mot · GB02K218 · 1988-01-22 00:00:00 — av () om rättssäkrare lagstiftningsförfarande Rättssamhällets adelsmärke är ett rättssystem som kännetecknas av rättssäkerhet. I sin tur förutsätter detta ett lagstiftningsförfarande som främjar rättssäkerhetsmålet. På det hela taget är så fallet med vårt nu tillämpade förfarande. Men på nedanstående punkter borde lagstiftningsförfarandet kunna förbättras för att uppnå ett bättre regelsystem ur rättssäkerhetssynpunkt. Lagrådets granskning av lagförslag utgör något av en rättssäkerhetsgaranti. Men i flera fall även under detta har regeringen på ett flagrant sätt underlåtit att underställa viktiga lagförslag lagrådets granskning. För att undvika nya sådana fall erfordras ändringar i regeringsformens regler om lagrådsgranskning (8 kap. 18 § RF) enligt följande. Samtliga förslag till grundlagsändringar ska granskas. Övriga i nämnda lagrum uppräknade lagförslag ska (och inte bara bör) också granskas. Även andra lagförslag ska granskas om lagen är viktig för enskilda eller från allmän synpunkt. Lagrådets hörande i dessa fall ska heller inte få underlåtas under åberopande av att granskningen skulle fördröja lagstiftningsfrågans behandling. Riksdagsledamöterna får avgiva förslag till genom motion. Beträffande motion med anledning av proposition måste avlämnande ske från den dag då propositionen anmäldes i kammaren (3 kap. 11 § 1 st. p. 1 riksdagsordningen). Detta är en oacceptabelt kort frist av flera skäl. Fristen är orättvist kort i jämförelse med de generösa frister som remissinstanserna normalt erhåller under lagstiftningsarbetet. Vidare blir den korta fristen extra obegriplig i de inte ovanliga fall där lagstiftningsarbetet pågått före propositionen. Dessutom är nuvarande frist orimligt kort för att möjliggöra en tillräckligt ingående granskning av propositionerna, möjligen med undantag för de allra minst omfattande förslagen. En förlängd motionstid förslagsvis med motionsrätt inom en månad skulle gagna det övergripande målet, alltså en rättssäker lagstiftningsprodukt. Några nackdelar som på ett avgörande sätt skulle överväga fördelarna med en förlängd motionstid är svåra att finna. Lagförslagens behandling i utskott är en betydelsefull del av lagstiftningsförfarandet. För att denna behandling inte ska ske helt på majoritetens villkor finns visst minoritetsskydd inskrivet i riksdagsordningen (4 kap. 10 §). Således ska behandlingen kompletteras med viss utredning även om bara en tredjedel av utskottsledamöterna så begär. Majoriteten kan dock vägra om man finner att därmed förenat dröjsmål skulle leda till avsevärt men. Emellertid kan denna undantagsregel alltför lätt missbrukas av majoriteten och bör därför avskaffas. Om man anser att risk finns att en sådan ny reglering kan missbrukas från minoritetens sida kan föreskrivas att sådan kompletteringsbegäran inte behöver bifallas mer än en gång i samma ärende. Vad nu sagts om komplettering vid utskottsbehandlingen med exempelvis yttrande från statlig myndighet bör genom uttrycklig regel gälla även om hörande av lagrådet. Detta föreslagna system påverkar även möjligheterna till skenberedning i utskott efter återförvisning från kammaren. Med skenberedning avses de fall då återförvisat ett ärende för ytterligare beredning men ärendet sedan omgående återkommer från utskottet utan egentlig ytterligare beredning. Mot sådan handläggning kan och bör riktas skarp kritik, därför att den dels innebär att i realiteten blir överkörd av ett utskott, dels torde strida i vart fall mot lagstiftarens intentioner, dels inte tillgodoser begäran om ytterligare beslutsunderlag, dels undergräver det allmänna förtroendet för beslutsfattande. framlagda förslag torde eliminera möjligheterna till sådan skenberedning. Ett grundläggande säkerhetskrav är naturligtvis att nya författningar publiceras före deras ikraftträdande så att allmänheten hinner informera sig och anpassa sig till den nya rättsliga situationen. Den nu tillämpade fristen blir ofta alldeles för kort. publicerades 340 författningar inom endast varav 195 så sent som före ikraftträdandet. Förhållandena försämrades till 550 resp. 270 alltför sent publicerade författningar. finns ännu ingen fullständig statistik men två särskilt allvarliga övertramp bör nämnas. De nya arvs- och gåvoskattereglerna i anledning av familjerättsreformen, som berör nästan hela svenska folket, publicerades endast före ikraftträdandet. publicerades de nya reglerna om taxeringsrevision, som innebär en kraftig utökning av myndigheternas möjligheter till intrång i den privata sfären. Dessa korta ikraftträdandefrister är helt oacceptabla i ett rättssamhälle, eftersom tiden för att informera sig om författningens innehåll blir otillräcklig och det kan bli omöjligt att anpassa sig till det nya rättsläget. Dessa problem drabbar givetvis alla som berörs av lagstiftningen men på varierande sätt. Enskilda medborgare kan av okunnighet komma att bryta mot lagen eller hinner inte vidta rimliga rättshandlingar inför den ändrade 1987/88 K218 Motsvarande kan gälla företagare som kanske även måste till- Mot. 1987/88 gripa nödvändiga anpassningsåtgärder i företagets produktion, ekonomi el- K218 ler bokföring. Dessutom kan myndigheter ha behov av att såväl genomföra personalutbildning som utfärda tillämpningsföreskrifter före författningens ikraftträdande. Dessa problem har tilltagit i styrka trots envist upprepade kritik. Sådan framfördes även vid den senaste granskningen och man satte då sin lit till en särskild skrivelse från statsrådsberedningen om ikraftträdandefristerna. Utskottets uttalanden har uppenbarligen inte givit förväntat resultat. Därför måste det nu anses ofrånkomligt att lagstifta om bestämd minimifrist mellan en författnings kungörande och dess ikraftträdande. En sådan regel är av grundlagsdignitet och bör därför införas i regeringsformen närmast då 8 kap. 19 § 3 st. Regeln bör få riktlinje-karaktär av innebörd att lagar efter kungörande får träda i kraft först efter generöst rådrum för medborgarna. Närmare bestämmelser om exakta och författningsanpassade minimifrister bör sedan intagas i särskild lag. Mot denna bakgrund hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till sådan ändring av 8 kap. 18 § regeringsformen att utvidgning sker av skyldigheten att höra lagrådet, 2. att beslutar om sådan ändring i 3 kap. 11 § 1 st. p. 1 riksdagsordningen att motionstiden bestäms till en månad, 3. att beslutar om sådan ändring av 4 kap. 10 § riksdagsordningen att ökning sker av skyldigheten för utskott att inhämta kompletterande utredning, 4. att hos regeringen begär förslag till sådant tillägg i 8 kap. 19 § 3 st. regeringsformen jämte följdlag att minimifrister införs för författningars ikraftträdande.