mot · GB02Fi22 · 1988-05-11 00:00:00 — undanröja punktskatternas nuvarande snedvridningseffekter för den sven- Mot. 1987/88 ska industrin och innebära en stimulans för de energikrävande basnäringar- Fi22 na samt leda till positiva sysselsättningseffekter i särskilt utsatta regioner. Mot denna bakgrund avvisar vi regeringens förslag att höja oljeskatten. Regeringen vill även göra en indragning av likviditet från näringslivet på ca . Inbetalningarna skall ske till och . Medlen skall stå inne till . Motivet för åtgärden är att näringslivets likviditet i hög grad skulle ha använts till uppköp av andra företag och att den medverkat till en kraftig kreditexpansion. Enligt vår uppfattning är detta endast skenmotiv, vilket bekräftas av den statskontrollerade PKbankens senare köp av . Det verkliga skälet till regeringens förslag torde i stället vara den beställning som LO framfört. Även om de innestående medlen gottgörs ränta från , är denna ersättning endast hälften så stor som vad penning- och obligationsmarknaden kan erbjuda. Mot denna bakgrund kan man även se den föreslagna likviditetsindragningen som en smygbeskattning av företagen på omkring 1 000 milj. kr. Det är allvarligt att regeringen inte utrett förslaget ordentligt eller vare sig remissbehandlat det eller låtit lagrådet yttra sig, eftersom det är fråga om en helt ny skattebas. Definitionen av skattebasen leder nämligen till att indragningen av likviditet slår helt godtyckligt. Ett företag som exempelvis har tagit upp ett lån före för att finansiera en investering drabbas hårdare än om man väntat till . I regeringens förslag finns ingen som helst koppling mellan den valda skattebasen och skatteutvecklingsförmågan. Moderata samlingspartiet avvisar bestämt förslaget. Ytterligare ett inslag i regeringens s. k. åtstramningspaket är att kravet på minsta kontantinsats vid kreditköp höjs från till för bilar och till för övriga varor. Denna åtgärd är enligt regeringen avsedd att dämpa ökningen av konsumtionskrediter. Efter avregleringen på kreditmarknaden torde emellertid denna typ av åtgärd i praktiken vara verkningslös genom att kreditströmmarna i stället tar andra vägar. Enligt vår uppfattning är denna skärpning av en kreditregiering ett beklagligt steg tillbaka i utvecklingen mot en friare marknad. I avsnittet om statliga garantier föreslås ett delat ansvar så till vida att statlig garanti för lån får omfatta högst av kreditens storlek. Fördelar skulle därigenom uppnås genom en mera realistisk lånebeviljning och en effektivare bevakning. Det är naturligt, anför man, att banker och andra kreditinstitut koncentrerar sin bevakning till låneengagemang där det finns risk för egna förluster. Genom detta delade ansvar skulle statens förluster minska, vilket vi hälsar med tillfredsställelse. Vidare föreslås att viss statlig garantigivning skall avgiftsbeläggas. Avgifterna skall utgå för att täcka statens kostnader för administration och förluster på beviljade garantier. Moderata samlingspartiet, som anser att den statliga garantiverksamheten bör vara självfinansierande, tillstyrker förslaget men anser att den tvååriga övergångsperioden på område vad avser redan beviljade garantier kan te sig alltför knapp. Regeringen bör därför återkomma till med nytt förslag om övergångsregler. betonar i en utredning, som kommenteras i den Mot. reviderade finansplanen, vikten av en mer genomgripande översyn av av stödregler kombinerad med att man undersöker om det statliga stödet på en del områden kan begränsas eller slopas. Regeringen delar utredningens bedömning och betonar vikten av att dessa frågor utreds under det fortsatta arbetet med att rationalisera det statliga stödet till näringslivet. Detta är enligt vår mening uttryck för en anmärkningsvärt passiv regeringspolitik. Att återställa och vidmakthålla näringslivets långsiktiga konkurrenskraft och därmed förutsättningarna för välståndsutvecklingen är näringspolitikens viktigaste uppgift. Den skall åstadkommas med generella medel, som stärker livskraftiga företag, ger ett fritt näringsliv och innebär en ekonomi i balans. Bidrags- och subventionspolitiken skall så långt möjligt avvecklas, skatterna sänkas, samhället avbyråkratiseras och fondsocialismen undanröjas. Vi hänvisar i övrigt till partimotionen Näringsfrihet och framtidens arbetstillfällen (1987/88:N225), där vi närmare utvecklar dessa synpunkter. Från dessa utgångspunkter kan vi sålunda inte godta regeringens förslag till riktlinjer för stöd till näringslivet i kompletteringspropositionen (s. 50 ff). Ett nytt förslag måste därför föreläggas i enlighet med de principer som vi angett och som framförts i näringslivsorganisationernas remissyttranden. Trots förhandsuppgifter om motsatsen tvingas vi konstatera att regeringen inte lagt några förslag om inkomstskatterna till vårriksdagen. På bara några få rader, närmast i förbigående, meddelar regeringen att man avser att återkomma med förslag om den närmare utformningen av skatteskala. Vi beklagar att regeringen ännu inte kommit till insikt om skatternas roll i avtalsrörelserna och deras stora betydelse för ekonomins utveckling även i övrigt. Det besked som lämnas i propositionen innebär emellertid att regeringen i samband med en eventuell justering av inkomstskatterna efter valet - avser att ytterligare skärpa nuvarande avdragsbegränsning med tre alternativt . Dessutom skall kvarstående inkomstbortfall kompenseras genom en höjning av de indirekta skatterna sannolikt mervärdeskatten. Genom att en marginalskattesänkning kombineras med dels en ytterligare avdragsbegränsning, dels en höjning av momsen, blir det omöjligt för löntagarorganisationerna att hålla tillbaka bruttolönekraven. För många löntagare kommer nämligen de sammantagna effekterna av de sänkta skattesatserna, avdragsbegränsningen och en momshöjning att leda till höjd skatt. Den aviserade avdragsbegränsningen innebär att regeringen än en gång bryter mot det löfte som alla riksdagspartier utom vpk gav inför valet och som endast moderata samlingspartiet hållit fast vid. Socialdemokraterna vill nu ta ytterligare steg mot den typ av mycket omfattande avdragsbegränsning som bl. a. finansministern pläderat för i sin idéskiss, vilken presenterades och är under utredning i inkomstskatteutredningen. En avdragsbegränsning av denna typ skulle självfallet slå hårt mot de hushåll som bor i småhus eller i bostadsrätt dels genom att boendekostnaden stiger, dels genom att priserna på småhus och bostadsrätter faller. Socialdemokraternas vilja att mildra dessa effekter torde vara begränsade. 1987/88 direktiven till skatteutredningen sägs nämligen bl. Att helt eller delvis undanta räntekostnader för lån på villor och bostadsrätter från avdragsbegränsningen är enligt min mening inte lämpligt. I tabell 3 redovisas hur boendekostnaderna för småhus och bostadsrätter skulle öka i de två alternativ som regeringen enligt ett pressmeddelande avser att överväga . Den mer omfattande avdragsbegränsningen enligt skatteskissen skulle naturligtvis ge långt större försämringar. Ökning av boendekostnaderna enligt regeringens två alternativ till avdragsbegränsning Ökning av boendekostnaderna vid . alt.l (-) . alt. 2 (-) Moderata samlingspartiet står fast vid det löfte vi avgav års val och som innebär att boenderäntor bör vara helt avdragsgilla. Vi avvisar således alla förslag om nya avdragsbegränsningar och vill i stället successivt eliminera den nuvarande begränsningen. Enligt vår uppfattning utgör sparandet i den egna bostaden en viktig sparform. Eftersom hushållssparandet generellt sett är uselt i , är det en bakvänd politik att, som regeringen vill, ytterligare försämra villkoren för detta sparande. 6 Det moderata alternativet 6.1 En långsiktig ekonomisk-politisk strategi Målet för den ekonomiska politik moderata samlingspartiet förespråkar är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter en god ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målen kan nås endast med en politik som stärker marknadshushållningen och avlägsnar de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Moderata samlingspartiet sätter omvandlingens och dynamikens förutsättningar i centrum för den ekonomiska politiken. Omvandlingen av ekonomin förutsätter utveckling av nya lönsamma företag och avveckling av gamla olönsamma. För att en sådan utveckling och tillväxt skall kunna komma till stånd krävs ökad flexibilitet i den svenska ekonomin. Vi förespråkar en politik som ger utrymme för stor individuell frihet och uppmuntrar personliga initiativ och personligt ansvarstagande. Detta förutsätter att människor själva får behålla en rimlig del av ersättningen för sina arbetsinsatser. Därför är det nödvändigt att sänka skattetrycket, vilket förutsätter en minskning av de offentliga utgifternas andel av BNP. Efter det utveckling och med tanke på att de grund- Mot. 1987/88 läggande problemen i svensk ekonomi ännu inte är lösta står det klart att en Fi22 varaktigt hög tillväxttakt i svensk ekonomi är svår att förena med en offentlig sektor av dagens storlek i förhållande till BNP. Tillväxthindren för den privata sektorn har också blivit för stora. Privat verksamhet är som regel mer effektiv än offentlig och måste därför ges ökat utrymme. Dessutom behöver produktiviteten höjas inom den offentliga sektorn. Riktmärket bör vara att god service i erforderlig omfattning skall tillförsäkras medborgarna men i effektivare former, som tillgodoser kravet på kvalitet. Den ekonomisk-politiska strategi vi förordar innebär en låg ökningstakt för de offentliga utgifterna, sänkt skattetryck, stram finanspolitik, avreglering av näringslivet, avskaffande av statliga och kommunala monopol, avveckling av löntagarfonderna samt ett ökat hushållssparande. Förutom en stram finanspolitik måste politiken också följas upp med åtgärder som stimulerar hushållens sparande. I annat fall riskerar den inhemska efterfrågan att bli fortsatt alltför expansiv, vilket ytterligare skulle försämra bytesbalansen och driva på inflationen. Dessutom är det angeläget att begränsa de offentliga utgifternas ökning i större utsträckning än vad regeringen föreslår för att dämpa de offentliga resursanspråken och därmed ge den enskilda sektorn större möjlighet att expandera och sysselsätta arbetskraft. Den ekonomiska politiken bör läggas upp efter långsiktiga ramar och undvika den typ av snabba kast som regeringen alltför ofta tvingats till. För att ge trovärdighet åt stabiliseringspolitiken måste en fast växelkurs upprätthållas. Det är mot den bakgrunden som vi föreslår en fastare anknytning av kronan till det europeiska monetära samarbetet, vilket innebär att den svenska inflationstakten och kostnadsökningarna inte kan tillåtas avvika från vad som gäller i de övriga länder som deltar i detta samarbete. Även dagens valutakorg sätter vissa gränser för vilka lönekostnads- och prisökningar som kan tillåtas, men dessa har klart överskridits under den socialdemokratiska regeringsperioden. Det är angeläget att den ekonomiska politiken genom en sänkning av skattetrycket skapar de förutsättningar som är nödvändiga för att arbetsmarknadens parter skall ha en rimlig möjlighet att nå uppgörelser som är förenliga med en fast valutakorg. En växelkursnorm för stabiliseringspolitiken innebär att en fortsatt bytesbalansförsämring inte kan accepteras. För att undvika en sådan måste den ekonomiska politiken i första hand inriktas på att angripa de grundläggande problemen i den svenska ekonomin. Skulle bytesbalansförsämringen accelerera ytterligare och den fasta växelkurspolitiken därmed hotas, kan det inte uteslutas att den ekonomiska politiken kan behöva läggas om ytterligare i åtstramande riktning. En sådan skärpning av åtstramningspolitiken bör emellertid endast tillgripas i sista hand, om övriga åtgärder inte kan bedömas få tillräckligt snabb effekt, något som inte kan uteslutas till följd av den socialdemokratiska regeringens underlåtenhet att vidta verkningsfulla åtgärder. Utöver växelkursnormen bör den ekonomiska politiken, såväl på kort som på , genom avreglering och undanröjande av tillväxthinder, inte minst på ekonomins utbudssida, inriktas på att stimulera den reala 27 tillväxten i ekonomin. Om den offentliga utgiftsexpansionen hålls tillbaka, kan tillväxten i total- Mot. 1987/88 produktionen öka snabbare genom expansion i den privata sektorn. Där- Fi22 med skapas utrymme för sänkt skattetryck, vilket i sin tur ytterligare stimulerar tillväxten i ekonomin och utbyggnaden av näringslivet. I första hand måste detta utrymme användas för att sänka skatter som drabbar arbete, sparande och företagsamhet. Ett lägre skattetryck och lägre marginaleffekter ger konkurrensförbättringar gentemot omvärlden. Den viktigaste åtgärden för att underlätta lönebildningen och öka drivkraften att arbeta och spara är sänkta marginalskatter. Med anledning därav föreslog vi i vår motion Större frihet och ökad välfärd genom sänkta skatter (1987/88:Sk470) en kraftig sänkning av marginalskatterna med början . Vi föreslog även en sänkning av bolagsskatten i samband med att vissa möjligheter till fondavsättningar minskas. Förmögenhets- och arvsskatterna bör också sänkas, eftersom de drabbar den kapitalbildning som främjar ekonomisk tillväxt. Dessa skatter drabbar enbart privatpersoners förmögenhetsuppbyggnad. Effekten blir att kreativa människor, som är viktiga för utveckling, föredrar att flytta utomlands. Den svenska ekonomin är hårt reglerad genom konkurrensbegränsningar, etableringshinder och mängder av regleringar. Det gäller både den offentliga sektorn och det privata näringslivet. kännetecknas områden som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning av låg effektivitet och ibland långa köer. Vi vill därför att monopolen skall brytas och konkurrensen stärkas genom att privata alternativ till offentligt producerad service tillåts. Detta kan bl. a. ske genom användandet av den princip som ligger till grund för den gemensamma borgerliga motionen om familjepolitiken. Den bärande tanken i detta förslag är att finansieringen i högre grad skall följa medborgaren och inte tillfalla den offentliga producenten. Att släppa in enskilda initiativ innebär inte bara möjligheter till billigare produktion och därmed ökad produktivitet, utan också större variationsrikedom i tjänsteutbudet. Valfriheten ökar både för konsumenter och för producenter. Valfriheten är särskilt viktig för den som genom ålder eller handikapp är beroende av andra för vård eller stöd. En utbyggnad av den privata tjänstesektorn innebär också valfrihet för alla dem som arbetar i berörda yrken att välja andra arbetsgivare eller starta eget. har t. ex. personalen inom sjukvård eller äldreomsorg i praktiken endast en enda arbetsgivare i . Detta synes också motverka benägenheten att söka sig till dessa viktiga arbetsområden. Förbud och föreskrifter som hämmar näringslivet bör så långt som möjligt tas bort. Syftet skall vara att förbättra effektivitet och förnyelseförmåga genom att avskaffa olika typer av regleringar. En avreglerad kapital- och valutamarknad fördelar de finansiella resurserna smidigare, snabbare och säkrare till de områden där de gör mest nytta. Investeringsfonderna tillskapades ursprungligen som konjunkturpolitiskt instrument. Av olika skäl är det inte längre lämpligt att bedriva stabiliseringspolitik som syftar till att kortsiktigt utjämna svängningar i den internationella konjunkturen. Vi anser därför att såväl investeringsfonderna som 28 investeringsreserverna generellt bör vara frisläppta. Frågan om investerings- Mot. 1987/88 fondernas framtid bör prövas i samband med att hela företagsbeskattningen Fi22 reformeras. De ständigt återkommande prisregleringarna utgör ett konkurrens- och tillväxthämmande inslag. De lagar och institutioner (SPK) som gör prisregleringar möjliga bör avvecklas. Lagstiftningen på arbetsmarknaden bör moderniseras så att den underlättar och inte försvårar strukturomvandlingen. Bostadsmarknaden måste fås att fungera bättre genom att subventioner successivt tas bort, fastighetsskatten stegvis avskaffas och centralstyrning och byråkrati ersätts med rörlighet och anpassning. Löntagarfonderna skall avvecklas. Fonderna hämmar tillväxten i ekonomin bl. a. genom att vinstmedel tas ut från de företag som har högst avkastning. Att sprida aktieägandet genom avskaffandet av fondsocialismen stärker marknadsekonomin. Likaså bör uttaget av sociala avgifter på de anställdas vinstmedel avskaffas. I stället bör företagsanknutna vinstandelssystem stimuleras. Ett viktigt inslag i en politik för högre tillväxt är att ekonomins spelregler är någorlunda stabila över tiden. Den kortsiktighet och ryckighet som kännetecknat den socialdemokratiska politiken har förstärkt osäkerheten för företagare och anställda. Ständiga ändringar av spelreglerna genom skattehöjningar, nya ingrepp och regleringar skapar ett klimat där långsiktiga satsningar och investeringar över huvud taget inte kommer till stånd. Den ekonomiska politikens inriktning bör därför ligga fast över tiden. Den inriktning av politiken som socialdemokraterna förespråkar mot bestående överskottssparande i den offentliga sektorn innebär ett successivt överförande av ägande från enskilda händer till det allmänna. Utvidgningen av AP-fondens placeringsmöjligheter, inrättandet av en femte AP-fondstyrelse, uttaget av pensionsskatten och införandet av löntagarfonderna är konkreta exempel på att denna utveckling pågår för fullt. Moderata samlingspartiet förespråkar en annan väg. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för näringslivets utbyggnad skall ske i företagen och i hushållen. Det offentliga sparandet bör i stort sett vara i balans. Förändringar i hushållens konsumtions- och sparandemönster har stor inverkan på utvecklingen av det totala sparandet i ekonomin, då den privata konsumtionen svarar för ca hälften av BNP. Förskjutningar i konsumtionsresp. sparandedelen av hushållens disponibla inkomster kan alltså leda till kraftiga genomslag på den samlade efterfrågan i ekonomin. Det dåliga hushållssparande utgör därför ett allvarligt problem. Regeringen räknade med att hushållens sparkvot summan av hushållens reala och finansiella sparande i förhållande till den disponibla inkomsten skulle vara minus 1988. har den prognosen justerats ned ytterligare till minus . Det innebär att hushållen fortsätter att i allt större utsträckning låna och ta av sina sparmedel för att konsumera. utveckling leder därmed till en fortsatt alltför hög inhemsk efterfrågan. Genom hushållssparandets stora betydelse för utvecklingen av det totala Fi22 sparandet å ena sidan och den inhemska efterfrågan å den andra är det, enligt vår uppfattning, en viktig uppgift för den ekonomiska politiken att vända den trendmässiga minskningen av hushållssparandet. Ett ökat hushållssparande förutsätter en generell politik. Det går inte att nämnvärt öka sparandet med hjälp av skattemässiga styråtgärder som t. ex. nu sker i allemanssparande!. Inte heller påverkas hushållens sparvilja av påkostade annonskampanjer av den typ som spardelegationen genomfört. För att öka hushållens sparande krävs i första hand stabila spelregler. Dessutom krävs ett sänkt skattetryck, som höjer avkastningen efter skatt på sparandet. Våra förslag om sänkta marginalskatter gör det t. ex. mer lönsamt att spara och mindre lönsamt att låna. Därutöver är det viktigt att särskilt stimulera långsiktigt bundet sparande samt att sprida ägandet av bostäder och aktier. Våra konkreta förslag för att öka hushållssparande återfinns i en särskild motion (1987/88:Fi613). 6.3 Utgifts- och skattepolitiken Utgifts- och skattepolitiken är en viktig del av den ekonomisk-politiska strategin för att återställa balansen och öka tillväxten i den svenska ekonomin. Att krympa både utgifts- och skattesidan i statsbudgeten sett i relation till bruttonationalprodukten har stor betydelse för möjligheterna att förbättra den svenska ekonomins utvecklingsförmåga. Vi anser inte, till skillnad från regeringen, att målsättningen bör vara att långsiktigt skapa ett permanent överskott i den konsoliderade offentliga sektorns finanser. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för näringslivets behov bör, som beskrivits i tidigare avsnitt, i stället ske i företagen och i hushållen. I vår januarimotion angående den ekonomiska politiken (1987/88:Fi223) föreslog vi en utgiftsnivå som låg drygt 13,9 miljarder lägre än vad regeringen förordade för /89. Av dessa besparingar var ca 5,7 miljarder i princip av engångskaraktär. Skattesänkningar föreslogs med . Hade dessa förslag genomförts, skulle budgetunderskottet ha blivit . lägre än regeringens. Våra marginalskattesänkningar hade dessutom stimulerat arbetsutbudet, något som skulle ha förbättrat dagens ansträngda situation på arbetsmarknaden och därmed ytterligare ha förstärkt tillväxtmöjligheterna i den svenska ekonomin . En högre ekonomisk tillväxt skulle också ha förbättrat budgetsaldot. Genom skattesänkningar och införande av barnavdrag skulle vidare socialbidragskostnaderna ha minskat, varigenom budgetunderskottet skulle ha blivit ännu lägre. Om vi bortser från dessa dynamiska effekter och även från de icke-permanenta besparingar som utförsäljningen av företag utgör, skulle ändå budgetunderskottet med vår politik ha blivit . lägre än det som regeringen förordade. Vissa förändringar av regeringens förslag till utgiftsanslag har skett i samband med riksdagsbehandlingen . Detta innebär att skillnaden mellan vårt och regeringens förslag till budgetunderskott har minskat. Men trots att vi avvisar samtliga skattehöjningar som regeringen föreslår, Mot. skulle ändå vårt budgetunderskott vara lägre än det av regeringen före- Fi22 slagna för kommande budgetår. Till den dämpning av den inhemska efterfrågan som vi anser bör komma till stånd bidrar våra förslag till sparstimulerande åtgärder. I samma riktning verkar också våra förslag om försäljning av statliga tillgångar som aktier i statsägda företag och mark för jord- och skogsbruk. Även en vidgat rätt för hyresgäster att friköpa sina lägenheter får samma effekt. Vi hänvisar till våra förslag i motionen om Näringsfrihet och framtidens arbetstillfällen (1987/88:N225). Avvägningen mellan besparingar och skattesänkningar syftar till att hushållens ekonomiska situation inte skall försämras. Åtstramningen träffar i stället staten, kommunerna, företagen och utlandet. Vi anser det angeläget att hushållens resurser i större utsträckning än skall bestå av arbetsinkomster och mindre av bidrag från stat och kommun. En orsak till att incitamenten att arbeta, spara och satsa på företagande minskat i vår ekonomi är de ständiga offentliga utgiftsökningarna och skattehöjningarna. Återvunnen balans och förnyad ekonomisk styrka förutsätter därför att besparingar och skattesänkningar följs åt. I motion 1987/88:Sk470 har vi föreslagit en genomgripande marginalskattereform. Vårt förslag innebär i korthet att den helt övervägande delen av inkomsttagarna skall få en marginalskatt på högst (vid en kommunalskatt på ). Inkomsttagare med högre inkomster skall ha en marginalskatt på högst . Marginalskattereformen måste inledas och inte uppskjutas i avvaktan på att den statliga inkomstskatteutredningen fullföljer sitt uppdrag. I tabell 4 nedan redovisas vårt förslag till skatteskala : 1989 enl (m) Sänkningen i det lägsta inkomstskiktet får samma effekt som en sänkning av kommunalskatten med . Det har särskilt stor betydelse för deltidsarbetande, många småföretagare och jordbrukare och inte minst pensionärer. Förutsättningen för en varaktig skattereform är också att inflationen inte tillåts höja skattetrycket automatiskt. Förändringar i det reala skatteuttaget bör endast kunna ske genom politiska beslut och inte som en konsekvens av inflationstakten. Därför bör fullt inflationsskydd införas.