mot · GB02Kr238 · 1988-01-22 00:00:00 — Motion till 1987/88 :Kr238 av m. fl. om kulturfrågor Mot. 1987/88 Kr238 Ett rikt kulturliv kan, enligt moderat uppfattning, endast existera om det bygger på mångfald och konstnärlig frihet. Att låta kulturen gå i ledband eller göras beroende av olika makthavares personliga åsikter leder till likriktning och fantasilöshet. Friheten måste också gälla medborgarnas rätt att själva välja ur ett rikt kulturutbud. Att denna kultur ofta verkar på marknadsekonomins villkor är i sig inget negativt. Det är ett givet - och positivt - resultat av att vi lever i ett fritt samhälle, i vilket den enskilde har ett avgörande inflytande också över sitt val av kulturkontakter. Ännu en viktig faktor är behovet av kvalitet. Den får särskild betydelse då det gäller det allmännas stöd till skilda kulturaktiviteter. Om stödet fördelas av många olika organ skapas bredd och öppenhet vid kvalitetsbedömningen. I annat fall finns det risk för att vissa kulturyttringar diskrimineras och att kreativiteten hämmas. Kultur skapas inte av politiker. Begreppet kulturpolitik rymmer en motsägelse, eftersom kulturens olika yttringar för att fritt kunna utvecklas och anammas varken bör styras eller påverkas i den ena eller andra riktningen. Staten och kommunerna måste emellertid påtaga sig ett särskilt ansvar för bl. a. den seriösa kulturens liksom kulturminnesvårdens villkor. I ett samhälle som kännetecknas av vilja att erbjuda alla människor möjlighet att utveckla sina egenskaper och talanger måste även de som vill ägna sin yrkesverksamhet åt konstnärliga områden ges rimliga förutsättningar. Detta fordrar att det allmänna tar sitt ansvar för olika former av stöd till kulturskapare. Kulturen blir därmed föremål för beslut av politisk karaktär. Grundläggande måste vara att dessa beslut i så ringa grad som möjligt skall vara styrande. Den socialdemokratiska kulturpolitiken har dock gått i motsatt riktning. Socialdemokraterna motarbetar kulturens frihet Den folkbildningsrörelse som växte fram i början av detta sekel såg som en huvuduppgift att göra en ständigt ökande andel av befolkningen delaktig av konst, litteratur och musik. Frivilliga grupper bildades också för att tillvarata 1 1987/88.3 sami. den egna bygdens kulturvärden. Denna mångfald hade ett givet egenvärde. För socialdemokraterna föll det sig dock naturligt att se kulturpolitiken som ett verksamt medel att omvandla samhället i socialistisk riktning. Frågan om styrning genom stöd blev för dem den centrala medan frågan om kulturell och konstnärlig frihet tonades ned. Alltmer av kulturansvaret lades över till organ som skådebanan, litteraturfrämjandet och konstfrämjandet. Uppsökande kulturverksamhet av olika slag, i boendemiljöer och på arbetsplatser, förringade det engagemang och de enskilda insatser som grundats på ett levande intresse för kultur och kulturspridning. tillskapades med de orimliga uppgifterna att ursprungligen både utreda, planera, genomföra och utvärdera väsentliga delar av statens och kommunernas kulturengagemang. Centraliseringen blev ett faktum och för varje kulturinstitution blev det lika nödvändigt att hålla sig väl med som att utveckla den konstnärliga verksamheten. Resultatet förvånar inte. Vi kan konstatera att bibliotekens utlåning av vuxenlitteratur minskat och att teaterbesökens antal inte står i rimlig proportion till de ökade satsningar som gjorts för att utveckla teatern i olika delar av vårt land. Kulturminnesvården lider brist på pengar och ovärderliga konstskatter förstörs. Personligt engagemang och internationell öppenhet finns det dess bättre människor som med stor iver och ringa medel åstadkommer kulturinsatser av högklassigt slag. Vi vill erinra om de musikveckor som med eller utan kommunalt stöd i ökad utsträckning förekommer överallt i vårt land. Lokala konstföreningar sprider konst och kunskap om konst och teatergrupper växer i antal och engagerar både barn och vuxna. Ägare till gamla byggnader och kulturminnesmärken vårdar pietetsfullt och ofta med stora ekonomiska uppoffringar sina ägodelar. Allt detta kännetecknas av starkt och personligt engagemang. Vi menar att det allmänna på olika sätt bör stödja ideellt verkande krafter. I socialdemokratisk kulturpolitik kan skönjas en motvilja att gynna frivillig kulturverksamhet, medan i stället redan resursstarka organisationer exempelvis fackförbund - favoriseras. Den som vill ta del av tryckt material kan i regel lätt göra detta i arkiv och bibliotek. Med elektronikens hjälp finns det tillgängligt och lätt åtkomligt för allmänheten. Det är illavarslande om undantag görs från denna öppenhet. När det gäller arkiv för ljud- och bildband gäller andra regler än för tryckt material. Arkivet för ljud och bild () ställer sitt material till förfogande endast för forskningsändamål, och förfogar synnerligen självständigt över sina arkiv. Det går ibland att ta del av vissa inspelningar mot en ersättning som täcker SR:s egna kostnader. För andra intressenter är också den vägen stängd. Satellitprogrambolaget t. ex., har inte rätt att för sin utnyttja . Den tekniska utvecklingen ger alltmer förfinade metoder att förvara ljudoch bildupptagningar, och det är av stor vikt att största möjliga tillgänglighet skapas för detta material. Reglerna skall vara enkla och enhetliga. Regeringen bör låta utreda vilka åtgärder som erfordras härför. Vi anser vidare att kulturpolitiken måste präglas av en öppenhet för kulturutvecklingen i andra delar av världen. Det är givetvis en central kulturpolitisk uppgift att slå vakt om den svenska kulturen och särskilt det svenska språket. I socialdemokratisk kulturpolitik finns dock - särskilt vad gäller etermedia - tendenser till ett ensidigt framhävande av det svenska. Det finner vi omotiverat. tillhör en vidare, främst västerländsk, kulturkrets. Impulser och idéer från de stora europeiska kulturländerna har under århundraden utgjort en förutsättning för den svenska kulturutvecklingen. Direkt eller indirekt har vi även nåtts av influenser från exempelvis och . Att i detta perspektiv se svensk kultur som en isolerad företeelse är en omöjlighet. Till detta kommer att vårt land genom invndring har tillförts nya kulturinslag. Detta sker även i betydande omfattning. Vårt kulturmönster blir därmed rikare, låt vara mindre utpräglat svenskt. Den påverkan utsätts för från ett utländskt mediautbud bör inte endast mötas med ett betonande av goda svenska alternativ. Det torde vara långt effektivare att utveckla internationella kontakter i syfte att förstärka det kvalitativt högtstående kulturutbudet i vårt land. Det kan ske på nordisk nivå men också med utgångspunkt i den gemensamma västerländska kulturtraditionen. Att få fler människor att ta aktiv del i kulturlivet är en angelägen uppgift för kulturpolitiken. Denna har dock för starkt betonat frågan om kultur i arbetslivet. De kulturellt mest eftersatta finns på andra håll, t. ex. på institutioner eller isolerade i sin hemmiljö. De utgöres av andra grupper än yrkesarbetande, t. ex. barn, pensionärer, arbetslösa, sjuka och hemarbetande. Dessa förhållanden måste beaktas vid bedömning av stödet till de organisationer som verkar inom kultursektorn liksom i det långsiktiga kulturpolitiska arbetet i övrigt. Den nämnda utvecklingen har lett till en undervärdering av dels det kunnande som finns inom kulturinstitutionerna och hos de yrkesverksamma kulturskaparna, dels de insatser som görs av ideella krafter. Statens och kommunernas bidrag till kulturens utveckling är inte endast en fråga om ekonomiskt stöd. Friheten på massmediaområdet kan vidgas, skolan kan bättre anpassas till elevernas behov och önskemål, beskattningen av kulturskaparna kan göras rimligare och kulturinstitutionerna kan uppmuntras att bredda sin finansiering. Om kulturen därutöver tillförsäkras realt bibehållna anslag blir den en i förhållande till flertalet andra samhällsområden gynnad sektor. Utbildningens betydelse för kulturen Kravet på kvalitet måste vara ledande även i skolans kulturbildande verksamheter. Barnens kulturintresse grundläggs i hemmen. Det är skolans uppgift att kompensera för de olikheter som råder vad gäller skilda familjers intresse för kultur. Detta ställer krav både på skolan som miljö och på dess undervisning. Det är viktigt att kulturinslagen integreras i ämnesundervisningen och att de normalt kan genomföras i skolan utan att kräva särskilda resurser. Brister i den ordinarie undervisningens uppläggning och inriktning liksom i lärarnas utbildning kan inte kompenseras genom extra satsningar som lätt blir av kosmetisk karaktär. Skolans kulturansvar kan inte fogas till undervisningen, det skall genomsyra den. Kultur hör hemma i all utbildning. Goda insikter i bl. a. historia och religionskunskap är nödvändiga för att eleverna senare i livet skall kunna tillgodogöra sig konst, musik och litteratur. Goda kunskaper i svenska och andra språk öppnar portarna till literaturens värld. I svenskundervisningen på högstadiet och gymnasiet måste man ställa krav på att ett visst antal verk av olika kategorier skönlitteratur skall läsas, redovisas och diskuteras. Frånsett den direkta nytta detta har för individerna innebär det indirekt ökad efterfrågan på god litteratur och därmed ett kundunderlag för boklådor och bibliotek. Klassikerutgivningen för skolorna innebär realistiska möjligheter för eleverna att köpa delar av litteraturkursen och därmed bygga upp ett eget litet bibliotek. Dessa strängare krav på litteraturundervisningen förutsätter också att skolorna har fungerande skolbibliotek. Särskilt viktig är undervisningen i musik och bild. Lärare i dessa ämnen har rätt att kräva sådana undervisningsgrupper att deras undervisning kan göras meningsfull. Bildämnet har blivit alltför splittrat. Elever med speciell begåvning och intresse för teckning, färg och form bör ges möjlighet att utveckla dessa talanger. Inte minst dagens konstnärer beklagar att eleverna förmenas att själva skapa med pennor och färg. Det är bara genom egna aktiviteter som man blir förtrogen med hur form och färg kan vara ett uttrycksmedel, något mer än bara mekaniskt återgivande. Det är viktigt att skolorna anställer behöriga lärare och att hela lärarutbildningen utformas med sikte på lärarnas ansvar som förmedlare av kunskap om vår kultur och de värderingar som präglat dess framväxt. Dagens lärarutbildning är dock behäftad med stora brister. Så förhåller det sig exempelvis med lärarutbildningen i svenska. På samma sätt som svenskämnet styckas sönder och bemängs med allsköns allmängods till förfång för litteraturundervisningen, är också lärarutbildningen i svenska fragmentiserad - tre poäng hit och fem poäng dit. Litteraturkursen för blivande svensklärare har ibland varit mindre än vissa gymnasiekurser, något som måste ändras i såväl traditionell akademisk utbildning som i den nya senarelärarutbildningen. Till bristerna vad gäller bl. a. ämnesundervisning och lärarutbildning kommer den tristess som präglar många skolanläggningar. En tråkig eller nedsliten skolmiljö undergräver barnens naturliga intresse av att glädjas åt vackra ting. Barn får ofta i förskolan lära sig värdet av att bevara, skydda och utsmycka och det är därför beklämmande när dessa kunskaper försvinner genom skolans bristande känsla för värdet av en god skolmiljö. Om barnen fått vara med och planera utformningen och utsmyckningen av delar av sin vardagsmiljö växer deras ansvarskänsla för att den också bevaras. Detsamma gäller om de får medverka i avhjälpande av brister som uppkommit på grund av slitage, vanvård eller vandalism. Ett särskilt bidrag utgår till kultur i skolan. Vi har accepterat detta stöd men understrukit att de erfarenheter som vinnes med denna verksamhet skall vara tillämpbara i det reguljära skolarbetet utan extra anslag om någon bestående nytta skall uppnås. Huvuddelen av kulturutgifterna betalas av medborgarna själva. Grammofonskivor och kassetter utgör viktiga faktorer för en alltmer musikintresserad ungdom och försäljningen visar inga tendenser att minska. Videotätheten i ligger i tippen vid internationella jämförelser. Ett stort antal privatteatrar drivs helt kommersiellt och detsamma gäller delar av bokutgivningen. Det är nödvändigt att erinra om att en stor del av den s. k. kommersiella kulturen i själva verket bärs upp av ett levande kulturintresse hos kulturskaparen, hos den som på olika sätt hjälper till att föra ut kulturen och hos den som förvärvar kulturella verk. Ett iögonenfallande exempel på detta finner man i bokförlagens verksamhet. Dessa måste ha ett vinstintresse för att kunna överleva men de satsar likväl också på debutanter. För förlagen handlar det helt klart inte bara om pengar utan om ett levande kulturintresse. Detta visar att någon klar gräns inte existerar mellan kommersiellt och icke-kommersiellt utbud. Det finns en skala från helt självbärande till helt understödd kultur. Ändå viktigare är att det inte finns något klart samband mellan hög kvalitet och icke-kommersiell kultur. Många av kulturens finaste yttringar har tillkommit på marknadsmässiga villkor. producerar - vilket verkar tämligen fritt från kommersiella krav - åtskilligt av undermålig kvalitet. Det allmännas uppgift är inte främst att söka korrigera marknadskrafterna genom ekonomiska ingrepp utan i stället att bidra till att människor ställer högre krav. Det kan ske inom undervisningsväsendet och genom att mångfald och därmed valfrihet uppmuntras. Den seriösa kulturen kommer dock aldrig att bli helt självfinansierande, bl. a därför att ett rikt kulturliv förutsätter att många olika strömningar kan göra sig gällande, också de nya och för många mindre njutbara. Detta innebär dock inte att stat och kommun nödvändigtvis måste stå som garant för allt som inte synes vara kommersiellt gångbart. Tvärtom främjas nyskapande av att olika finansieringskällor står till buds. Det offentliga stödet till kulturen måste vara kvalitetsinriktat. Denna målsättning kan komma i konflikt med kravet på öppenhet för nya strömningar inom kulturlivet, och det är viktigt att kvalitet inte jämställs med beprövat och traditionellt. Varje konstart måste bedömas efter sina förutsättningar, och den möjligheten ökar genom att stöd utdelas från många olika håll. Offentligt kulturstöd kan nämligen i värsta fall utvecklas till att skapa något av kulturmonopol. Sådan kulturell verksamhet som inte subventioneras diskrimineras och kan komma att upphöra. Offentlig styrning kan således vara skadlig för kulturlivets utveckling. Det är därför nödvändigt att offentligt kulturstöd beslutas och utdelas av ett flertal självständiga organ där kulturskaparna själva har ett avgörande inflytande. Om skiftande värderingar får göra sig gällande, ökar möjligheterna till valfrihet för både kulturskapare och den allmänhet som efterfrågar kultur i olika former. Genom uppbyggnaden av en eller flera kulturfonder sker en uppmjukning av övergripande funktioner. Man kan vidare överväga samma ordning för fördelning av bidrag som gäller inom idrotten. Det skulle betyda att sammanslutningar av regionala teatrar, musikensembler, fria grupper, muséer etc. fördelar det statliga stödet inom resp. områden. Det finns en helt förändrad inställning till kulturstöd från företag och enskilda. Även de starkaste principiella invändningar mot att andra än stat och kommun ger bidrag till kultur har gett vika inför verkligheten. Denna har visat att behovet av pengar till kulturaktiviteter av olika slag är större än de medel det allmänna kan ställa till förfogande. Att ta emot medel - där sådana finns tillgängliga - betyder att kulturlivet blir rikare. Även i kommuner med socialdemokratisk majoritet bedrivs en intensiv verksamhet för att finna enskilda finansiärer till olika kulturaktiviteter. Detta finner vi glädjande, eftersom en aktiv medverkan från företag och enskilda är ägnad att öka intresset för kultur. Sponsring välkomnas av allt fler, då den möjliggör extra satsningar i fråga om personal, uppsättningar, inlån av objekt och föreställningar etc. Vi vill understryka att vår positiva inställning till sponsring bygger på att vissa förutsättningar alltid måste gälla. Institutioner som det allmänna tagit ansvar för, t. ex. riksinstitutioner, länsmuséer och länsteatrar, skall ha en grundtrygghet oberoende av sponsring. Sådana extramedel som kommer utifrån skall ej leda till sänkta offentliga bidrag. Vidare får den konstnärliga integriteten aldrig eftersättas. Under dessa förhållanden finns det anledning för institutionerna att arbeta mer aktivt med att marknadsföra sin verksamhet och etablera samarbete med företag och publikgrupper. kan andra inkomstkällor aktualiseras, exempelvis försäljning av konstböcker, goda souvenirer och föremål som är överflödiga i samlingarna. Avgörande för kulturskaparnas arbetsvillkor är det allmänna samhällsklimatet. I ett öppet, demokratiskt samhälle som välkomnar fritt tankeutbyte människor emellan främjas den kulturella utvecklingen. Om däremot fria media, fritt företagande och andra enskilda initiativ ses med misstänksamhet och kringgärdas med hämmande regelsystem, skatter och avgifter, drabbas även kreativiteten på kulturens område. Kulturskaparnas arbetsmöjligheter påverkas givetvis av deras ekonomiska villkor. Enligt svensk skattelagstiftning behandlas författare, konstnärer och kompositörer som egna företagare, vilka själva svarar för avgifterna till det sociala trygghetssystemet. Det är av största vikt att konstnärer och andra kulturskapare får sådana arbetsmöjligheter att deras konstnärliga verksamhet inte hämmas av orimliga ekonomiska bekymmer. Det nuvarande skattesystemet får i vissa fall helt orimliga konsekvenser för flertalet av dem som försörjer sig på författarskap, konst eller musik. Sådant arbete ger oftast ytterligt ojämna inkomster vilket måste beaktas vid utformningen av de skatteregler som skall gälla. I utgör nu det höga skattetrycket och avgifterna på egenföretagarna allvarliga hinder för kulturlivets utveckling. har i annat sammanhang föreslagit åtgärder för att underlätta verksamheten för egna företagare. Vårt förslag innefattar en kraftig sänkning av marginalskatterna och en fullt inflationsskyddad skatteskala. Vi vill minska byråkratin genom att rensa lagar och förordningar från onödiga bestämmelser. En bildkonstnär, författare eller annan fri kulturskapare som skall etablera sin egen verksamhet har ofta stora svårigheter att övervinna, särskilt . Det är därför viktigt att det allmänna undviker att i onödan försvåra den ekonomiska situationen för honom eller henne. Generösa avdragsregler för utvecklingskostnader är därför väl motiverade. Om en avdragsrätt av den här arten inte skall förfela sitt syfte bör den rimligen omfatta även sådana löpande kostnader som ligger längre tillbaka i tiden än vilket gäller. Endast därigenom kan avdragsrätten på ett mer avgörande sätt underlätta en kulturskapares situation i initialskedet av verksamheten. Vi menar att tidsgränsen bör sättas till före rörelsens påbörjande. Det är också viktigt att kulturskapare möts av generositet vid bedömningen av rätt till avdrag för genomförda studieresor. Kulturskaparna måste ha goda möjligheter att uppleva andra miljöer för att berika sin verksamhet. Även i övrigt måste kulturskaparnas behov av avdrag för kostnader i arbetet tillgodoses fullt ut. En bristande förståelse för vad konstnärlig verksamhet kräver i det avseendet har lett till många omödiga konflikter mellan kulturskapare och myndigheter. Mångå människor får huvuddelen av sin kulturkonsumtion genom radio och television. Genom avtalet mellan staten och slås också fast det kulturansvar som åvilar . Uppfyllandet av detta avtal är av största betydelse. Vi kan tyvärr konstatera att mycket stora brister finns. Från sida hävdas att det enbart är brist på ekonomiska medel som gör att man inte kan ge det rika kulturutbud som vore önskvärt. Det finns dock skäl att ifrågasätta denna inställning. Bristerna vad gäller förmåga att uppfylla kulturansvaret blir särskilt påtagligt vid internationella jämförelser. Så sänder t. ex. radio varje söndagseftermiddag en symfonikonsert eller opera i televisionen. Moderna konstnärliga svenska filmer kan ses på televisionen i exempelvis , och , medan den svenska publiken får hålla till godo med 30- och 40-talsfilmer. Symfonikonserter, operor och teaterföreställningar förekommer alltför sällan i svensk television. någon mån råda bot på dessa brister kan det bli nödvändigt att delar av anslagen till Operan och disponeras enbart för TV-sändningar. Allmänt sett torde vidare många underhållningsprogram hålla låg nivå. Vi är medvetna om att kraven på formuleras i avtalen med staten och övervakas av radionämnden. bör kunna diskutera hur väl kraven uppfylls. verksamhet är ju främst inriktad på att granska eventuella avtalsbrott. Det förtjänar att framhållas att kulturen kommer att tillföras ökade resurser om våra förslag om att avskaffa etermediamonopolet och släppa nya medier fria samt införa en fristående svensk reklamfinansierad TV-kanal kan genomföras. Genom det ökade programutbudet och de bättre finansieringsmöjligheterna skulle de svenska kulturskaparna stå inför en helt ny situation. Antalet kulturprogram skulle med all sannolikhet öka. Kulturskaparnas tjänster skulle efterfrågas i större utsträckning . Vi vill även tillåta reklam i kabelburna TV-sändningar, liksom i närradio. Detta skulle få en vitaliserande verkan på bl. a. det lokala kulturlivet och resultera i flera arbetstillfällen för kulturskaparna. Vårt samhälle har ett förvaltaransvar inför kommande generationer när det gäller att skydda och bevara värdefulla lämningar från gångna tider. Hur djupt känt detta ansvar är av många enskilda i vårt land märks av den pietet med vilka många restaurationer och ombyggnader sker. De statliga medel som står till förfogande är ringa och täcker på inget sätt de överkostnader som drabbar dem som vidtar åtgärder för att vidmakthålla sin egendom i önskat skick. På många orter finns dessutom betydande fornlämningsförekomster som starkt kan fördyra byggande i området. Undersökningar av fornlämningarna är dyra. Den vetenskapliga kompetens som finns inom och utom landet måste få utnyttjas på ett friare sätt så att inte en monopolsituation föreligger. Byggherrarnas möjligheter till ekonomiskt stöd behöver också förstärkas. Förstöringen och söndervittringen av många av våra kulturskatter blir alltmer påtaglig. Den har på grund av rådande luftföroreningar fått en sådan omfattning att många av våra gamla kulturminnen kan räddas. Skulpturer vittrar sönder i en accelererande takt, underhållet av våra kyrkor och deras konstskatter försvåras och fördyras . Detta är inte enbart en svensk företeelse. I alla kulturländer görs stora ansträngningar för att rädda oersättliga minnen från forna tider. Om värdet av flydda tiders kulturföremål föreligger inga meningsskiljaktigheter. Svårigheter visar sig däremot när det gäller kunskapen om hur restaurering skall ske, och tillgängliga medel för att återställa föremålen saknas ofta. Trots betydande forskningsinsatser för att belysa dessa frågor finns fortfarande stora kunskapsluckor. Vilken metod som är bäst lämpad att använda för att rädda dekorativa partier i våra kyrkor eller konsthistoriska klenoder som portalskulpturer vet vi inte. Över huvud taget har forskningen på det tekniskt-antikvariska området varit eftersatt. Det är viktigt att vi i har tillgång till skickliga yrkesmän med kunskaper om äldre byggnadsteknik och materialteknik. En del av samhällets utbildningspolitik bör vara att svara för att nya generationer finns som är redo att ta över. Åtgärder måste vidtas för att stärka utbildningen i byggnadsvård, äldre byggnadsteknik och materialframställning. En betydande del av insatserna för kulturminnesvården sker genom AMS. Det leder till ryckighet och osäkerhet i anslagsgivningen. Regeringen bör därför mot bakgrund av gjorda erfarenheter om utnyttjande av AMS-medel för kulturminnesvård i fortsättningen överföra en del av dessa medel till som ett särskilt anslag.