mot · GB02Ub246 · 1988-01-21 00:00:00 — Motion till 1987/88: Ub246 av m. fl. (fp) M om skolan 1987/88 Vad vi föreslår i sammanfattning Vi föreslår i denna motion att riksdag och regering öppnar möjligheter för ett förändringsarbete i den svenska skolan med sikte på att det nya regelsystemet skall vara fullt genomfört senast till 1992. Målet med reformen är att, inom ramen för allas rätt till en grundutbildning av god kvalitet, åstadkomma en radikal individualisering av undervisningen och en pedagogisk förnyelse av den svenska skolan. Medlet är att starkt öka friheten i hela systemet: för elever och föräldrar genom t. ex. rätt att välja skola inom det kommunala skolväsendet, rätt att starta egna skolor med fullt statsbidrag, ökade möjligheter till val inom skolan, bl. a. på högstadiet m. m., för lärare och skolor rätt till pedagogisk profilering, ökad frihet att prioritera stoffet m. m. och för kommuner rätt att organisera skolverksamheten efter lokala behov och önskemål. Ett annat medel är att utöka tiden för inlärning av baskunskaper genom att skolan förlängs med genom skolstart vid och att baskunskapsträning införs i förskolan . I en separat motion till detta yrkar vi att anslaget för lokal skolutveckling skall öka med 30 milj. kr. för att genom fortbildning och vidareutbildning stödja lärarna. Vi yrkar vidare att anslaget för förstärkningsresursen skall öka med 70 milj. kr. för att underlätta det krav som vi ställer i denna motion, nämligen att kommunerna skall kunna utnyttja förstärkningsresursen för att minska antalet elever till 25 i varje klass i hela . Denna motion bygger på den liberala reformtraditionen på utbildningsområdet. Kunskap befriar människor. Alla, oavsett ekonomisk ställning, bostadsort eller begåvning måste i ett rikt land som vårt ha rätt till utbildning, anpassad till vars och ens förutsättningar och av bästa möjliga kvalitet. På tröskeln till kunskapssamhället är det en större uppgift . De förändringar vi föreslår innebär framför allt att öppna möjligheter. Den svenska skolan har haft mer än nog av förändringar som tryckts på 1 1 1987/88. Det förändringsarbete som vi nu anser vara angeläget måste ta sin utgångspunkt i de idéer och den kreativitet som finns hos de verksamma i skolan. Att förändra skolan tar tid. Men om vi börjar nu borde det vara möjligt att till folkskolans 150-årsjubileum ha lagt grunden till ett nytt skolsystem som är bättre rustat att möta det nya seklets krav. Kunskap har alltid varit viktigt för individer och för samhällen. Men ser vi hur kunskap i ordets vidaste mening håller på att bli den helt avgörande produktions- och konkurrensfaktorn på bekostnad av råvaror och kapital. Allt tyder på att den utvecklingen kommer att fortsätta. I informationssamhället blir satsning på kunskap alltifrån spaning efter ny kunskap i spjutspetsforskningen till spridning av viktig och etablerad kunskap till alla - en tvingande nödvändighet för varje nation som vill bevara och utveckla sin välfärd. För individerna blir kunskap ett allt viktigare medel att förverkliga sina drömmar och livsmål. Det är därför morgondagens svenska skola måste bli så mycket bättre än dagens. Man kan och bör diskutera hur bra eller dålig dagens svenska skola är. Det går att hitta argument både för påståendet att den svenska skolan har lyckats bra och att den lyckats dåligt. Det som är uppenbart för oss är att den skola vi nu planerar för, säg sekelskiftets skola, måste vara avsevärt mycket bättre än vår nuvarande, helt enkelt därför att kraven på skolan kommer att vara så mycket större då. Då har vi definitivt inte råd med en skola som dödar nyfikenhet eller inte tar tillvara allas kreativitet. Då måste vi helt enkelt ha en skola som tar till vara och vidareutvecklar varje ung människas inneboende förmåga. Så enkelt kan ett så svårt uppdrag beskrivas. Ha rimliga förväntningar på skolan! Nästan alla som tänker och skriver om skolan inser vilka fantastiska möjligheter som ligger i en bra skola. Också vi formar vår politik i en stark tilltro till vad lärare, föräldrar och elever kan uppnå i svenska skolor om de får rätt förutsättningar. Men man skall också ha i minnet att det är ett problem att den svenska skolan blivit en tummelplats för samhällsreformatörerna och deras visionära ideal. När de idealen formulerats till riksdagsbeslut och staplats på varandra har de blivit en tung börda av förväntningar på den svenska skolan. Samhällets alltså politikernas, föräldrarnas, arbetsmarknadens, massmedias, ja hela allmänhetens - krav på den svenska skolan har blivit så många och så starka att de i sig blivit ett problem. Skolan förväntas inte bara ge alla barn hyggliga baskunskaper, den skall också bidra till jämställdhet, den skall integrera invandrarbarn, den skall motverka ungdomsvåld, den skall föra nya grupper i kontakt med kulturen, den skall minska antalet trafikolyckor, den skall minska kariesfrekvensen, den skall ge alla ett samhällsetiskt minimum, den skall uppfostra barnen till dugande samhällsmedborgare i de fall där hemmets egen uppfostran inte räcker till, etc., etc. Många verksamma i skolan känner dessa krav betungande. De tycker att det är en disproportion mellan de stora kraven och de resurser som står till buds för att klara kraven. Många påpekar också den ringa uppskattning man erhåller när man trots allt klarar de flesta krav som ställs. Detta är ett strategiskt huvudproblem som de ansvariga för skolpolitiken måste tillmäta den största vikt: personalen längst ut i organisationen, t. ex. många lärare, känner sig ofta starkt otillfredsställda med sin arbetssituation. Vår politik innebär förvisso också krav på morgondagens skola. Men vi menar att det är viktigt att slå fast att förväntningarna måste vara realistiska. Skolan kan inte lösa alla problem. Skolpolitiken för framtiden måste bygga på realism, på en stark tilltro till och uppskattning av den personal som skall förverkliga de uppställda målen, och på en insikt om att samhället runt omkring skolan - först och främst hemmen, men också t. ex. föreningsliv, kamrater och massmedia i många fall kan hjälpa till att nå de ambitiösa målen. Hur bra eller dålig är den svenska skolan? Det förekommer en rätt omfattande kritik mot den svenska skolan. Det är emellertid utomordentligt svårt att ge meningsfullt svar på frågan om den svenska skolan är bra eller dålig. Vilket svar man ger är dels beroende av vilken del av den svenska skolan man bedömer, dels vad man jämför med. De utvärderingar av skolan som görs ger inte något stöd för påståendet att den svenska skolan generellt sett skulle ha blivit sämre. Vi tycker det finns anledning att framhålla de allra flesta svenska lärare gör ett mycket bra jobb. Tack vare deras skickliga insatser har skolan fortsatt att fungera hyggligt, trots en del attentatsförsök från alltför ivriga skolreformatörer. Hur bra den svenska skolan skulle kunna vara vet vi inte, för det är bara den SÖ-styrda skolmodellen som fått prövas. Vår inställning är att det, som sagt, är meningslöst att inta någon generell ståndpunkt i frågan om den svenska skolan är bra eller dålig, utan det viktigaste är att konstatera att den svenska skolan måste bli bättre. Och att det finns brister är uppenbart. Låt oss peka på några: - Individualiseringsmålet har inte nåtts i den utsträckning som varit önskvärt. - De som det brukar heta - svagaste eleverna far ofta illa i den svenska skolan. Det är egentligen bara ett exempel på den otillräckliga individualiseringen. Också särskilt begåvade elever har ibland svårt att finna sig till rätta i skolan. - Skolan gör inte tillräckligt för att bevara barnens naturliga nyfikenhet och stimulera deras kreativitet. Skolan misshushållar med sin viktigaste resurs - lärarna. De känner sig ofta oinspirerade och missförstådda. Vad får skolan kosta? Den svenska skolan kostar per elev mer än andra länders skolsystem. Statens och kommunernas satsningar på utbildning har ökat kraftigt, åtminstone . Utbildningskostnadernas andel av BNP tredubblades . Under den tiden fördubblades de studerandes andel av befolkningen (från till ). I ett kortare tidsperspektiv kan man säga att satsningarna på utbildning legat på en ganska nivå. Skolväsendet har visserligen drabbats av besparingar, men har utbyggnad av vissa verksamheter pågått. Antalet anställda per 100 elever tar t. ex. fortsatt att öka. En övervältring av kostnader har skett från staten till kommunerna. Uttryckt som andel av BNP har utbildningskostnaderna (exklusive personalutbildning) sjunkit från 1980 till 1985. Det året satsade stat och kommun . Expertgruppen för studier av offentlig ekonomi (), som är ett organ inom , har undersökt produktiviteten inom utbildningsväsendet. Undersökningar av det slaget är behäftade med stora svårigheter, men med vissa reservationer kommer undersökningen fram till att produktiviteten sjunkit ganska kraftigt inom skolan . Undersökningarna av produktiviteten påminner om att skolans resultat inte bara, eller kanske ens främst, beror på vilka ekonomiska resurser som satsas. Vi har svårt att tro att en huvudförklaring till bristerna i den svenska skolan skulle vara otillräckliga resurser. Den slutsatsen stöds också av vetenskapliga undersökningar i och andra länder. En mycket omfattande undersökning i visar, kanske överraskande, ett mycket svagt samband mellan ekonomiska resurser och goda resultat i skolorna. Vår slutsats för den svenska skolans del är att förklaringen till problemen i skolan först och främst måste sökas i det psykologiska klimatet. Det gäller att skapa den entusiasm bland de verksamma som krävs för att man skall nå bra resultat med de resurser som står till buds. Om man ser till de totala utbildningssatsningarna i samhället har de med stor sannolikhet fortsatt att öka, också . Det har nämligen skett en mycket kraftig expansion av företagens utbildningsinsatser. Denna nästan explosionsartade utveckling har föga uppmärksammats i den offentliga utbildningsplaneringen. Arbetsgivarna anses numera lägga ner mer än dubbelt så mycket pengar som staten och kommunerna på utbildning av vuxna. Vi tycker att denna expansion är en mycket positiv utveckling. Vår bedömning är att de ökade utgifter för skolan som förslagen i denna motion medför, i huvudsak kan kompenseras med de besparingar och effektiviseringar vi också föreslår. Skulle det på kort sikt inte vara möjligt, anser vi att man bör vara öppen för att staten - bl. a. mot bakgrund av den snabba utbyggnaden av företagsutbildningen - överför statsbidrag från vuxenutbildningen till ungdomsskolan. Det vore fel att tolka detta som en negativ inställning till vuxenutbildning. Vi tror tvärt om att det är nödvändigt att nu och ha en omfattande utbildning av vuxna, och en betydande del av den bör vara skattefinansierad. Men i en situation där man tvingas prioritera mellan skilda utbildningsönskemål finns det större möjligheter att spara inom vuxenutbildningen t. ex. genom att införa högre avgifter för studiecirklar än i ungdomsskolan. Den svenska skolan är världens mest centralstyrda. Det är en sanning också efter SIA-reformen och andra typer av decentraliseringsbeslut. På skolområdet, liksom på många andra områden, finns i en stark tilltro till centralt fattade beslut och likformighet. Det går inte att säga vilken pedagogisk metod som är den bästa. Just därför är det så fel att likrikta det pedagogiska innehållet i skolan så hårt som sker. I stället skall vi skapa mycket mer av mångfald i fråga om pedagogiska metoder. Det finns forskning som visar att skolor med någon typ av profil når bättre resultat än andra skolor oavsett vilken "profil" det är! Erfarenheter från andra länder tyder också på att skolorna blir bättre om de på något sätt är beroende av att locka till sig elever. Vi tror att detta är värt att ta fasta på också i . Vi vill öka elevernas möjligheter att välja skola. kommer det att leda till att skolor som lockar få sökande kommer att få dra ner på sin verksamhet och skolor och lockar många sökande får resurser att ta emot fler elever. Egentligen kan man förvåna sig över att inte mera hänt inom pedagogiken. I stort sett är ju metoderna desamma som i bondesamhällets folkskola. En vuxen undervisar ett trettiotal barn på 40-minuterslektioner, barnen läser 10-14 ämnen , skolåret består av två terminer etc. På alla dessa punkter kan man naturligtvis tänka sig radikalt annorlunda alternativ. Det är inte bara ett skämt att den största pedagogiska förnyelsen av den svenska skolan är kopieringsapparaten! Vi skulle behöva mycket mer av pedagogiskt nytänkande och experimentlusta i den svenska skolan. En utgångspunkt för vår utbildningspolitik är en liberal människosyn. Kärnan i den är att människor kan utvecklas, växa. Det är på människans förmåga att skapa, ta ansvar och finna lösningar som hela samhället vilar. Skolan skall vara ett uttryck för samhällsgemenskapens vilja att ge varje individ maximalt goda förutsättningar att utveckla sin inneboende förmåga - hela samhället har intresse av att så sker. Förmåga, duglighet och kreativitet är inte av naturen förbehållet människor i vissa samhällsklasser. Individer som ges chanser brukar utvecklas. som det är viktigt att lära sig forskningens rön om den sociala miljöns betydelse för individernas utveckling, skall vi också komma ihåg de många exemplen på individer som brutit sig ur sin sociala miljö och trotsat sociologernas prediktioner. Maskrosbarnen, de som föddes i miljöer som i varje avseende tycktes peka mot ett socialt misslyckande. t] 1987188. men som blev framstående författare, politiska ledare, fackföreningsmän eller företagare, har någonting viktigt att säga oss. Det lär vara sant att hade problem i skolan! Alla skall ha rätt till en grundutbildning av god kvalitet. Föräldrarnas rätt att bestämma över sina barns utbildning, som vi tillmäter stor betydelse, omfattar inte rätten att hindra barnen att få grundutbildning eller rätten att ge barnen en undervisning som strider mot de demokratiska och etiska värderingar som det svenska samhället vilar på. Den liberala människosynen betonar också det faktum att alla människor är olika. Varje individ är unik. Det måste få konsekvenser för skolsystemet. Undervisningen måste i högre grad individualiseras. Men även om vi är olika har vi gemensamma drag, och ett av dem är att alla människor behöver se resultatet av sina insatser och behöver få uppskattning när man gör något som är bra. Regelbundna rapporter om uppnådda studieresultat stimulerar till nya ansträngningar. Det vore önskvärt med tätare informationer till elever och föräldrar än . I samma syfte tror vi det är viktigt att ha ett betygssystem i skolan. Vi ser inte betygens främsta uppgift som att lösa frågor om intagning till högre utbildningar utan som ett motivationsskapande inslag i skolan. Skolan skall bidra till att utjämna sociala skillnader, även om vi inte skall inbilla oss att skolan ensam kan uppnå ett avskaffande av klassamhället. Det är bra att barn ur olika sociala miljöer går i samma skola och i samma klass. kan det stå i konflikt med den fullständiga valfriheten. Vi tycker att vi i denna motion har gjort rimliga avvägningar mellan de mål vi angivit. Vi tror inte att den nödvändiga pedagogiska förnyelsen kan åstadkommas utan att frihetsgraden i systemet ökas radikalt. Vi är helt övertygande om att det kommer att innebära att skolan blir bättre för alla, även om skillnaderna, olikheterna i fråga om metoder, kommer att bli större. Den svenska skolan kommer med våra förslag att förbli en jämlik skola vi tror att den i vissa avseenden kommer att bli bättre för t. ex. elever från hem utan studietradition. Kunskap måste vara det mest centrala begreppet i skolan. Visserligen har skolan en uppgift som går utöver själva kunskapsförmedlingen, nämligen att stödja hemmen i deras fostrande och personlighetsdanande gärning, men också i den uppgiften används kunskapsförmedlingen som arbetsmetod. Genom att, till exempel, göra läxor vänjer sig eleven vid att planera sin tid och arbeta självständigt. Mänskliga egenskaper som tolerans och hänsyn tränas i det dagliga umgänget inom skolan, men byggs också under och motiveras med kunskaper. Att ha kunskaper - och i det ordet inbegriper vi även färdigheter bidrar till att bygga upp självförtroendet, vilket är en viktig uppgift för skolan. Man kan alltså säga att kunskap är skolans mål och medel. I det föregående har vi redogjort för några skilda synsätt på kunskaper. Vi varken kan eller vill ta ställning till alla de frågeställningar vi berört. Sannolikt är det så att verkligheten är så mångfacetterad att olika påståenden är sanna för skilda elever. Utifrån en liberal kunskapssyn har vi dragit ett antal slutsatser, som vi menar är så allmängiltiga att de bör vägleda utbildningspolitiken. Undervisningen måste individualiseras. Skolan måste bemöda sig mer om att ta reda på vilket mognadsstadium en elev befinner sig på, hur mycket av undervisningen som han eller hon verkligen tillgodogjort sig och vilka individuella önskemål det finns inför fortsättningen. S. k. diagnostiska prov kan användas för detta ändamål. Regelbundna samtal bör föras med eleven och minst en gång per termin också med föräldrarna. I den mån justeringar måste göras i någon elevs timplan för att t. ex. öka antalet timmar i svenska eller matematik bör ett individuellt studieprogram för varje elev utformas i början av varje läsår. Utgångspunkterna är läroplanens kunskapskrav, elevens tidigare studieresultat och hans eller hennes intresseinriktning. I studieprogrammet fastslås vissa mål, där skrivs in behov av extraundervisning, där bedöms den lämpligaste användningen av tillvalstiden etc. Studieprogrammet innebär förpliktelser både för eleven och för skolan. Det kan givetvis revideras under läsårets gång. Det skulle vara önskvärt att det gjordes tydligare i läroplanen vilka kunskaper som är oundgängligen nödvändiga att kunna för alla elever. Det är uppenbart att allt i läroplanen för inte är lika viktigt. För denna kärna av kunskap använder vi begreppet baskunskaper. Vi menar alltså att det finns baskunskaper i alla ämnen, inte bara i svenska och matematik. Det är baskunskaperna som skall prioriteras. Är det nödvändigt med en ännu hårdare prioritering bör baskunskaperna i svenska och matematik alltså läsning, skrivning och räkning - komma i första rummet. Baskunskaperna bör ges ännu mera tid i . Allra viktigast är läsningen eftersom god läsförmåga underlättar inlärningen i de andra ämnena. Det sägs ibland att ett stort antal elever går ut utan att kunna läsa, skriva och räkna. Grunden för sådana påståenden är undersökningar där de tillräckliga kunskaperna definierats relativt högt. Den som inte kan läsa motsvarande kraven i årskurs sex definieras t. ex. som funktionell analfabet. Även om det rimliga i just det uttryckssättet kan diskuteras kvarstår att många elever går ut med för dåliga baskunskaper. I de fall där lärarna i högstadiet märker att bristerna är betydande när det gäller läsning, skrivning och räkning bör en fullständig prioritering av svenska och matematik kunna göras i den elevens studieprogram. I första hand skall resurser till en omfattande specialundervisning mobiliseras, i sista hand får alla andra ämnen på schemat tas bort för den eleven, för att ge tillräcklig tid för träning i skrivning, läsning och räkning. Individualisering inom klassens ram I princip bör ingen elev påbörja en ny årskurs eller ett nytt moment om inte baskunskaperna i tidigare årskurs/moment lärts in. Eftersom vi menar att den önskvärda individualiseringen i de flesta fall skall ske inom klassens ram innebär det att det i samma klass kan komma att gå elever som i samma ämne läser ganska vitt skilda moment. Detta ställer naturligtvis stora krav på lärarna. Undervisningssituationen kan komma att påminna om s. k. B-form, som var vanlig förr, alltså att barn från olika årskurser läser tillsammans. Vi tror emellertid att denna huvudprincip är den riktiga och att det gäller att på alla sätt ge lärarna det stöd de behöver för att de skall klara denna krävande uppgift. Den undervisningsform vi förordat kan sägas lägga grunden till det som brukar kallas en årskurslös grundskola. Vissa indikationer tyder på att lärarna i de lägre klasserna lyckas bättre med individualisering än lärarna högre upp i . Vi vill peka på följande faktorer som kan påverka möjligheterna till individualisering: Ju färre elever, desto lättare att individualisera. Vi anser det ekonomiskt realistiskt med en viss neddragning av klasstorlekarna i mellan- och högstadiet. Statsbidraget till grundskolorna bör bygga på att ingen klass skall behöva vara större än 25 elever. Vi menar att det är riktigt att omfördela medel till detta ändamål från den s. k. förstärkningsresursen. Vi utvecklar detta vidare nedan. Tillgång till speciallärare. I vissa fall bör en extra lärare tas in i klassen eller en elev gå ifrån klassen vissa lektioner för att undervisas av en annan lärare. Vi har emellertid fått många vittnesbörd som tyder på att tillgången till extralärare/speciallärare används för slentrianmässigt. Skolledningen har inte kraft att sätta in dessa resurser där de är oundgängliga, utan av ett slags rättviseskäl fördelas de så att alla lärare får ungefär samma avlastning. Vi har därför kommit till slutsatsen att det skulle vara bättre att sänka klasstorlekarna generellt i mellan- och högstadiet och sätta in de färre extralärare/speciallärare som det sedan finns råd till där de är absolut oundgängliga. Uttryckt i termer av det nuvarande statsbidragssystemet, som vi i och för sig vill ändra, innebär vår ståndpunkt att förbudet att använda förstärkningsresursen till en generell sänkning av klasstorlekarna bör upphävas. Vi anser att elever som befinner sig på ungefär samma mognads- och undervisningsnivå skall kunna läsa tillsammans med en grupp. Gruppindelningen skall självfallet omprövas kontinuerligt och kunna skilja sig från ämne till ämne. kan grupper från två eller tre klasser på samma nivå undervisas gemensamt. Skolan måste kunna kräva att föräldrar hjälper sina barn när de får problem med studierna. Självfallet varierar föräldrarnas förmåga och tid. Men i rimlig utsträckning måste hemmens medverkan kunna påräknas också som pedagogisk resurs. Det måste vara ordning och arbetsro i klassen. Eleverna måste visa hänsyn till sina kamrater och till läraren. Om läraren t. ex. avbryts under lektionens början av elever som kommer för sent - och i värsta fall uppkommer diskussion om orsakerna till förseningarna - har det gått så innan studierna verkligen kommer igång, att det inte finns tid att genomföra en individualisering som vore önskvärd. har läromedelsproducenterna tagit fram olika former av hjälpmedel för att underlätta individualiseringen, alltifrån fylleriböcker till s. k. . Grundtanken är givetvis riktig. Skolan får inte sätta ett tak för elevernas ambition och förmåga. Den som snabbt klarat av baskursen skall ges chansen att gå vidare med tilläggsuppgifter. Rimligen borde datatekniken kunna spela en positiv roll här. Vi har ingen övertro på vad som kan åstadkommas med datorer, men erfarenheten visar trots allt att de flesta barn som konfronteras med datorer blir fascinerade. Om bra program utvecklas borde datorerna när de böljar finnas ute på skolorna kunna bli ett stöd i strävandena mot ökad individualisering. Vi anser att en lärare i samråd med elev, föräldrar och skolledning skall ha rätt att göra mycket långtgående anpassningar i ett individuellt studieprogram. Om en elev börjar nian och det snart står klart att han eller hon är mycket skoltrött bör mycket långtgående timplanejämkningar göras för att eleven skall finna det meningsfullt att gå till skolan. Ett stort inslag av praktik, eventuellt avlönat arbete om sådant kan hittas, bör kunna ingå. Vi återkommer senare till en del organisatoriska frågor som har med individualiseringen att göra. En grundläggande fråga är ju t. ex. rätten att kunna välja en helt annan skola, om föräldrarna och barnet anser att den skulle passa barnet bättre.