mot · GB02Ju804 · 1988-01-14 00:00:00 — I flera fall föreligger hos eleverna - även i unga åldrar - ett uttalat missbruk av narkotika eller alkohol. Ofta är missbruket förenat med kriminalitet. Grova våldsbrott har i flera fall utgjort grunden för intagningen. För dem och många andra är vård på hemmen det enda alternativet till kriminalvård. Enligt Sverne är det fråga om en svårt störd grupp unga som behöver kvalificerade insatser från väl utbildad personal. Sverne riktar stark kritik mot § 12-hemmens sätt att fungera. Han konstaterar att hemmen i reglerna om resurs- och planeringsansvar och i reglerna om statsbidrag satts åt sidan. Det finns en påtaglig risk för att hemmen förlorar sin karaktär av en specialistfunktion för de mest störda ungdomarna. Han menar att det är angeläget att man allvarligt överväger i vilka former och under vilka förutsättningar man skall ta ansvar för gruppen svårt störda ungdomar. Sverne menar vidare att det finns skäl att överväga möjligheterna att förlänga vården på låsbara enheter om synnerliga skäl finns. Han är slutligen kritisk till hur eftervården går till. Ofta förlorar § 12-hemmet kontakten med den unge utskrivne. Det vore lämpligt att hemmet behöll ett formellt ansvar för den unge än vad sorn tillämpas. För den som i egenskap av exempelvis socialassistent, polis eller domare kommit i kontakt med unga lagöverträdare är Svernes undersökning inte någon total överraskning. Det har varit känt att påföljden överlämnande till vård inom fungerar mycket dåligt vad gäller att återföra den unge till ett ordnat och laglydigt liv. Vi har även från moderat sida under en följd av år framhållit att det krävs förbättrade insatser vad gäller i arbetet med yngre brottslingar. Ett slående exempel på hur den aktuella påföljden fungerar redovisas i en dom i högsta domstolen (NJA 1987 s. 520). Åtalad i målet var en 19-åring, . befanns skyldig till över 100 brott, varibland ingick ett stort antal stölder, bl. a. grova sådana, samt ett rån riktat mot en ensam kvinna, vid vilket en kniv användes. Brotten begicks under loppet av närmare och blev efter hand fler och grövre. hade varit omhändertagen enligt LVU sedan slutet av och hade även varit föremål för åtgärder från sociala myndigheters sida. Brotten begicks under de fem tillfällen då han avvek från det hem han var intagen på. Det kan tilläggas att hade beviljats åtalsunderlåtelse tolv gånger med början . Sedan tingsrätten förordnat att med stöd av 31 kap. 1 § skulle överlämnas åt inom ändrades domslutet i överinstanserna till fängelse . Det aktuella rättsfallet är visserligen ovanligt på grund av det stora antal brott som skulle bedömas vid ett enda tillfälle. Det är dock ingen hemlighet att det finns fler ungdomar än som kan fortsätta år ut och år in att utveckla en vanebrottslighet utan att någon effektiv motåtgärd sätts in. Gång på gång beviljas åtalsunderlåtelse eller sker överlämnande till vård inom . Det ligger i sakens natur att en ung lagöverträdare som möts av denna typ av reaktion, dvs. ingen reaktion alls, måste få uppfattningen att det han gjort sig skyldig till trots allt inte kan vara så allvarligt. Att inte möta brott av unga människor med en skarp reaktion kan synas humant. I själva verket är det fråga om motsatsen. Att det allmänna i stort sett passivt låter unga människor utveckla ett brottsligt beteende - ofta i förening med missbruk i skilda former - är djupt inhumant. Bortsett från att den unge får en förvrängd uppfattning om levnadsbetingelserna i samhället åsamkar han sig ofta nog såväl fysiska som psykiska skador. Till detta kommer att - såsom i fallet med - det allmänna slutligen inte längre tolererar beteendet. Då helt plötsligt kommer reaktionen och då mångdub belt starkare än den unge mött. Ett fängelsestraff, ofta förhållandevis långt, blir slutresultatet. Det är tydligt, mot bakgrund av det ovan anförda, att en ordentlig uppryckning måste ske av påföljden överlämnande till vård inom . De brister som Sverne framhållit i sin undersökning måste åtgärdas. Det måste skapas § 12-hem som på ett betryggande sätt kan ta hand om unga lagöverträdare och återföra dem till ett normalt liv. För att detta skall kunna uppnås bör det övervägas om § 12-hemmen ånyo skall läggas under statligt huvudmannaskap. Allt talar för att det finns behov av att i ökad utsträckning använda låsbara enheter och i vissa allvarliga fall även öppna möjlighet till förlängd vistelse på sådana enheter för den unge lagöverträdaren. Även eftervården av de unga måste förbättras. Regeringen bör återkomma till med förslag om förändringar med denna inriktning. Missbrukande ungdomar måste tas om hand och ungdomar som gör sig skyldiga till brott måste få erfara att sådant inte accepteras. Ungdomar måste få klart för sig vad som är tillåtet eller otillåtet. Vuxna gör inte de unga någon tjänst om de låter bli att klargöra vad man får göra och vad som är förbjudet. Det finns ett klart samband mellan brottslighet och narkotikamissbruk. Det är därför nödvändigt att kriminalisera allt missbruk av narkotika. Narkotikapolitiken måste utformas så att någon tvekan inte uppkommer om att samhället med konsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikabruk. En straffri zon kan föra med sig fara för en bristande tilltro till rättsväsendets och rättsordningens möjligheter att motverka narkotikamissbrukets utbredning. Narkotikastrafflagen bör på ett otvetydigt sätt ge uttryck för samhällets avståndstagande från alla former av befattning med illegal narkotika. En kriminalisering som också omfattar konsumtionen som sådan har ett psykologiskt värde och en preventiv funktion bland framför allt ungdomar och andra som befinner sig i riskzonen för att bli narkotikamissbrukare eller som av okunnighet eller lättsinne överväger att använda narkotika. Det är nödvändigt att all illegal befattning med narkotika blir straffbar. För att ge tillräckliga möjligheter till ingripanden och rehabiliterande åtgärder måste alla former av narkotikamissbruk ha fängelse i straffskalan. Regeringen har - efter att ha motsatt sig bl. a. moderata krav i frågan - sett sig tvingad att lägga fram förslag om kriminalisering av konsumtion (proposition 1987/88:71). I straffskalan ingår emellertid endast böter. Till detta kommer att förslaget innehåller en s. k. ansvarsfrihetsregel, dvs. att något ansvar inte skall komma i fråga om brottet uppdagats genom att gärningsmannen sökt vård eller annan behandling. Ett flertal remissinstanser, bl. a. riksåklagaren, tar avstånd från att det endast skall kunna ådömas böter för det aktuella brottet. Enligt vår mening är det visserligen troligt att flertalet personer som kan komma att dömas för enbart narkotikakonsumtion får ett bötesstraff. Men begränsningen till böter i straffskalan får den effekten att möjligheterna att förebringa teknisk bevisning i form av blod- och/eller urinprov i praktiken helt utesluts. Åklagaren kommer att stå inför exakt samma problem som med nu gällande lagstiftning, dvs. att söka åstadkomma övertygande bevisning enbart med hjälp av vittnesmål och i viss utsträckning beslagtagna föremål. Regelmässigt brukar vittnen och tilltalade förneka all kännedom om innehav av och befattning med narkotika och olika föremål som använts vid missbrukstillfället. Vidare får begränsningen till enbart böter också den effekten att möjligheterna att få en gärningsman som upprepat återfaller i detta brott att undergå vård för sitt missbruk allvarligt undergrävs. Möjligheten att få en påtaglig effekt i ett system med kontraktsvård - utan fängelse i straffskalan för detta brott - torde vara minimal. Dessutom utesluts möjligheten att utnyttja påföljderna överlämnande till och skyddstillsyn med föreskrift och övervakning. Ett stort antal remissinstanser har avstyrkt förslaget om en ansvarsfrihetsregel. Riksåklagaren slår fast att en sådan är främmande för vårt rättssystem och finner att den har en ren eftergiftskaraktär. Hovrätten över och uttalar: Omständigheter hänförliga till tiden efter det gärningen begåtts bör inte leda till ansvarsfrihet. Vi delar de nämnda remissinstansernas uppfattning i denna fråga. Vi vill vidare understryka att propositionen överdriver risken för att den som behöver vård för sitt missbruk skulle avstå från vården på grund av rädsla för att därigenom ange sig för brott. Vi menar att föreskriven sekretess inom sjukvård och andra områden utgör en tillräcklig garanti för att detta inte skall inträffa. På grund av det anförda bör avslå propositionen såvitt avser förslag om påföljd och ansvarsfrihet och begära nytt förslag i vilket - utan någon ansvarsfrihetsregel - fängelse stadgas för konsumtion av narkotika. Det krävs nya påföljder i straffsystemet, vilka är särskilt lämpade för yngre brottslingar. En sådan påföljd är samhällstjänst. Den skall, enligt vår mening, kunna ådömas i förening med villkorligt fängelse, dvs. anstånd med det utdömda straffet skall medges om föreskriven samhällstjänst görs. En dom på samhällstjänst bör innebära 40 -200 timmars samhällsnyttigt arbete. Arbetsuppgifterna måste givetvis utformas med hänsyn till vilket brott den dömde har gjort sig skyldig till. Tänkbara sysselsättningar kan vara parkarbete, visst renhållningsarbete, snöskottning, vissa typer av lagerarbete m. m. Vid misskötsamhet eller återfall under en prövotid skall det villkorliga fängelsestraffet i regel avtjänas. Samhällstjänst skall enligt vår mening främst vara ett alternativ till villkorligt fängelse, skyddstillsyn eller korta fängelsestraff och bör vara särskilt lämplig för yngre brottslingar. Påföljden samhällstjänst har flera fördelar. Den dömde får utföra ett samhällsnyttigt arbete och han förs in i en ny social omgivning. En försöksverksamhet med samhällstjänst bör därför inledas. Den brottslighet som drabbar enskilda har ökat kraftigt . Detta har medfört ständigt stigande kostnader för försäkringspremier, stöldlarm m.m. När det gäller brott mot enskilda är de totala kostnaderna för samhället okända. Det är dock uppenbart att dessa har stigit kraftigt. Eftersom kostnaderna endast delvis belastar det allmänna finns emellertid risk för att konsekvenserna av den samlade brottsligheten mot enskilda blir underskattade. Det är angeläget att klarlägga hur stora kostnaderna för brott mot enskilda är. bör övervägas hur det allmännas ansvar för de skador som drabbar brottsoffer kan ökas. Det finns ett flertal åtgärder som på kort sikt kan vidtas för att stärka brottsoffrens ställning. har antagit en rekommendation om brottsoffrens ställning inom ramen för straffrätten och processrätten. Rekommendationen för in ett nytt rättssäkerhetsintresse i straffrätten, nämligen brottsoffrets. har straffrätten och processrätten i allt väsentligt setts som en konflikt mellan staten och gärningsmannen. Mycket möda har lagts ned på att tillförsäkra den tilltalade en rad rättssäkerhetsgarantier. Detta är självfallet viktigt, men det står också klart att denna principiella uppläggning har lett till att brottsoffrets situation kommit i skymundan. rekommendationer innebär att brottsoffret ges en ny och starkare ställning under hela förfarandet. Viktiga frågor som avhandlats i rekommendationen gäller handläggningen på polisnivå under förundersökningen vid utfrågning av offret och vittnen, åtalsfrågor, domstolsförfarande, skyddet för offrets personliga integritet och privatliv, skydd för offret inför risken för förnyade brott mot honom eller henne, skadeståndsfrågor, rättsligt, socialt, medicinskt och ekonomiskt stöd m.m. Dessa frågor bör utredas. Målet bör vara att genomföra lagändringar som påtagligt stärker brottsoffrets ställning. Det finns anledning att utreda kompensation till personer som skadas eller drabbas av ekonomiska förluster i samband med att de försöker förhindra brott eller på annat sätt bistå brottsoffer. En särskilt angelägen uppgift är att stärka våldsoffers ställning. Det kan ske genom att öppna möjlighet att förordna ett målsägandebiträde, dvs. juridiskt biträde, som kan stödja brottsoffret på olika sätt. Det förekommer inte så sällan att kvinnor trakasseras eller misshandlas av män de tidigare varit gifta eller sammanboende med. En möjlighet att komma till rätta med sådana händelser är att domstol ges rätt att utfärda förbud för en man att besöka en tidigare partner. Regeringen bör förelägga förslag med denna innebörd. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext i de fall sådan krävs. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om statens ansvar för att skydda medborgarna mot brott, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om familjens betydelse i det brottsförebyggande arbetet, 3. att beslutar om en årlig intagning till om 640 aspiranter fr. o. m. /89, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om minskad användning av åtalsunderlåtelse och rapporteftergift, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om införande av jourdomstolar på försök, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om villkorligt fängelse, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om stramare skyddstillsyn, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om strängare straff vid vanebrottslighet, 9. att beslutar att ändra och lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt så att den obligatoriska villkorliga frigivningen upphävs, 10. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om differentiering av olika kategorier av interner inom kriminalvården, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bevakning av fängelsedömda personer samt permissionsregler, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rehabilitering av dömda brottslingar, 13. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder för att minska ungdomsbrottsligheten, [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om skolans brottsförebyggande roll,1] [att hos regeringen begär förslag till lagstiftning om bättre fungerande § 12-hem på sätt som anges i motionen,2] 14. att avslår proposition 1987/88:71 om ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64) såvitt avser föreslagen ändring av § 2, 15. att hos regeringen begär förslag till lagstiftning om en ny påföljd benämnd samhällstjänst på sätt som anges i motionen, 16. att hos regeringen begär utredning med syfte att klarlägga de totala kostnaderna för brott mot enskilda, 17. att hos regeringen begär utredning med syfte att stärka brottsoffrens ställning på sätt som i motionen angivits, 1987/88 Ju804 () () () () () 18. att hos regeringen begär förslag om införande av målsägandebiträde på sätt som anges i motionen, 19. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om besöksförbud. 1 1987/88:Ub214 2 1987/88:So208