mot · GB02Ju811 · 1988-01-21 00:00:00 — av om åtgärder mot brottsligheten, m. m En av samhällets allra viktigaste uppgifter är att bekämpa och förebygga brott. Det är djupt oroande att detta inte klarats av i vårt land på ett tillfredsställande sätt. Antalet anmälda brott har återigen ökat. anmäldes mer än 1 miljon brott vilket är en ökning . 1950 polisanmäldes 195 000 brott. Brottsligheten, mätt i antalet polisanmälda brott, har ökat mer än fem gånger . Antalet anmälda brott är ett sätt att mäta brottsnivån i samhället. Även om olika faktorer, som exempelvis befolkningsökningen, vägs in har brottsnivån i samhället ökat dramatiskt . Den ökade brottsligheten har dock inte medfört en motsvarande ökning av antalet uppklarade brott. Utvecklingen är här den motsatta. anmäldes 980000 brott varav 400000 klarades upp, dvs. en uppklarning på . (1986) hade antalet anmälda brott ökat till 1095 000 varav endast 364000 klarades upp. Uppklarningen sjönk ned till . Även det antal personer som delgivits misstanke om brott har minskat. Risken för en brottsling att upptäckas och ställas till ansvar för sin brottsliga gärning är alltså 1 på 3 när det gäller de anmälda brotten. Till detta antal kommer ett mörkertal i brottsstatistiken beroende på en låg anmälningsbenägenhet när det gäller offerbrotten och på bristande resurser i det brottsbekämpande arbetet när det gäller spanings- och ingripandebrotten. Om även dessa faktorer vägs in i bedömningen av risk för upptäckt blir denna än lägre. Polisen, men även åklagarna och domstolarna, arbetar med knappa resurser. Resurstilldelningen till de rättsvårdande myndigheterna har inte dimensionerats med hänsyn till den höga brottsnivån. I stället har de fått ett vidgat ansvarsområde, med allt fler uppgifter att utföra inom ramen av i huvudsak oförändrade resurser. har till och med fått vidkännas en real personalminskning genom att antalet extra polismanstjänster minskat. Detta har medfört att polisens möjligheter att utreda brott som är mycket vanliga, s. k. vardagsbrott som exempelvis bostadsinbrott, ständigt minskat . I det fall brottslingen inte tas på bar gärning och kan kvarhållas eller identifieras kommer brottet alltför ofta att förbli ouppklarat. Även om den drabbade har ett gott försäkringsskydd kommer han/ hon att vidkännas en förlust. Detta gäller särskilt i de fall det tillgripna har ett särskilt affektionsvärde för den drabbade. Vardagsbrott drabbar vanligen enskilda människor. Brotten medför ofta ett allvarligt intrång i den drabbades privata sfär. Det är vanligt att en människa som drabbas av brott påverkas och känner en stor otrygghet - inte minst därför att polisen inte har resurser att utreda brottet och gärningsmannen därmed förblir oidentifierad. För den som finner sitt hem uppbrutet och ibland skövlat eller den som utsätts för andra vardagsbrott är det också av dessa skäl viktigt att brottet kan upp. Prioritera insatser för att bekämpa våldsbrotten Ett rättssamhälles viktigaste uppgift är att svara för skyddet av medborgarnas liv, hälsa och integritet. Samhällets reaktion på ett våldsbrott skall därför vara omedelbar och kännbar för gärningsmannen. Antalet våldsbrott okar. Våldsinslagen i brotten blir också allt grövre. Ett offer kan - utan att på minsta sätt ha provocerat gärningsmannen och utan förvarning - utsättas för utomordentligt allvarliga övergrepp. Ofta är gärningsmannen okänd för offret. Ett brott som innehåller våldshandlingar eller hot om våld är ett brutalt övergrepp av brottsoffrets integritet. Våldsbrott leder därför ofta till allvarliga såväl fysiska som psykiska skador hos offret. Människor utsätts för hot om våld. Alla dessa människor måste kunna lita på att samhällets olika myndigheter tar till vara varje möjlighet att ge dem skydd och säkerhet. Arbetet med att uppdaga, utreda och beivra våldsbrott och att stödja och hjälpa våldsoffren skall därför prioriteras mycket högt av de rättsvårdande myndigheterna. Detta bör ges regeringen till känna. Särskilda insatser för våldsoffer Det viktigaste är att tillse att våldsbrott inte inträffar. Därutöver är det också mycket viktigt att de som utsatts för våld får skydd och kompensation för lidna skador. När det gäller omhändertagandet och skyddet av våldsoffer har alla samhällsmyndigheter ett ansvar för att delta i arbetet. Detta är särskilt viktigt i de fall brottslingen hotar och trakasserar offret . Polisen är den myndighet som, ofta i direkt anslutning till att brottet uppdagas, kommer i kontakt med brottsoffret. Den första kontakten med myndigheten är viktig. Det intryck som offret får kan vara avgörande för vederbörandes inställning till myndigheternas arbete framöver. I de stora polisdistrikten bör polisen pröva att bilda särskilda jourgrupper med uppgifter att svara för kontakterna med brottsoffer. Även i de mindre distrikten bör vissa polismän få till uppgift att hjälpa brottsoffren. Varje människa som utsatts för ett våldsbrott skall därmed ha en eller flera personliga kontaktpersoner inom polismyndigheten. De poliser som arbetar med hjälp till brottsoffer bör också ha kontakter med nu verksamma brottsofferjourer, kvinnojourer och de ideella grupper som verkar för att omhänderta våldsverkare. Brottsoffret och i förekom mande fall gärningsmannen skall informeras om jourernas verksamhet och tillfrågas om de önskar sådant stöd. Ansvaret för att offret får information om polisens insatser i förundersökning och om rättegångsförfarandet m. m. bör naturligt åvila kontaktpersonerna. De bör även arbeta som en förmedlande länk mellan offret och andra samhällsmyndigheter som exempelvis sjukvården och . Verksamheten kommer att vara särskilt angelägen för de våldsoffer som utsätts för upprepade hot och trakasserier. Kontaktpersonerna skall här ansvara för att den som trakasseras eller hotas får omgående hjälp av polisen. Om situationen är så allvarlig att offrets trygghet inte kan garanteras med rimlig säkerhet, bör de informera offret om möjligheterna att sekretessbelägga vissa offentliga uppgifter, och också kontakta de myndigheter som ansvarar för de register ur vilka uppgifterna kan inhämtas. Självklart skall våldsverkaren inte ha rättigheter att besöka sitt offer. Domstolen bör därför få möjligheter att förbjuda en våldsverkare att besöka och kontakta offret. Samtliga myndigheter har en skyldighet att delta i arbetet med att skapa rättstrygghet för våldsoffer. Ett offer bör också ha rätt till all den hjälp som samhället kan erbjuda. Det gäller här inte enbart isolerade insatser i det akuta skedet. De flesta våldsoffer är kvinnor som misshandlats av sina män. Det är alltför vanligt att kvinnorna varit utsatta för allvarligt våld och vid upprepade tillfällen. Även om kvinnan begär och får ett vidgat sekretesskydd för sin person kvarstår flera problem. Skyddet är fortfarande inte fullständigt. Endast vissa av myndigheter förda personuppgifter ingår i detta. Sekretesskyddet för misshandlade och trakasserade personer i landet bör därför ytterligare förbättras. I det fall paret har gemensamma barn är det angeläget att uppgifter om barnen skyddas på samma sätt som uppgifter om modern. Detta kan naturligtvis försvåra kontakten mellan barnen och den andra föräldern. Här har ett ansvar att tillse att de får tillfälle att umgås med fadern under betryggande förhållanden för såväl barnen som modern. är det nödvändigt att ge våldsoffret möjligheter att helt bryta med sitt tidigare liv. Det kan vara av betydelse för att kunna rehabilitera offret men också för att ytterligare försvåra för gärningsmannen att få kontakt med henne. I sådana fall bör samhällets alla olika stödformer kunna komma i fråga. Det gäller exempelvis ekonomiskt stöd för att möjliggöra en flyttning till annan ort. Kriminalvårdens myndigheter och polisen bör ha en absolut skyldighet att meddela ett våldsoffer om våldsverkaren lämnar fängelset för frigivning, permission eller rymmer. Gällande regler bör förändras för att tillgodose detta syfte. Detta bör ges regeringen till känna. Många kvinnor trakasseras av gärningsmannen på arbetsplatsen. I vissa fall kan trakasserierna vara så allvarliga att kvinnan själv önskar byta arbetsuppgifter. Samhällets insatser inom utbildningsområdet liksom olika former av arbetsmarknadspolitiska stöd bör därvid stå till kvinnans förfogande. Det gäller exempelvis rätt till vuxenstudiestöd, omskolningsbidrag m. m. 1* 1987188. På marknaden saluförs ett flertal inbrottslarm och andra larmanordningar till privatpersoner. Inbrottslarmen har använts för att skydda värdefull egendom. Inom äldreomsorgen brukas särskilda trygghetslarm. Inbrottslarmen kan kopplas direkt till polisen medan trygghetslarmen vanligen är anslutna till en larmcentral eller till ett . För många våldsoffer skulle en larmanordning av något slag innebära en ökad trygghet. Larmen bör i dessa fall anslutas till polisen. Även andra former av skyddsutrustning kan medföra att våldsoffret uppnår en större trygghet. I vissa extrema fall bör sådan utrustning, främst när det gäller att förstärka bostadens inbrottsskydd, kunna komma i fråga. Kostnaderna för dessa insatser bör inte belasta den enskilde utan, liksom trygghetslarmen för äldre, åvila samhället. Bättre skadestånd till brottsoffer Den skada som ett brottsoffer åsamkas är svår att ersätta. När det gäller frågan om ersättning för materiella skador liksom för lyte och varaktigt men kan den drabbade tillerkännas skadestånd. Den svenska skadeståndsrätten är däremot restriktiv när det är fråga om kompensation för s. k. ideell skada. De skadeståndsbelopp som döms ut är låga och motsvarar på intet sätt utståndet lidande. Detta förhållande är inte rimligt och de utdömda beloppen upplevs inte som rättvisa av allmänheten. Det är viktigt att brottsoffer får en rimlig ekonomisk kompensation också för ideella skador. Detta förutsätter en justering av skadeståndsbeloppen. Vi föreslår således en översyn av de regler som gäller för skadestånd. Detta bör ges regeringen till känna. Alltför ofta förblir ett våldsbrott ouppklarat. När gärningsmannen inte kan identifieras och ställas till ansvar för våldshandlingen har offret begränsade möjligheter få ersättning för såväl sak- och personskador som för ideella sådana. Brottsskadelagen reglerar samhällets åtaganden när det gäller att hålla brottsoffer skadeslösa. har vid upprepade tillfällen påtalat vikten av att lagens tilllämpningsområde vidgas så att brottsoffers möjligheter att få ekonomisk kompensation för skador, vilka uppkommer på grund av brott, förbättras. Vi har också föreslagit att brottsskadelagen utformas så att den som ingriper för att hindra eller lindra brott får ersättning för sina kostnader. Vi upprepar i detta sammanhang detta krav. Rättshjälp och juridiskt stöd till våldsoffer Förfarandet vid rättegången är pressande för våldsoffer. Det gäller särskilt i det fall offret varit utsatt för våldshandlingar och/eller sexuella övergrepp av en nära anhörig. I processen är det dock nödvändigt att noga utröna vad som inträffat. Det är därför oundvikligt att målsäganden utsätts för närgångna frågor av mycket personlig karaktär både av åklagaren och av den misstänktes försvarare. saknar målsäganden någon som har till uppgift att bevaka hennes intressen. föreslår därför att målsäganden i sexualbrott och vid våldsbrott, där också sexuellt tvång förekommit, skall ha rätt till eget juridiskt biträde såväl under förundersökning som vid rättegång. Målsäganden skall vara berättigad till rättshjälp. Allmänpreventiva skäl fordrar att påföljden vid vålds- och sexualbrott är fängelse. Den som återfaller i våldsbrott bör dömas till ett strängt straff. anser att straffvärdet för vålds- och sexualbrott är så högt att någon lindring av påföljderna i förhållande till nuläget inte kan godtas. För vissa brott, exempelvis övergrepp mot barn eller annan värnlös person, bör påföljderna i stället skärpas. Detta gäller även i de fall en våldsverkare återfaller i vålds- eller sexualbrott. Kriminalvårdens personal har - ofta på eget initiativ - påbörjat en verksamhet i syfte att rehabilitera våldsverkare. Enligt uppgifter från dem som deltagit i arbetet är det mycket vanligt att de som dömts för främst sexualbrott helt saknar brottsinsikt. Ett första led i behandlingen har därmed varit att få den dömde att inse orsakerna bakom domen. Vikten av att verkställighetstiden utnyttjas för att rehabilitera våldsverkare kan inte nog understrykas. Den rehabiliterande verksamheten som bedrivs inom kriminalvården avseende våldsverkare och sexualbrottslingar måste fortsätta och utvidgas. Arbetet har dock finansierats genom särskilda projektpengar. På grund av den oro som råder inom kriminalvårdens myndigheter riskerar arbetet att avbrytas. Detta är otillfredsställande. bör därför ge regeringen till känna vad i motionen anförs om vikten av att upprätthålla den behandlande och rehabiliterande verksamheten för sexualbrottslingar och andra våldsverkare . Det får ankomma på regeringen att vidta de insatser som erfordras för att garantera verksamhetens fortbestånd. Kampen mot narkotikan - ett prioriterat område Ett viktigt led i kampen mot brottsligheten är att bekämpa narkotikabrott. Missbruk av narkotika är en av de vanligaste orsakerna bakom brott. Antalet narkotikabrott ökar återigen. Narkotikabrott är s. k. spaningsoch ingripandebrott. De resurser som polisen kan avsätta för narkotikaspaning kommer därmed att avspegla antalet uppdagade brott. Under 1980-1982 riktade den icke-socialistiska regeringen särskilda resurser för att förstärka narkotikaspaningen, främst insatserna mot gatulangningen. Detta resulterade i att antalet uppdagade narkotikabrott ökade dramatiskt. Åren därefter avbröts denna satsning av den tillträdande socialdemokratiska regeringen. Antalet uppdagade narkotikabrott sjönk. Detta togs felaktigt till intäkt för att narkotikamissbruket i samhället hade avtagit. Narkotikabrottens karaktär talar i stället för att missbruket fortgått i oförminskad eller ökande omfattning. De minimerade spaningsinsatserna medförde således endast att mörkertalen när det gäller narkotikabrott steg. Narkotikamissbruket är spritt över hela landet. Nya rön tyder på att många människor missbrukar cannabis och amfetamin men ändå lever under skenbart socialt accepterade förhållanden. Denna missbrukargrupp har varit okänd och inte uppmärksammats. En förklaring till det spridda bruket av främst hasch och cannabis kan vara de av oss påtalade bristerna i narkotikalagstiftningen. Vad som är särskilt oroande är att bruket av crack - nya innedrogen i - nu tycks ha börjat få fotfäste även i vårt land. Crack är en förödande drog, billig och snabbt nedbrytande. Kraftfulla och målmedvetna initiativ krävs för att förhindra spridning. Särskilt viktigt är att upplysning om den nya drogens extrema farlighet snabbt når ut till ungdomar och föräldrar. Detta bör ges regeringen till känna. har under en följd av år krävt att också bruk av narkotika skall kriminaliseras. Påföljden för konsumtion skall vara böter till fängelse. Vårt krav har allmänhetens stöd. I proposition 1987/88:71 föreslår nu regeringen ett tillägg till narkotikastrafflagen med denna innebörd. har i en motion i anledning av propositionen lämnat förslag till justeringar av förslaget främst vad avser påföljderna för brottet bruk av narkotika. Många missbrukare lever i misär. De som missbrukar tung narkotika klarar inte att sköta ett arbete och tvingas finansiera sitt missbruk genom stölder, inbrott, prostitution och rån. Missbruk av narkotika är en viktig orsak bakom den ökande brottsligheten i samhället. Kampen mot narkotikamissbruket måste inriktas mot hela narkotikakedjan från de s. k. storlangarna till den enskilde missbrukaren. Den viktigaste länken i denna kedja är dock den som slutligen missbrukar narkotikan. En missbrukskarriär börjar ofta tidigt i ungdomsåren med sniffning och haschmissbruk och utvecklas därefter successivt till ett allt svårare missbruk av tung narkotika. Samhällets insatser för att stoppa narkotikamissbruket bör därför inriktas mot att ingripa tidigt i ungdomars missbruk för att avbryta detta. Här är spaning för att störa gatulangningen viktig liksom alla insatser som riktas direkt mot den enskilde missbrukaren. Polisen har goda möjligheter att ingripa mot narkotikamissbruket. Flera exempel på lokala insatser, vilka varit framgångsrika, har presenterats . En utgångspunkt har här varit att störa narkotikatrafiken i så stor utsträckning som möjligt genom att ingripa mot missbrukarna i första hand. Spridningen av HIV-infektion och sjukdomen aids i missbrukargruppen har ytterligare understrukit vikten av ett kraftfullt agerande i kampen mot narkotikan. Kampen mot narkotikamissbruket skall därför vara ett högt prioriterat område för polisens verksamhet. Detta bör ges regeringen till känna. Särskilda vårdinsatser för narkotikamissbrukare Enligt uppfattning skall de som dömts för narkotikabrott och själva är missbrukare kunna erbjudas vård för sitt missbruk som ett alternativ till fängelsestraff, s. k. kontraktsvård med villkorligt fängelse. Om missbrukaren bryter kontraktet skall det villkorade fängelsestraffet avtjänas i sin helhet. Ett kontrakt kan omfatta än fängelsestraffet. En sådan ordning är nödvändig med hänsyn till de långa behandlingstider som erfordras för att rehabilitera en grav missbrukare. Den socialistiska majoriteten i har beslutat att införa påföljden kontraktsvård inom ramen för en föreskrift vid skyddstillsyn. Förslaget har flera brister. Det är osäkert om kontraktsvård kommer att användas som ett alternativ till fängelsestraff. Det är likaså möjligt att en föreskrift om kontraktsvård har till syfte att skärpa en dom om skyddstillsyn som ändå skulle ådömts gärningsmannen. har därför föreslagit införande av en ny påföljd: Kontrakt i kombination med villkorligt fängelse. bör därför besluta att av regeringen begära ett nytt förslag om införande av påföljden kontraktsvård i kombination med villkorligt fängelse. Stoppa narkotikan på fängelserna Narkotika skall inte förekomma på kriminalvårdsanstalterna. De intagna skall inte konfronteras med droger. Om detta råder enighet. Trots detta förs avsevärda mängder narkotika in på många av kriminalvårdsanstalterna - såväl de slutna som de öppna. Missbruket av narkotika bland de intagna kan vara omfattande. Detta missförhållande får inte fortsätta. Varje kriminalvårdsanstalt bör få i uppdrag att presentera ett åtgärdsprogram med förslag till insatser för att garantera en drogfri miljö. För att verifiera drogfrihet skall de intagna lämna urinprov. Den som ertappas med drogmissbruk i anstalt måste räkna med sanktioner som indragna permissioner och förlust av andra förmåner. I svårare fall där drogmissbruk upprepade gånger påvisas skall en del av verkställighetstiden inte tillgodoräknas den intagne och ny dag för beräknad villkorlig frigivning utsättas. Vissa intagna är så kvalificerade missbrukare att de bör avtjäna sina fängelsestraff i anstalter med särskilda resurser för omhändertagande av missbrukare. På initiativ används en riksanstalt som en sluten narkotikamissbrukare. Flera intagna har vitsordat att vistelsen på anstalten i fråga varit värdefull, och att de genom denna ser en möjlighet att slippa sitt drogberoende. För att bereda alla grava narkotikamissbrukare denna möjlighet föreslår en utökning av verksamheten så att ytterligare en sluten anstalt reserveras för grava narkotikamissbrukare. Rehabilitering av fängelsedömda med missbruksproblem kräver särskilda eftervårdsinsatser. Missbrukaren har ofta ruinerat sin ekonomi och saknar en social förankring. Vård i familjehem har visat sig vara en positiv form av vård för intagna med missbruksproblem. Vistelsen i familjehem kan fortsätta även efter avtjänat fängelsestraff men som ett led i vård- och omsorgsansvar. En lagöverträdare kan därmed på ett varsamt och planerat sätt slussas ut i samhället. Lagen om kriminalvård i anstalt ger möjligheter att medge en intagen att avtjäna en del av fängelsestraffet i annan vårdform (KvaL 34 §). Förutsättningen är dock att den intagne har ett do Möjligheterna att medge vård utom kriminalvårdsanstalt bör utnyttjas. Missbrukare som dömts till kännbara fängelsestraff bör erbjudas vård i familjehem i verkställighetens slutskede. Brott som drabbar enskilda personer har som tidigare nämnts ökat kraftigt . I en offerundersökning (SCB, 1981) angav mer än vart femte hushåll att de drabbats av inbrott eller skadegörelse. har antalet anmälda bostadsinbrott och skadegörelsebrott ökat ytterligare. Ett exempel på en annan brottstyp som vanligen drabbar enskilda människor är rån. Post- och bankrån är ett brott som rönt ett stort intresse i massmedia. av de anmälda rånbrotten riktades mot . Den stora andelen rån som drabbade privatpersoner har inte uppmärksammats. av alla anmälda rånbrott är personrån. av personrånen upp. Motsvarande siffra för post- och bankrånen är 52 resp. . De brott som drabbar privatpersoner förövas ofta av unga lagöverträdare. Av dem som misstänktes för rånbrott var . Vanligen misstänktes de yngre gärningsmännen för personrån. Skadegörelse är likaså ett typiskt ungdomsbrott och den brottstyp som ökat allra mest av alla brottsbalksbrott. Ett annat vanligt brott där enskilda är offren och gärningsmannen är ung utgörs av bilstölder och av stöld ur motordrivet fordon. Den genomsnittliga åldern hos lagöverträdarna för biltillgrepp 1986 var . En liten mycket brottsaktiv grupp av ungdomar svarade för av alla fullbordade bilstölder och för av alla tillgrepp ur motordrivet fordon. Under en följd av år har olika insatser för att hejda ungdomskriminaliteten diskuterats. Av de uppgifter vi ovan presenterat framgår att unga lagöverträdare oftare begår brott som drabbar privatpersoner än andra gärningsmän. har polisen tvingats begränsa insatserna för att ingripa mot vardagsbrottsligheten. Många unga lagöverträdare kan därför begå ett stort antal brott och ändå undgå upptäckt. För att möjliggöra kraftfulla insatser mot ungdomsbrottsligheten fordras därför riktade insatser för att utreda och beivra vardagsbrotten. Det tredje prioriterade området i det brottsbekämpande arbetet skall därför vara brott riktade mot privatpersoner och ungdomsbrottsligheten. Detta bör ges regeringen till känna. Särskilda insatser för unga lagöverträdare Mångå brott där förövaren är ung är s. k. tillfällighetsbrott. Den unge har inte planerat eller haft för avsikt att begå brottet utan reagerar spontant och utan eftertanke. Frånvaron av sanktioner på ett sådant brottsligt beteende tas ofta till intäkt för att handlandet kan accepteras av samhället. Många unga brottslingar har också reagerat med bestörtning när de ställts till ansvar och dömts för ett brott. Samhällets reaktioner på ett brottsligt beteende måste därför komma i nära anslutning till den brottsliga gärningen. Polisens utredning, åklagarens beslut i åtalsfrågan liksom domstolens avgörande i skuld- och påföljdsfrågan bör utföras skyndsamt. Brott där gärningsmannen ertappas på bar gärning eller är känd bör kunna avgöras omgående. De nya reglerna om häktning ställer krav på en jourorganisation inom hela rättsväsendet. Arbetsområdet för dessa jourdomstolar bör dock inte begränsas att enbart avgöra frågor rörande häktning. Jourdomstolarna skall också svara för en snabb handläggning av mindre mål där unga lagöverträdare är gärningsmän. Skadegörelse är ett vanligt ungdomsbrott. En vanlig handläggning av ett sådant uppdagat brott är att åklagaren meddelar åtalseftergift i ansvarsfrågan och beslutar överlämna den unge till vård enligt socialtjänstlagen. Detta är otillfredsställande. Samhällets svar på den unges lagöverträdelser måste vara mer distinkt. En ung lagöverträdare som vandaliserat och förstört annans egendom bör åläggas att medverka i arbetet med att undanröja skadan. I det fall skadearbetet fordrar särskild kompetens är det angeläget att pröva vilket annat skadelindrande arbete den unge kan utföra. Avsikten är inte att den unge skall åläggas att med eget arbete ersätta skadan fullt ut.