mot · GB02Fi30 · 1988-05-11 00:00:00 — Motion till 1987/88:Fi30 av m. fl. (vpk) med anledning av prop. 1987/88:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /89, m.m. (kompletteringsproposition). Den tredje vägen - kapitalets väg Regeringen ägnar sig ofta åt tillbakablickar och jämför sin egen politik med De skillnader som finns mellan borgerlig och socialdemokratisk retorik kan aldrig dölja det faktum att det svenska samhället är de rikas samhälle: - De samlade börsvärdena har mer än tredubblats , trots den anpassning av högt uppdrivna värden som skedde . - Aktieomsättningen har mer än fyrdubblats . - 1987 blev den reala avkastningen i den svenska industrin (vinst efter inflation) den högsta . Detta rekordår följer på en rad av år med mycket höga vinster. De mest lönsamma branscherna var läkemedel, förlag och byggmaterial, vilka alla ökat sin avkastning före. - Likviditeten i företagen (utom banker, investment- och försäkringsbolag) var . om man räknar in deras aktieinnehav på börsen, men inte räknar innehav i egna dotterbolag. - De spekulativa inslagen i ekonomin har fått starkt ökad betydelse. Snabba klipp, fusioneringar mellan företag, uppköp och uppsplittring av företag, där man behåller russinen i kakan, har blivit vardag. Mark- och fastighetsspekulationen tilltar. Den stora obalansen i tillväxten och trycket mot de redan heta regionerna har naturligtvis medverkat till detta. - Antalet miljardärer och miljonärer har ökat drastiskt. Enligt en redovisning i pressen har antalet familjer som äger mer än 100 miljoner ökat från 26 (1982) till 163 (1988). - Makt och ägande har genom de snabba klippen och uppköpen skiftat. Mönstret är svårgenomträngligt utan specialstudier. Klart är emellertid att kapitalmakten stärkts på de anställdas bekostnad och att den förda politiken medverkat till detta. Det är helt i strid med arbetarrörelsens verkliga och socialdemokratins programmatiska mål. - Åtstramningspolitiken gentemot den gemensamma sektorn har givit ett läge där de privata alternativen diskuteras allt oftare på grund av för små offentliga resurser inom t. ex. vård och omsorg, skola och kultur. - Privatisering av samhällets egendomar pågår ständigt och med hjälp av en bit-för-bit-strategi. Exempel på detta är börsintroduktionen av och . - Samhällsmoralen har fått sig en rejäl knäck genom alla affärer som Mot. Redan väl avlönade personer tillskansar sig stora fördelar Fi30 genom att tänja på regler och allmän moral. - Lönetak presenteras för de vanliga offentliganställda som chefslönerna skjuter i höjden på ett dramatiskt sätt. - Trots ökande klyftor i samhället och trots stora eftersläpningar på områden som främst gynnar de sämst ställda så predikas den officiella ekonomiska doktrinen utifrån uppfattningen om att de arbetandes löner är det främsta hotet mot ekonomin och att vinsterna måste accepteras utan invändning. Som stöd för denna brandskattningspolitik gentemot de lägst avlönade och den gemensamma sektorn har kapitalägare och politiker använt borgerliga förklaringsmodeller. Det är förklaringar vars uppgift är att dölja de rätta sambanden. Man talar alltid om kostnadsläget inom industrin och glömmer att tala om de rekordvinster som görs. Man döljer att lönernas andel av förädlingsvärdet har minskat . Man talar om solidaritet men döljer att löneklyftorna ökar. Man talar om full sysselsättning men glömmer de förstärkta regionala problemen, överhettning, tvångsflyttning av förvärvsarbetande samt stora ungdomskullar. Sysselsättningen har ökat. Reallönerna har vänt uppåt igen efter 1985. Ekonomin rider på en förlängd konjunktur som för de flesta är oväntad. Vad gäller reformer så har vissa förbättringar sent om sider föreslagits för pensionärerna och även sjukförsäkringen för LO-kollektivet har förbättrats. Ersättning vid arbetslöshet har förbättrats. Huvudintrycket kan dock inte döljas Den tredje vägens är De Rikas i första hand. Förutsättningar för en alternativ politik Den internationella utvecklingen Många bedömare har försökt sig på att förutsäga den internationella utvecklingen. Mot bakgrund av de stora omflyttningar av förmögenheter som sker mellan de största industriländerna, och mot bakgrund av ekonomiska problem, har förutspåtts en försvagning av den ekonomiska tillväxten. Stor osäkerhet rådde efter förra höstens anpassning av börsvärdena över hela världen. Dessa börsvärden är dock främst en mätare på kapitalägarnas förväntningar av ekonomisk tillväxt och vinster och är ingen produktiv faktor som påverkar den underliggande ekonomin. Därav följer att fortsatt högkonjunktur i industriländerna och mycket höga vinster har hållit uppe aktievärdena på en hög nivå, trots den osäkerhet som följde strax efter anpassningen 1987. Några större förändringar i ekonomi är inte att vänta förrän efter presidentvalet, som sker . Därför torde några drastiska förändringar av de stora ländernas politik, som efterlyses i propositionen, knappast hinna slå igenom under innevarande kalenderår. Den tillväxt som beräknats, kan säkert upprätthållas ännu , även om det är en historiskt bevisas sanning att ingen högkonjunktur varar i evigt. Det är viktigt för ett export 1* 1987/88. beroende land som vårt att planera för en lägre tillväxt med försämrad Mot. 1987/88 efterfrågan hos de länder vi nu så hårt binder oss till. Fullt riktigt anges i propositionen de västeuropeiska sysselsättningsproblemen som en framtida restriktion för den internationella ekonomiska utvecklingen. När en FiU-delegation besökte i , framgick det klart av redovisningen att många av de arbetslösa blir kvar i långtidsarbetslöshet och att denna pool av arbetslösa fylls på efter varje nedgång i sysselsättningen. Vid sidan av de efterfrågeproblem som detta innebär, sett ur ett krasst kapitalistiskt perspektiv, innebär naturligtvis dessa problem - i den mån man försöker lösa dem stora kostnader för respektive länder. följer naturligtvis en större social oro i arbetslöshetens spår. Utvecklingsländernas problem innebär inte bara krav på tillväxt i världsekonomin. Det fordras också stabila och rättvisa råvarupriser, slut på inblandning i den ekonomiska politiken i respektive land från och . Vad den rika världen behöver enas om är en politik för rättvisa och en ny ekonomisk världsordning. Det kan bara ske i strid med det mäktiga transnationella finans- och industrikapital som allt mer får svenskt tillskott i takt med en ökande internationalisering av ekonomin. De östeuropeiska ekonomierna har möjlighet att spela en positiv roll i den internationella handeln och tillväxten av handel och produktion i takt med att ekonomierna öppnas. De signaler som, i varierande grad, kan skönjas i respektive land ger förmodligen inga större förändringar i det kortare perspektivet. Men helt klart är att den svenska staten och det svenska näringslivet bör planera för en framtid med ökad handel med SEV-länderna så att man inte missar sista vagnen i tåget när det avgår. De nordiska länderna är av största betydelse för den svenska ekonomin. Den ekonomiska tillväxten i dessa länder är förhållandevis svag, och både , som är EG-medlem, och , som har problem med balans i östhandeln, har höga arbetslöshetstal. siffror ligger nära länder som , och . Självfallet kommer de nordiska ekonomierna även att ha en mycket stor andel av den svenska utrikeshandeln, varför nuläget inger viss oro. Genom en breddning av handeln, genom ett frigörande från det USAdikterade teknikembargot mot vissa länder, och genom att lyfta blicken över EG och vidare ut i världen, kan den svenska ekonomin trots sin extrema exportinriktning bättre hantera kommande lågkonjunkturer. De globala miljöfrågorna kräver åtgärder. Miljöförstörelsen återverkar på varje slag av ekonomi genom de oerhörda kostnader som i förlängningen ligger begravda i ett kortsiktigt vinsttänkande. På detta område skiljer sig inte väst- eller östekonomierna från varandra. Utvecklingsländerna har en tvingande vardag där långsiktiga lösningar synes avlägsna. Det beror ofta på omständigheter som är framtvingade av koloniala förhållanden och imperialistisk utsugning. En avgörande restriktion är förödelsen av naturen och naturresurserna. De ekologiska problemen hotar ekonomin. Därför måste ekonomin underordna sig ekologin. Den svenska politiken på detta område måste ta sikte på att lösa problemen här hemma och verka för att få till stånd internationella åtgärder av mångskiftande slag. som en Mot. 1987/88 internationell miljökris kan skönjas så finns om åtgärder vidtas här Fi30 en möjlighet att utveckla mycken samhällsekonomisk och ekologiskt riktig produktion, inte minst vad gäller energiproduktion och återbruk av råvaror. Det nuvarande ekonomiska läget i landet är en produkt av de senaste årens delvis egenartade utveckling. Förloppet har på flera punkter avvikit från den tänkta regeringsstrategin. Vinstkonjunkturen blev långt starkare än någon räknade med. Man kan i ljuset härav givetvis fråga sig om devalveringen var nödvändig. Även om den gjort det lättare för företagen att rida på konjunkturen, har den rimligen också bidragit till ett osunt övertryck. Budgetunderskottet raderades ut i snabbare takt än väntat, och överskott råder nu i den samlade offentliga sektorn. En viktig orsak härtill är uppenbarligen att de fackliga organisationerna, trots reträtter från flera viktiga lönepolitiska principer, lyckats tillkämpa sig genomsnittligt större löneökningar än regeringens strategi påbjöd. Detta har också skyddat löntagarna från ytterligare reallönesänkningar. Ironiskt nog har ett av regeringens mål uppnåtts, tack vare att löntagarna med viss framgång korrigerat regeringens politik. Bytesbalansproblemen - som aldrig hade de dimensioner man officiellt påstod ter sig för dagen små. Över huvud har den svenska exporten trots allt gny från bankekonomer och storföretag inte utgjort något större problem , konjunkturella svängningar till trots. Det skulle för övrigt ha varit mer än märkligt med tanke på hur exportföretagen gynnats av devalveringar och reallönesänkningar. Den ensidiga exportsatsningen kan dock visa sig vara en belastning, om världshandeln nu försvagas. är det helt andra obalanser som utgör problem än de man i officiella och storföretagarkretsar ständigt framhåller. Den avgörande obalansens ena sida är den allmänt skeva fördelningen av resurser i samhället. Det finns helt enkelt för mycket pengar i samhällets överskikt. De som besitter dem varken kan eller vill nyttiggöra dem konstruktivt i den grad som vore möjlig och önskvärd. Den andra sidan av detta är de offentliga verksamheternas svaga utveckling som följd av åtstramningen. Detta har både försvagat den inre marknadens utveckling och skadat viktiga infrastrukturer. Ansamlingen av rikedomar hos överklass och storföretag har väckt även regeringen till viss aktivitet. Den stimulans för kapitalet man medvetet drivit fram har skapat sådana problem att regeringen själv måste föreslå nedkylningsåtgärder. Vinststimulansens andra konsekvens åtstramningen mot offentlig verksamhet har blivit till ett allvarligt ekonomiskt och socialt hot mot landet. Delar av infrastrukturen håller på att vittra sönder under åtstramningens tryck. Socialt tar sig detta uttryck i urholkat innehåll hos viktiga omsorgs- och utbildningsfunktioner, kommersialism i offentliga verksamheters organisation och styrning, privatiseringstendenser och försvagning av 5 insynen och demokratin. Ekonomiskt riskerar stora delar av infrastrukturen Mot. i landet den viktigaste framstegsfaktorn - att hamna på efterkälken. Transportväsendet, som behöver omstruktureras, tippar över mot en hämningslös bilism. Man får inte tillräckliga resurser för rehabilitering av människor. Kulturlivet undergrävs, forskningen kommersialiseras. En ytterligare sida av denna skeva fördelning är den ideologiska. Det är en sida man vanligen bortser från i den ekonomiska debatten. Ett ekonomiskt och kommersiellt synsätt har spritt sig, som skadar förmågan till helhetssyn och formuleringen av sociala mål för den samhälleliga politiken. Spekulation och kommersialism har också fått verkningar på demokratin och förtroendet för det offentliga. Människor känner främlingskap inför den kommersiella cynism som tränger in även på den offentliga sektorn. När verkschefer och generaldirektörer får ökat svängrum, förlorar insynen och demokratin i motsvarande grad utrymme. Detta kan leda till en allmän förtroendekris för det offentliga. Hela denna situation måste nu i grund ändras. Utvecklingen måste ges en ny inriktning. Den grundläggande obalansen i ekonomin måste bort. - jämnare fördelning överföring av resurser från samhällets toppskikt till samhällets bas, - utveckling av de gemensamma verksamheterna, som bildar samhällets infrastruktur och avgör de breda folklagrens sociala och kulturella livssituation, - vidgad och förstärkt demokrati och medborgerlig insyn. Huvudlinjer i ekonomisk politik Det är hög tid att ekonomisk politik blir något mer än ekonomisk politik. Ekonomi är mer än kvantiteter och teknikaliteter. Tendensen till ansamling av rikedom i samhällets topp måste brytas. En omfördelning av resurser är nödvändig av både ekonomiska och sociala skäl. Omfördelningen skall ske till förmån för offentliga investeringar och offentlig konsumtion. Privatkonsumtionen bör totalt sett inte tillåtas växa i nuvarande omfattning, och konsumtionskrediterna bör hållas igen. Däremot bör konsumtionsutrymmet omfördelas mellan olika samhällsskikt. Förbättringar av de breda folklagrens levnadsförhållanden bör i första hand uppnås på två vägar. Dels bör sådana offentliga verksamheter förstärkas som kvalitativt höjer det stora flertalets allmänna sociala och kulturella situation. Dels bör insyn, delaktighet och demokratiska rättigheter vidgas och fördjupas. Argumenten för en sådan förändring av den ekonomisk-politiska kursen är mångfaldiga. Effektiviteten i ekonomin blir alltmer beroende av infrastrukturen. Det är därför i ett vidare perspektiv viktigt att styra överskottet i den privatfinansiella sfären över till infrastrukturell utveckling. Effektiviteten stärks också av att man mobiliserar outnyttjad kapacitet hos de breda skikten i samhället genom att förbättra kunskap, bildning, hälsa och social service. Social utjämning har här positiva verkningar, medan grova klasskillnader Fi30 alltid leder till underutnyttjande och slöseri med mänsklig förmåga. Förstärkningen av offentliga verksamheter har naturligtvis i lika mån ett egenvärde genom att berika och underlätta det individuella livet inom de breda folklagren. Detta gäller alldeles särskilt de socialt mest eftersatta och underordnade. Det ökar den personliga friheten och individens möjligheter. Vi förordar alltså något mer än den föreslagna nedfrysningen av överlikviditet på kapitalsidan. Regeringen borde ta steget fullt ut och kontinuerligt under överföra medel från finansvärlden till vissa prioriterade offentliga verksamheter. Dit hör vissa avsnitt av sjukvården, som svåra bristproblem av akut natur - men också den primärvård som är ägnad att bekämpa de stora hälsofarorna och höja den allmänna hälsonivån. Dit hör omsorgen om barn och ungdom. Dit hör också att på olika sätt öka den medborgerliga kunskapen och bildningen. Dit hör en välbehövlig satsning på den underförsörjda kultursektorn, särskilt den nydanande och folkliga verksamheten. Dit hör de verksamheter som på olika sätt arbetar emot den sociala utslagningen. Hälsa, social värdighet, kunskap, kultur det är faktorer som verkar vida mer höjande på ekonomins och produktionens effektivitet än fritt spelrum för finanshajar och värdepappershandlare. Den offentliga sektorn kan med förstärkta satsningar också bilda en värdefull och växande inre marknad, som stimulerar tjänster med ett annat socialt innehåll än den ensidigt kommersiella produktionen. Den offentliga infrastrukturen har dessutom ett lågt importinnehåll och kan växa utan att det påverkar betalningsbalansen i nämnvärd grad. Den omfördelningspolitik vi sålunda förordar är inte bara en omfördelning av materiella och intellektuella resurser. Dess komplement måste vara en omfördelning av makt i samhället. Finansvärlden och de multinationella företagens makt har ökat på folkets och de demokratiska institutionernas bekostnad. Folkstyret måste återta och nyerövra makt för att obalansen i samhället skall kunna bekämpas. De offentliga verksamheterna och den statliga företagsamheten bör, tillsammans med fondsystemen, utgöra en demokratisk kontrast till den maktkoncentration som präglar ekonomins privatägda sida. Regeringen bör anmodas att lägga fram ett program för ökad insyn, demokratiskt ledarskap i dessa under offentligt ansvar stående verksamheter. Detta kommer att gynna verksamheternas idéutveckling likaväl som deras förankring och förtroende. Vpk:s förslag i anslutning till propositionen Bekämpa kapitalmakten stoppa spekulationen Vpk anser att kapitalmakt och fåtalsvälde måste bekämpas som den ekonomiska politiken används för att nå arbetarrörelsens historiska mål om rättvisa och makt över sitt eget liv. Därför måste de spekulativa inslagen 1987/88 Fi30 De balansproblem som beskrivs i propositionen förutsätts nu liksom tidigare mötas med åtgärder mot privat efterfrågan därför att importen ökar. Mot denna politik kan anföras flera invändningar. För det första måste man i fördelningspolitiskt syfte omfördela efterfrågan så att de sämst ställda kan förbättra sina livsvillkor. För denna utveckling är det viktigt med höjda löner för de sämst avlönade. Den offentliga sektorn måste också tillåtas att utvecklas bättre därför att en väl utbyggd verksamhet gynnar låginkomsttagarna mest och därför att den offentliga konsumtionen inte har samma importefterfrågan. Höjda löner på vinsternas bekostnad medverkar till en utbyggnad av den gemensamma sektorn. Däremot dräneras samma sektor på inkomster om löneökningar på den privata sektorn ersätts med skattesänkningar från staten. Den snart avslutade avtalsrörelsen har som framgått av tidigare text sin bakgrund i en jättelik uppgång av storföretagens vinster. Trots detta stannar löneökningarna på LO-SAF-området på . SAF beräknar en löneglidning om . Främst är det inom exportindustrin som låga avtal tecknats. Inom den offentliga sektorn har avtalet medfört att man gått med på individuell lönesättning. Generellt har löneökningarna blivit högre än de som regeringen och riksdagsmajoriteten satt som lönetak. Orsaken är till viss del efterfrågan på arbetskraft. Mot bakgrund av de stora vinsterna är resultatet av avtalsrörelsen magert. Det gäller särskilt för lågavlönade inom den offentliga sektorn som genom ökad individuell lönesättning riskerar att i fortsättningen hamna i en lägre prioriteringsgrad. Tillsammans med införande av lönetak har man nu också fått en uppsplittring av den solidariska lönepolitiken. Regeringen förutsätter ett lönetak också . kommunisterna motsätter sig också i fortsättningen en sådan inblandning i avtalsrörelsen och överskjutande av ansvar som en utgiftsram innebär. Vi anser att en politik för omfördelad efterfrågan och större rättvisa måste innebära att de lågavlönade prioriteras i nästa avtalsrörelse. i ekonomin bekämpas som makten över investeringarna och samhällsutvecklingen erövras. kommunisterna har behållit dessa mål för omfördelning av makt och ansvar till förmån för de vanliga människorna på kapitalägarnas bekostnad. Omfattande nationaliseringar av basindustrier, affärsbanker, finans- och kreditinstitut och investmentbolag bör genomföras i detta syfte. Motverka transnationalisering Mot. En seriös granskning av balansproblemen inom ekonomin kräver också ett närmare studium av transnationaliseringens effekter. Åtgärder häremot torde vara nödvändiga mot bakgrund av de mycket stora utlandsinvesteringarna som skett . Den internationella sönderdelningen av produktionen medför att den nationella ekonomiska politikens manöverutrymme begränsas eftersom inhemsk efterfrågan i motsvarande och därmed ökande grad genererar import. Ett åtgärdsprogram för att motverka den ökande transnationaliseringen och därmed hävda det fackliga och ekonomiska självbestämmandet bör framläggas . I detta program bör förslag om en återgång till mer restriktiv valutapolitik återfinnas. Det innebär i första hand ett återtagande av de lättnader som under den tredje vägen genomförts genom avregleringar och tillämpningar av regler. En annan sida av den ökande transnationaliseringen är de allt större regionala obalanserna. Den ekonomiska tillväxt som skett och som haft sin tyngdpunkt i redan heta områden i vårt land har naturligtvis också märkts i mer utsatta regioner. Denna tillväxt kan dock inte lösa de regionala obalanserna , lika litet som näringslivets ökande intresse för utlandsinvesteringar innebär någon som helst lösning vad det gäller den bristande investeringsviljan inom landet. Den s. k. paketpolitiken där olika paket med investeringar och stöd presenteras av regeringen, är otillräcklig för att nå varaktig balans, eftersom den i kapitalismen inneboende strävan till koncentration av makt och produktion fortgår. På samma sätt som utlandsinvesteringarna måste prövas utifrån samhällsekonomiska utgångspunkter måste också en investeringsstyming komma till stånd inom regionalpolitiken. I detta sammanhang skall de statliga och samhällsägda företagen samt nyskapade och dugliga samhällsfonder ingå som verktyg för en ny regionalpolitik. Det krävs både nya metoder och nya medel inom regionalpolitiken. Omedelbara insatser som kan göras redan nu och som skulle få stor regionalpolitisk betydelse är åtgärder som också har en energi- och resursbevarande inriktning. Exempel på sådana satsningar är program för utveckling av förnybara energislag. En ökad förädling av landets råvaror, exempelvis inom sågverksindustrin som är geografiskt spridd över hela landet, är också av största betydelse. tillväxt i den kommunala sektorn I regeringens behandling av den offentliga sektorn saknas varje ansats till diskussion om rättvisa inkomstförstärkningar för utveckling av denna sektor. Man nöjer sig med att hävda den 1-procentiga tillväxten, trots de stora behov som bevisligen finns på området. Åtstramningarna mot kommuner och landsting har inneburit att stora Mot. och viktiga områden eftersatts. Områden som i vackra kongresstal priori- Fi30 teras av regeringspartiet får inte i den praktiska politiken samma välvilliga behandling. Vård och omsorg, skola och kultur måste få utvecklas. Kvaliteten och utbyggnadstakten inom barnomsorgen och skolan måste garanteras. Utbyggnaden inom kräver resurser. Arbetsvillkoren inom hälso- och sjukvården måste uppmärksammas. Både öppenvård och köproblem/resursbrist inom speciella vårdområden måste få sin andel. Dessa kan inte ställas mot varandra. Fastighetsunderhåll och upprustning av kommunala VA-nät är områden som också har ett hälsoperspektiv och bör åtgärdas i flerårsprogram. Kort sagt: Den gemensamma sektorn måste få utvecklas. Ett minimikrav är att en 3-procentig utveckling tillåts, i det längre perspektivet förmodligen mera. Men en bantningsdiet kan inte i ett huj omställas till motsatsen. Det av regeringen i propositionen fastlagda målet att den gemensamma sektorns andel av BNP inte får öka är felaktigt. Först och främst måste behoven få bestämma detta. Därutöver är det rimligt att den gemensamma (folkägda) sektorn tar över på en rad områden där kapitalet sviker, exempelvis inom närings-, regional- och energipolitik. Av de medel vi föreslår skall indras till samhället bör . anvisas för ett program inom vård och omsorg. Därutöver behöver kraftiga satsningar göras för att rusta upp skola och kultur. För en rättvis skattepolitik Regeringen föreslår i propositionen en höjning av skatten på olja med . Plöjningen är avsedd att finansiera ökade kostnader för ubåtsskydd och höjning av studiemedlen. Dessutom är höjningen tilltagen för att allmänt förstärka budgeten. kommunisterna avvisar denna höjning.