mot · GB02A426 · 1988-01-18 00:00:00 — I vår motion om skolan framförs ett program rörande bland annat kontakterna mellan gymnasieskolan och näringslivet, ökade möjligheter till återkommande och kompletterande utbildning samt ökad flexibilitet i undervisningen. anser att följande tre principer bör gälla som grund för stödsystemet: De centralt givna stödformerna bör i högre grad vara generella. De skall vara lätta att administrera och det skall vara lätt för den enskilde att få veta vilka förutsättningar som gäller. Stödformer som innebär långtgående förhandlingar mellan företag och staten eller som innehåller betydande inslag av godtycke måste undvikas. Det var mot denna bakgrund som i den icke-socialistiska regeringen föreslog sänkta arbetsgivaravgifter inom stödområde A. Avsikten var att generellt förbättra förutsättningarna för verksamhet i speciellt utsatta delar av inland. Den nytillträdda socialdemokratiska regeringen ändrade reglerna. Nedsättningen gäller numera i hela och endast industriell verksamhet. Enligt mening har detta fått åtminstone tre negativa effekter. För det första blev resultatet en relativ försämring av konkurrensläget för de kommuner som redan tidigare hade nedsatta avgifter. För det andra innebar begränsningen till vissa branscher att stödet blev mindre effektivt; t. ex. undantags jord- och skogsbruk. För det tredje blev systemet mer krångligt och ibland godtyckligt. Vi föreslår därför att systemet utformas så, att all icke-offentlig verksamhet i stödområde A erhåller nedsatta socialförsäkringsavgifter . En sådan reform har kostnadsberäknats till utöver kostnader för nu gällande regler. Vi föreslår vidare att den mest utpräglat selektiva stödformen som administreras centralt, offertstödet, avskaffas. Detta stöd bestäms från fall till fall, och utgår efter förhandlingar mellan enskilda företag och staten. Statens förhandlingsläge är därvid sällan att flera anbud för en regionalpolitisk motiverad åtgärd finns, utan man är ofta hänvisad till diskussioner med ett enda företag. Beslut om selektiva stöd bör decentraliseras. Selektiva stöd förutsätter goda möjligheter att bedöma enskilda projekt, och god kännedom om lokala och regionala förhållanden. Därför bör denna typ av stöd i stor utsträckning fördelas på den regionala nivån, där förutsättningarna för lokalkännedom, smidigt beslutsfattande och närhet till problemen är större än på central nivå. I regionalpolitiska motion 1986/87 A420 yrkades på en kraftig ökning av länsanslagens storlek. Från regeringens sida hade man inte föreslagit någon sådan omfördelning av de regionalpolitiska medlen. kom att fatta beslut som låg nära förslag. Det är positivt att regeringen nu föreslår att möjligheterna till friare användning av anslaget ökar genom en höjning av beloppsgränserna inom poster som ingår i länsanslaget. Posten för projektmedel inom länsanslagen är maximerad. Detta innebär att man på länsnivån inte ges full frihet att själv prioritera de regionalpolitiska medlens användning mellan projektsatsningar, glesbygdsstöd och stöd till företag. utredning framförde förslag om att det inte skulle sättas någon gräns för hur stor del av det samlade länsanslaget som kan an vändas för projektsatsningar. Trots en positiv remissopinion, och trots att Mot. regeringen i den påföljande propositionen (prop. 1984/85:115) uttalade sig i A426 starkt positiva termer om projektverksamheten, föreslog regeringen att maximeringen av projektmedlen skulle finnas kvar. Efter kritik från revisorer rörande bristande rapportering av projektverksamheten har ett arbete satts igång för att förbättra redovisningen, administrationen och uppföljningen av projektmedlens användning. Flera intressanta förslag framförs i statskontorets rapport 1987:30 om länsstyrelsernas projektverksamhet. Från sida anser vi att maximigränsen för projektmedlen bör tas bort i samband med att förslag i den riktning bl. a. statskontoret föreslår genomförs. Detta skulle - i linje med de principer vi i det ovanstående lagt fast för stödsystemet - öka friheten på den regionala nivån att göra egna bedömningar och finna egna linjer för den regionala utvecklingen. C. Användningsmöjligheterna för regionalpolitisk! stöd bör vidgas. Dagens regionalpolitiska stödformer är i hög grad riktade mot härda investeringar i tillverkningsindustrin. Denna inriktning blir allt mer otidsenlig i takt med att verksamheter baserade på kunskaper och tjänster ökar i betydelse. Det faktum att de regionalpolitiska stödformerna huvudsakligen kan utnyttjas endast till traditionella industriella investeringar riskerar leda till att näringsstrukturen i de problemdrabbade delarna av landet konserveras. Stödformerna måste därför förändras, så att de kan användas för att understödja etablering och vidareutveckling av de verksamhetsformer, som är stadda i snabb expansion. Ett exempel på en sådan breddning har redan givits. vill utöka nedsättningen av arbetsgivaravgifter till att gälla all icke-offentlig verksamhet. Härigenom vinns också fördelar i hanteringen av denna stödform. föreligger problem när det gäller klassificieringen av företagens branschtillhörighet. När det gäller gränsfall kan detta leda till en olycklig snedvridning av konkurrenssituationen. De försök att komma till rätta med detta problem som gjorts är inte tillfredsställande. har de lett till att risk för godtycke skapas inom ramen för denna generella stödform. Även vad gäller transportstödet vill se en utvidgning av användningsmöjligheterna. Den regionalpolitiska utredningen föreslog ett utvidgat godstransportstöd och införande av persontransportstöd, vilket biträdde. beslut om persontransportstöd innebar dock att stödet begränsades till att gälla anställda vid bidragsberättigat företag. Med tanke på att mindre företag framöver med stor sannolikhet kommer att spela en än viktigare roll för regional utveckling föreslår att persontransportstödet utvidgas till att även gälla egenföretagare. Vi föreslår sålunda att varje resa i tjänsten som faktureras företaget skall vara underlag för persontransportstöd. I SINDs rapport (1986:8) Privata tjänstesektorn-regionala utvecklingsmöjligheter framförs synpunkter som i långa stycken ligger i linje med de grundprinciper vi förordar. SIND slår fast att offertstöd inte är någon tillfredsställande lösning på tjänsteföretagens behov: För en annan lösning än offertstödet talar behovet att till företagen ge besked om tydliga och enkla spelregler, som klart markerar statsmakternas Mot. prissättning på företagsutveckling i stödområdet. I stället föreslår SIND att andra regionalpolitiska stödformer bör öppnas även för sådant som kontorslokaler och immateriella investeringar. Utan att ta ställning till SINDs förslag i alla detaljer anser vi att denna typ av förändringar av stödsystemet ligger väl i linje med de synpunkter vi framfört. En sådan förändring skulle dessutom ha viktiga effekter för möjligheter att stödja etablering av turistprojekt i vårt land. Till inte ringa del omfattar sådana projekt satsningar, vilka inte kan kategoriseras som hårda investeringar. Ur regionalpolitisk synvinkel är det viktigt att investeringsbegreppet mjukas upp: turism är en av de näringar, vilka ger glesbygden speciella möjligheter att utvecklas. Vid sidan om dessa förändringar i stödsystemet förslår att lokaliseringslånen ersätts med ett garantisystem för lån till företag inom stödområdet. Näringslivets möjligheter till finansiering har förbättrats , och i budgetpropositionen klargörs att någon subvention i samband med långivningen inte längre förekommer. För att de företag som har otillräckliga säkerheter ändå skall kunna få lån bör i stället statliga garantier införas. På vissa punkter överensstämmer inte regeringens politik med ovanstående utgångspunkter. I förra årets budgetproposition föreslogs att sysselsättningsstöd, vilket är en av de generella stödformerna, inte längre skulle utgå för stödområde C. Detta innebär att bl. a. Bergslagen lämnades utan möjligheter att åtnjuta sådant stöd. Mot bakgrund av problemen i denna region kan detta knappast synas logiskt. Ett förhållande, som vi senast påpekade i vår motion rörande regeringens förslag till åtgärdspaket för bl. a. Bergslagen. föreslår därför att möjligheterna att erhålla sysselsättningsstöd i stödområde C återinförs. Kostnaden för en sådan åtgärd beräknas till . Efter att ha ytterligare vidgat det möjliga användningsområdet för offertstödet i samband med förra årets budgetproposition föreslår regeringen nu att offertstödet skall räknas upp med ytterligare . Detta innebär att offertstödet nära nog fördubblas . Som framgått föreslår vi i stället att offertstödet avskaffas. Dessa förslag, tillsammans med övriga föreslagna förändringar, innebär att föreslår utgifter för regionalpolitiken på 75 milj. kr. utöver regeringens budgetproposition. Län, kommuner och samordning Vi har i det ovanstående tilldelat länsstyrelserna en viktig roll i regionalpolitiken. Genom att länsanslagen förstärks blir beslut på länsplanet mer centrala för regionens utveckling. Genom att styra länsanslagens storlek mellan olika stödområden och regioner kan rikspolitiska värderingar med utgångspunkt i nationella bedömningar om problemens omfattning få genomslag i praktisk politik. Vi kan se hur kommunerna i ökad utsträckning ger direkta eller indirekta subventioner till enskilda företag och industriella projekt. anser denna utveckling vara olycklig. Den kan lätt ge upphov till en kamp Mot. mellan olika kommuner för att med allt större subventioner locka till sig fö- A426 retag och sysselsättningstillfällen. Vi anser att kommunernas insatser inom näringspolitiken bör begränsas till att skapa goda förutsättningar för företagsamheten genom god service när det gäller social omsorg, transporter, arbetsplatsområden, bostäder, kulturaktiviteter m. m. Någon förändring av den allmänna kompetensregeln att kommunerna själva får vårda sina angelägenheter bör självfallet inte ske. Länens roll inom regionalpolitiken kommer att ställa stora krav på länsorganens förmåga till överblick, planering och sektorssamordning. Det är inte svårt att finna exempel på bristande sektorssamordning. Det förekommer exempelvis att decentralisering av viss statlig verksamhet inom länen neutraliseras genom att annan verksamhet flyttas in till huvudorten. I detta perspektiv är den s. k. Norrbottensmodellen av intresse, där man söker samordna länsverksamheten genom att ändra relationerna mellan de skilda länsnämnderna och . I samband med detta försök har önskemål framkommit om att få pröva andra modeller för samordnad länsplanering. Även om fler modeller för samordning finns, förutom i t. ex. i , anser att försöken bör utvidgas till att gälla ytterligare modeller för samordning. Därmed kan ökad erfarenhet vinnas innan tar ställning till en framtida reform. Något riksdagsbeslut bör självfallet inte fattas i denna fråga förrän försöksverksamheten avslutats och utvärderats. Det är uppenbart att projektmedlen inom länsanslaget haft positiva effekter på sektorssamordningen inom länen. Så t. ex. är det ingen ovanlighet att skilda aktörer, som den regionala högskolan och utvecklingsfonden, samverkar med vid planeringen och genomförande av projekt. Som ovan framgått föreslår vi att maximigränsen för projektmedlens dimensionering avskaffas. Även de regionala utvecklingsfonderna har kommit att spela en roll i regionalpolitiken. Genom anslag för företagsutveckling (regionalt utvecklingskapital) får dessa del av medel som hänförs till regionalpolitiken. Fonderna bedriver i övrigt såväl kreditverksamhet som serviceverksamhet till näringslivet. I det ovanstående har vi riktat kritik mot de regionalpolitiska stödformerna för att vara allför snävt inriktade. Liknande kritik kan riktas mot de regler som gäller utvecklingsfondernas verksamhet. Även här anser att fondernas målgrupp bör utvidgas. Också hantverks- och serviceföretag bör kunna omfattas av deras verksamhet. Att detta är angeläget styrks bl. a. av att delat ut öronmärkta pengar till ett antal utvecklingsfonder just för att användas utanför den målgrupp, de i sin ordinarie verksamhet får rikta sig till. Den nya tekniken medför en ny situation vad gäller kommunikationer i åtminstone två avseenden. För det första har möjligheterna till kommunikation förändrats genom de ökade möjligheterna till informationshantering Budskap kan överföras över stora avstånd och med Mot. 1987/88 mycket stor hastighet. För det andra har behovet av kommunikation föränd- A426 rats. Vi har pekat på vad vissa forskare betecknar som en paradox: att informationssamhället inte bara ökar möjligheterna till snabb och enkel informationsöverföring utan också ökar behovet av direkta personkontakter, och därmed behovet av snabba och effektiva persontransporter. a. denna bakgrund är flygtrafikens utformning av största vikt. Inrikesflyget har expanderat mycket kraftigt . Allt fler väljer flyget framför andra kommunikationsmedel. Och att detta sker är inte överraskande. När behovet av personkontakter ökar i ett land med stora avstånd är en sådan utveckling naturlig. Det finns goda möjligheter att flyga till från skilda delar av landet. Men det är fortfarande svårt att flyga på tvären, detta trots att det finns uppenbart intresse från mindre flygbolag att få starta sådana linjer. När ansökningarna om att få etablera dessa linjer har inkommit till myndigheterna har de avslagits. Dagens system innebär att SAS och Linjeflyg har företrädesrätt till koncession. Först om SAS och Linjeflyg inte vill driva trafik på en linje finns det förutsättningar för privata flygbolag att driva trafiken. anser att detta koncessionssystem skall luckras upp när rådande avtal löper ut. Men även innan detta kan ske finns utrymme för att öka antalet alternativ inom flygtrafiken. Någon företrädesrätt för koncessioner finns nämligen inte för regionalflyget eller sekundärlinjenätet. För dessa linjer finns det alltså förutsättningar för myndigheterna att medverka till att det skapas ett ökat utbud och konkurrens mellan olika företag. bör följaktligen enligt mening mer positivt tillmötesgå ansökningar om att få starta nya flyglinjer. Den framlagda trafikpolitiska propositionen innebär att en ny organisation föreslås för järnvägstrafiken. Förslaget innebär i huvudsak att trafikpolitiska beslut följs upp: uttalade att likvärdiga konkurrensförutsättningar skall skapas mellan olika trafikgrenar för att åstadkomma samhällsekonomiskt effektiva transportlösningar. Även ur ett regionalpolitisk! perspektiv är det positivt om trafikgrenarna får konkurrera på samhällsekonomiskt likartade villkor. Då kommer kostnaderna för skilda transportmedel att visa sig klarare; såväl på regional som nationell nivå skulle beslut om driften och omfattning av kommunikationerna kunna grundas på ett ur samhällsekonomiskt perspektiv bättre beslutsunderlag. I den trafikpolitiska propositionen föreslås en organisation för järnvägstrafiken som på viktiga punkter ansluter till krav tidigare rest. Icke minst gäller det uppdelningen av SJ i en trafikdel och ett banverk, och regionalisering av vissa delar järnvägstrafiken. Vi vill understryka att denna organisation ökar möjligheterna till avreglering och konkurrens inom järnvägstrafiken. Vi ser tydliga fördelar, jämfört med propositionens förslag om att göra trafikdelen till affärsdrivande verk, med att låta SJ utformas som ett aktiebolag, med den större självständighet och flexibilitet som denna form ger. Ett större mått av entreprenadförfarande inom järnvägstrafiken skulle vidare bidra till ökad konkurrens och effektivitet. på sådana förfaranden, och sådana initiativ bör släppas fram och utnyttjas i Mot. 1987/88 betydligt högre utsträckning. För länstrafikbolagens del skulle detta inne- A426 bära att dessas uppgift mer blir att handha upphandlingen av transporttjänster än att fungera som producenter. Det är vidare viktigt att länstrafikbolagen samverkar interregionalt. Vad gäller telekommunikationerna kan vi konstatera att en kraftig utbyggnad sker av datanät. I nära nog hela vårt land kommer /88 att finnas tillgång till ett datanät med hastigheter upp till 64 kilobits . Detta är en hög hastighet, som bör kunna tillgodose efterfrågan. Ur regionalpolitisk synvinkel är det positivt att utbyggnaden av detta datanät skett på så sätt, att den ökade kapaciteten även kommer inland till del. Den inlandsbana inom datanätet som många efterlyst tycks sålunda - åtminstone för det absoluta flertalet av dagens behov - vara på väg att bli förverkligad. Det föreligger också planer på att utveckla ett nät med ännu större hastighet, med en kapacitet för nättjänster . Ett sådant nät öppnar även för efterfrågan på avancerade datatjänster, som videokonferenser och CAD/. Det råder emellertid delade meningar om hur stor den framtida efterfrågan kommer att bli på denna typ av höghastighetstjänster. När Tele-X kan börja fungera kommer denna att kunna erbjuda kapacitet för mycket snabba dataöverföringar. Tele-X skapar också möjligheter till konkurrens med det jordbundna nätet i hela landet. Därmed skulle med all sannolikhet tillgången till nät- och andra teletjänster ytterligare effektiviseras. Den fria etableringsrätten av telenät i vårt land tillåter dessutom att konkurrensen utvecklas ytterligare, t. ex. genom att nya företag kan erbjuda teletjänster. har förändrat sin taxestruktur, så att det längsta avståndet för taxeberäkningar numera är . Denna förändring är positiv: den har bidragit till att göra rundare. Det finns all anledning att gå vidare på den inslagna vägen och ytterligare jämna ut taxorna mellan längre och kortare distanser. På samma sätt som staten framöver kommer att ha ansvar för järnvägens infrastruktur har den ansvar för vägnätet. Det är viktigt att detta nät är i det skicket, att regionala idéer och projekt inte stoppas pga. brister i vägnätet. Därför måste större satsningar på turism eller liknande projekt samordnas med kommunikationernas utveckling. har kalkylerat med ett investeringsbehov på . Det är uppenbart att behovet av vägtransporter, även mot bakgrund av att ökade satsningar bör genomföras inom järnvägstrafiken, kommer att vara stort. Transporteffektivitet har blivit en viktig konkurrensfaktor inom vissa branscher: system för materialhantering med leveranser sprids och har blivit en del av företagens kapitalrationalisering. Det är sannolikt att en ökad användning av väg- och järnvägstransporter i kombination, s. k. kombitrafik, blir ett viktigt transportalternativ . Mot bakgrund av bl. a. behovet av tillskott till järnvägstrafiken är det uppenbart att allmänna medel inte kommer att förslå till väginvesteringarna. Nya finansieringsmodeller måste därför prövas. Från sida är vi Mot. inte negativa till att förutsättningslöst pröva finansieringsmodeller vilka möj- A426 liggör privata insatser för att få till stånd önskvärda vägprojekt. Med hänvisning till vad som ovan anförs hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för regionalpolitiken som framförs i motionens avsnitt 1 och 2, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om den regionalpolitiska utredningen, 3. att beslutar om en differentiering av de sociala avgifterna i enlighet med vad som framförs i motionen, 4. att beslutar anslå för ersättning för nedsatta sociala avgifter (anslaget C 6), 5. att beslutar att sysselsättningsstöd även bör kunna ges i stödområde C, 6. att beslutar anslå i sysselsättningstöd (anslaget C7), 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om avskaffande av maximigräns för projektmedel, 8. att beslutar att offertstöd inte skall beviljas , 9. att beslutar anslå för lokaliseringsbidrag m m (anslaget C 2), [att beslutar att inte bara resa för anställd person utan även egenföretagare skall vara berättigad till persontransportstöd;] 10. att avslår förslaget om till lokaliseringslån (anslaget C3), 11. att hos regeringen begär förslag om ett system med statliga kreditgarantier som ersätter lokaliseringslån. () () () () () () ' 1987/88: T914