränning med energiutvinning. bedömer att det är möjligt att öka utvinningen av avfallsenergi från bränsle till omkring . förbränns av det totala hushållsavfallet i mot för ca 5 -. Ur internationell synvinkel är den en mycket hög andel. Det är bara och till viss del som når motsvarande andel. har emissionerna av skadliga ämnen med rökgaserna kommit att framstå som ett allvarligt problem. Avfallet innehåller giftiga ämnen som vid förbränning förflyttas över mycket långa avstånd. Rökgaserna uppvisar den kända kartan av tungmetaller som t. ex. kvicksilver och kadium. I är avfallsförbränningen den dominerande källan för utsläpp av dessa metaller. De lagras upp i naturen, vilket innebar att riskerna för biologisk giftverkan är särskilt stora på högre nivåer i näringskedjan. De mest alarmerande uppgifterna har gällt de stora utsläppen av dibensofuraner och dioxiner från en del förbränningsanläggningar. Mycket oroande halter av dioxin har uppmätts i modersmjölk. Beräkningar tyder på att av dioxinutsläppen till luft kommer från förbränning av avfall. Blekt papper och plast är de främsta klorkällorna i avfallet. Det är möjligt att rökgaserna innehåller okända gifter som i likhet med dioxinerna har en kraftig giftverkan även i mycket låga koncentrationer. Detta skulle kunna förklara varför regioner kring anläggningar för förbrän 4 1987188.3 sami NrJo718-719 ning av avfall i bl. a. , och har drabbats av förhållandevis svåra skogsskador. Bruka - inte förbruka Det långsiktiga målet med all avfallshantering måste vara att genom resurssnåla processer och återvinning begränsa det som slutligen blir avfall. Vi skall övergå till att bruka - inte förbruka. Det ställer krav på industrin att bli än mer resurssnål. Produkter bör ha lång livslängd och konstrueras så att de så långt som möjligt kan återvinnas utan alltför dyrbar och komplicerad teknik. Materialet bör alltså ingå i ett kretslopp. Målet ställer också krav på oss som enskilda konsumenter att ta ansvar för en renare miljö. Vi kan och bör välja varor som ger mindre slöseri med resurser och skador på miljön. IMU har gjort en opinionsundersökning som visar att mycket återstår innan vi konsumenter hanterar farliga ämnen på ett sätt, som skonar miljön. Undersökningen visar bl. a. att fyra av tio svenskar enligt egna uppgifter behandlar utbrända batterier på ett förkastligt sätt, dvs. slänger dem i soporna, ute i naturen eller bränner dem. Bristande kunskap är ett skäl till att de förväntningar som knutits till återvinning ännu mte infriats. En del problem är av teknisk karaktär. Andra har med avsättningen av de olika produkter, som framställts i anläggningarna, att göra. De potentiella köparna har klagat på kvaliteten när det gäller returpapper och plastavfall. Det beror bl. a. på att de innehåller så mycket tungmetaller som försämrar kvaliteten på produkterna. Problemen får inte utgöra skäl att överge principerna om återvinning. Tvärtom måste vi söka medel, som stimulerar återvinning. saknar lagstiftning som innehåller generella krav på återvinning. Sådan lagstiftning skulle kunna påskynda dels utvecklingen mot slutna system vid tillverkning och samverkan mellan olika tillverkningsindustrier, dels sådan sammansättning av produkter att återvinning underlättas. Den lagtekniska utformningen måste utredas närmare. Det lämpligaste är troligen att komplettera miljöskydds- och produktkontrollagstiftningen. Målet bör vara att allt hushållsavfall och annat återvinningsbart material skall bli föremål för någon form av återvinning. Det är många parter inblandade i avfallshanteringen och det kan därför vara svårt att utpeka en instans som huvudansvarig för att åtgärder vidtas. har naturligtvis ett övergripande ansvar, men utan direkt operativa och beslutande funktioner. Kommunerna bär det yttersta ansvaret för avfallshanteringen i slutledet. Flera punkter i kedjan från produktion till destruktion måste angripas. Det kräver åtgärder vid produktion och tillverkning, vid insamling och transport hos konsumenten och vid det slutliga omhändertagandet. Miljöskyddslagen 1969 har inneburit en styrning mot tillkomsten av slutna industriprocesser och en begränsning av utsläppen. Dagens styrmedel skapar dock inte tillräcklig press på företagen att gå vidare. Genom en kombination av administrativa och ekonomiska styrmedel, miljöavgifter, skulle man skapa ett incitament för företagen att övergå till slutna processystem eller att investera i modern reningsteknik. Staten bör stimulera industrin till ett nytt försök med en s. k. avfallsbörs, som förmedlar kontakter och utbyte mellan industrier, där den enes avfall blir den andres råvara.