mot · GB02So233 · 1988-01-19 00:00:00 — av och () om narkotikamissbruket 1987/88 So233 234 Vår tids största sociala problem är tveklöst drogmissbruket. Missbruket av narkotika har under en följd av år ökat på ett ytterst oroväckande sätt. har kraven på resoluta motåtgärder vuxit i styrka. önskar en överväldigande majoritet av folk att all befattning med narkotika av icke medicinsk art skall kriminaliseraslMen alltjämt återstår målet att uppnå en majoritet av motsvarande slag i . måste med andra ord göra allt missbruk av narkotika i direkt anslutning till konsumtion rättsligt åtkomligt. Att den svenska narkotikapolitiken inte hinner med utvecklingen har länge stått klart. första summering kan konstateras att narkotikabrottsligheten på intet sätt minskar i jämförelse . Det finns en överväldigande opinion, som kräver helt andra och kraftfulla tag mot narkotikamissbruket. Varför gör man då inget åt problemet? Orsaken är att samma synsätt som kännetecknade narkotikapolitiken på 60- och alltjämt har en stor inverkan. Vi låter det gå så långt och får erkänna att problemen vuxit så stora, att är och kommer att förbli ett narkotikasamhälle, eller också tvingas vi ta till så hårda metoder, att grundläggande demokratiska värderingar äventyras. I ett försök att undanröja den straffria sektorn har regeringen () lagt fram ett nedtonat förslag till ändringar i narkotikalagstiftningen (prop. 1987/88:71). Den socialdemokratiska regeringen har inte under sin regeringstid kunnat komma undan den sakliga kritiken från bland andra moderata samlingspartiet i ett flertal riksdagsmotioner om bristerna i narkotikalagstiftningen. Det finns således skäl av betydande styrka som talar för kriminalisering av själva konsumtionen, vilket innebär att narkotikastrafflagen utsträcks till all olovlig befattning med narkotika, inkl. själva tillförseln av narkotika till människokroppen och sådan befattning med narkotika som äger rum i omedelbar anslutning härtill. 1 1987/88. Därför föreslås i propositionen att narkotikastrafflagens 1 § får ett tillägg i punkt 6, från nuvarande innehar narkotika till innehar eller tar annan befattning med narkotika Vad innebörden av förändringen i grunden handlar om är insikten om den enskilde missbrukarens betydelse för hela illegala narkotikamarknaden. Alla missbrukare bildar efterfrågemarknad. Så länge efterfrågan består kommer tillgången av narkotikahandlare att finnas. Denna grundläggande insikt måste styra narkotikapolitikens utformning. I propositionen finns en rad av svagheter. Att den socialdemokratiska regeringen nu liksom moderata samlingspartiet vill att själva konsumtionen skall förbjudas är bra. Men den enda påföljden som föreslås är böter. Detta kommer att få ett flertal negativa konsekvenser. är narkotikastrafflagen uppdelad i tre grader: narkotikabrott som kan ge lägst böter och högst sex månaders fängelse. Narkotikabrott som ger lägst böter och högst fängelse. Grovt narkotikabrott som kan ge lägst till högst fängelse. Att se själva konsumtionen som mindre allvarlig än själva innehavet av motsvarande mängd narkotika är självfallet ett slag i luften. Innehav av narkotika har både böter och fängelse som påföljd, även vid ringa narkotikabrott. Om en missbrukare anträffas med en mindre mängd narkotika i fickan ingår alltså böter och fängelse i straffskalan. Om samma missbrukare hinner svälja narkotikan innan han ertappas är straffet enligt förslaget endast böter trots att det är fråga om samma mängd narkotika. Regeringens förslag innebär att den ser narkotikakonsumtion mindre allvarlig än till exempel snatteribrott och bedrägligt beteende. Dessa mindre brott har fängelse i straffskalan. Tillgreppsbrott har fängelse som påföljd för att man skall kunna göra kroppsvisitation och därmed säkra bevis. På samma sätt om man åker tåg, buss eller tunnelbana utan giltig biljett är detta ett bedrägligt beteende vari också ingår fängelse som påföljd. Att fängelse skall ingå i straffskalan vid konsumtion av narkotika är till för att samhället anser narkotikakonsumtion vara så allvarligt, att vi vill kunna reagera adekvat på detta förfarande. Fängelse i straffskalan innebär också att domstolen kan besluta om personundersökning, vilken kan ge ett bättre bedömningsunderlag för till exempel vård. Dessutom blir det möjligt att använda blod- och urinprov, för att tillsammans med annan bevisning konstatera förekomsten av narkotika. Det gagnar rättssäkerheten och besvärliga vittnesförhör behöver inte förekomma i rättssalen. En avgörande svaghet i propositionens förslag är att det inte skall bli tillåtet för polisen att använda urinprov i bevisningen, utan denna skall bygga på erkännanden, vittnesutsagor (tjäll), vilket innebär om förslaget går igenom att ständigt uppgift mot uppgift skall avvägas i domstolarna. Detta är oacceptabelt ur rättssäkerhetssynpunkt. Den mycket stora grupp av socialt ännu fungerande tillfällighetsmissbrukare som finns över hela landet kommer att betala sina böter och dra lärdom av en varningssignal . Böter är en logisk följd för tillfällighetsmissbrukare. Enbart böter är däremot ett otillräckligt ingripande mot de missbrukare som aldrig erlägger böter och som fortsätter med massivt missbruk. Finns däremot fängelse med i straffskalan finns det fler påfölj der att välja mellan och större möjligheter att ta individuella hänsyn vid valet av påföljd, till exempel skyddstillsyn, överlämnande till vård i för behandlingsåtgärder enligt en moderniserad missbrukslagstiftning. har myndigheterna utan att höja ett finger tillåtit att det i är fullständigt tillåtet att inneha cannabisharts utan annan påföljd än böter. Enligt vad som publicerats i rikspressen uppges från polisens gatulangningsgrupp i att det är riskfritt för narkotikalangare att bära cannabis i fickan eller amfetamin eller kokain eller heroin. har allt innehav av kokain och heroin rubricerats som narkotikabrott vilket kunde ge upp till fängelse. Enligt polisen finns det ingen anledning längre att lägga ner resurser på missbruk och innehav av den storlek som nämnts. När polisen på gatan inte längre tycker det är någon idé att ingripa kommer heller aldrig dessa brott att redovisas till åklagare. Missbrukare och langare lär sig snabbt att ha de tillåtna mängderna på fickan. Dessa fakta ställer ytterligare krav och nödvändigheten på förändringar till en restriktiv narkotikapolitik. Emellertid finner vi att det nya lagförslaget, trots alla de brister som vi pekar på i vår motion, är ett steg i rätt riktning. Vi som år har yrkat på detta i våra riksdagsmotioner, har vunnit gehör. Och i kommuner där det föreslagits men avslagits att man i de lokala ordningsstadgorna skulle införa förbud mot att bruka narkotika på allmän plats precis som man infört förbud att dricka alkohol har förslagsställarna fått rätt i sak. Detta konstaterar vi med stor tillfredsställelse! Över hälften av de intagna på landets anstalter är narkotikamissbrukare. Helt upprörande är att langning och missbruk kan fortsätta också under anstaltsvistelserna. På kriminalvårdens anstalter måste klientelet differentieras med hänsyn till narkotikabelastning. Langarna måste hållas för sig och möjligheterna att ta emot brev, utnyttja telefon, ta emot besök etc. måste starkt begränsas eller hårt kontrolleras för dem som har anknytning till narkotikahandeln. måste driva på för att förbättra det europeiska och internationella samarbetet. Det gäller både att stärka de tekniska resurserna och samarbetet mellan polis och tullmyndigheter mellan olika länder. En europeisk operativ bas i likhet med EPIC i bör upprättas. Dessa är de första stegen som måste tas om vi skall få bukt med narkotikans härjningar i vårt land och förhindra att fler unga människor blir offer för den hänsynslösa handel som narkotikabrottslighet och narkotikamissbruk för med sig. För att komma åt denna marknad måste all icke medicinsk användning av narkotika i lag förbjudas. måste samhällets möjligheter att upptäcka, bevisa och beivra sådan användning öka. Eftersom begreppet innehav enligt högsta domstolen inte är tillämpligt på narkotikakonsumtion och begreppet missbruk är för diffust, måste begreppet olovlig befattning bli nödvändigt för att täcka bl. a. egen konsumtion. Enligt vår mening är det nödvändigt att den svenska narkotikapolitiken innebär: 1* 1987/88. att varje icke-medicinsk befattning med narkotika blir olaglig och straffbeläggs, att kraftigare påföljder än böter regelmässigt tillgrips vid upprepad illegal befattning med narkotika, att ovidkommande inskränkningar i narkotikastrafflagen slopas; det skall inte krävas bevis för att beslagtagen illegal narkotika framställs för missbruksändamål, att narkotika förvärvats i överlåtelsesyfte, att preparaten inköpts för eget bruk etc., vilket alltid leder till komplicerade men i grunden irrelevanta bevisfrågor, att en särskild lagstiftning upprättas mot knark-attiraljer (förbud mot försäljning av haschpipor, vågar, smycken och marknadsföring av den synliga delen av narkotikaorganisationernas verksamhet), att handläggningen av narkotikamål görs väsentligt snabbare än , att en ny behandlingslagstiftning beträffande såväl unga som vuxna upprättas. I de fall då vårdbehovet är stort, men brottets omfattning ringa, framstår behandlingsskyldighet inom socialvårdens ram som en självklar åtgärd. För att denna strategi skall leda till resultat krävs att de sociala lagarna föräncjras bl. a. så att myndigheterna åläggs att vidta nödvändiga åtgärder. Kriminaliseringen ökar ansvaret på socialvården, som måste ges bättre lagstöd än LVU och LVM för att kunna ta ett aktivt ansvar som alternativ till kriminalvården. Dessutom är det viktigt att slå fast, att majoriteten av missbrukare säkerligen inte behöver någon vård alls för att sluta, om missbruket åtgärdas på ett tidigt stadium. För denna grupp kan det vara tillräckligt med ett varaktigt och påtagligt mottryck, utövat av en nära omgivning som med lagstöd kontrollerar narkotikafriheten och stöder en ny livsstil. Målsättningen för en social lag som omfattar barn och ungdom måste vara att förebygga störningar och skador. Lagen som skall tillämpas måste vara utformad så att både företrädare och den enskilde själv kan utläsa under vilka förutsättningar lagen kan och skall användas. Det måste vara klart angivet att ett ingripande alltid skall ske på lägsta erforderliga åtgärdsnivå. måste anses ha ansvar tillsammans med enskilda och andra myndigheter att upprätthålla grundläggande sociala kommunikationsregler. I dessa regler skall den enskildes rättigheter klart framgå liksom de skall motsvaras av lika klart angivna skyldigheter för såväl den enskilde som för den sociala myndigheten. När det gäller missbruk är ett tidigt ingripande nödvändigt. För att nå missbruk tidigt erfordras ett mera aktivt uppsökande arbete. I detta sammanhang bör skillnaden mellan missbruk av legala rusmedel som alkohol och illegala narkotiska preparat anges. För alkohol kan man tala om bruk resp. missbruk, där gränsdragningen beror på omfattning och följderna av konsumtionen. När det gäller narkotiska preparat betecknas all icke-medicinsk användning som missbruk eller olaga befattning med kan inte ha annat förhällningssätt än andra myndigheter. befattning med narkotika får inte accepteras. Självfallet skall inte ha en polisiär funktion, men får inte heller motarbeta polisens åtgärder mot narkotikabrottsligheten. För att fullgöra sin uppgift måste kunna vidta tidiga åtgärder. 1 brist på lagregler skall Allmänna råd ge ledning. Där får värdet av tidiga insatser vid missbruk föga stöd. På sidan 52 i de Allmänna råden 1981:1 anges: bör iaktta stor försiktighet när det gäller att identifiera enskilda människor som missbrukare. För dem som inte själva upplever sin konsumtion av alkohol eller andra beroendeframkallande medel (narkotika) som ett dominerande problem kan en sådan stämpling försvåra möjligheterna för att på egen hand komma ifrån problemen. De s. k. förebyggande åtgärderna, som var angivna i den gamla barnavårdslagen resp. nykterhetsvårdslagen, saknas i nuvarande socialtjänstlagstiftning; de kännetecknades av: att de ålade den sociala myndigheten skyldighet att aktivt agera samt anvisade åtgärder och garanterade rättssäkerhet för den enskilde, att de tidigaste insatserna byggde på frivillighet, men föreskrift och övervakning kunde beslutas oberoende av samtycke, att de icke helt frivilliga insatserna krävde skriftlig motivering och beslut av nämnd och kunde överklagas, att ingen kunde bli föremål för tvångsåtgärd utan att förebyggande åtgärder först hade prövats eller dessa åtgärder kunde bedömas som gagnlösa, att åklagare kunde underlåta åtal och tingsrätt kunde döma till överlämnande med hänvisning till de åtgärder som innebar ett strikt åtagande för den sociala myndigheten. torde det inte finnas någon som är beredd att påstå att LVU och LVM är några bra lagar och att de kan utgöra ramen för en vettig vård och behandling. När socialberedningen presenterade sitt förslag till LVM ansåg vi redan då att den nya LVM-lagen är som politisk kompromiss en fullträff, men som vårdlagstiftning är den näst intill oduglig. LVM är en så dålig lag att det inte är lönt att komma med förslag till tillägg och delvisa ändringar. Hela lagen måste göras om. Man borde tagit mera fasta på den s. k. förslag, där man framhåller behovet av förebyggande åtgärder. Frivillighet bör vara förstahandsalternativet vid behandling och tvångsingripande skall utgöra undantag. Ingripande och behandling bör ske på tre nivåer: 1) frivilliga åtgärder inom ramen för socialtjänstlagens bestämmelser, 2) övervakning och andra föreskrifter som sociala nämnden ålägger missbrukaren och i sista hand 3) frihetsberövande. Så kallad vilande resolution bör vara möjlig att ge och verkställighetstiden för beslut skall vara . Behandlingen skall vara individuellt anpassad. Vårdtiden skall normalt vara högst , men skall kunna förlängas om det är nödvändigt för att erhålla ett bestående resultat. Frihetsberövande skall beslutas av länsrätten efter ansökan av sociala nämnden. Övriga åtgärder beslutas av socialnämnden. 1 våra motioner 1981/82:207 210 och 1982/83:267 268 har vi givit en utförlig bakgrundsbeskrivning av narkotikaproblemen. Vi skall inte upprepa den här, utan hänvisar till motionerna i fråga. Däremot återkommer vi ånyo till frågan om en effektivare organisation. Om samhällets resurser skall kunna utnyttjas på ett riktigt sätt måste två viktiga förutsättningar vara uppfyllda: Insatserna måste riktas mot den allvarligaste brottsligheten och särskilt mot dess svagaste länkar. De resurser som utnyttjas måste mot bakgrund av vad de riktas mot vara allsidigt sammansatta. De måste kunna arbeta snabbt och effektivt utan hindrande byråkratiskt och administrativt krångel i form av t. ex. gränsdragningen mellan myndigheter. Samhället besitter i själva verket stora resurser för förebyggande och bekämpande åtgärder inom narkotikaområdet. Men dessa resurser är splittrade i vad gäller både organisation och ansvar. Myndigheter såsom skola, socialvård, polis, domstolar och kriminalvård arbetar med narkotikaproblemet efter olika förutsättningar med olika mål och tyvärr alltför sällan i samverkan. Enligt vår mening måste nya regler för samarbetet utarbetas, med avsikt att skapa en effektivare och längre gående samverkan mellan berörda myndigheter. Vad som krävs för bekämpning av narkotikaproblemet är en snabb och effektiv organisation som har överblick över hela strukturen och snabbt kan ingripa, utreda, lagföra och följa upp effekterna av sina insatser genom hela kedjan, från inledande insatser i skola, socialvård, polis m. m. till kriminalvård eller narkomanvård och återanpassning i samhället. Organisationen skall inte strikt behöva följa myndighetsgränser. Den skall snabbt kunna på konsult- eller arvodesbas knyta till sig sakkunskap i form av t. ex. juridisk, medicinsk eller social expertis. Strävan skall vara att komma åt missbruket och riktat mot alla delar av strukturens svaga punkter. Sådana insatser skulle snabbt kunna pressa ned bruket och återställa tilltron till samhällets förmåga att tillgodose medborgarnas krav. Vi förordar därför att man tillskapar samordnande organ, lokalt, regionalt och centralt, för ledning av förebyggande och bekämpande av narkotikabruk och narkotikabrottslighet. I varje kommun måste det bildas grupper, som kontinuerligt följer narkotikafrågan. Förutom polis och sociala myndigheter bör det finnas representanter för Hem och Skola, elevföreningar och så många aktiva ungdomsoch idrottsföreningar som möjligt. Det gäller att slå tillbaka mot narkotikan på bred front, när det finns tid att göra något. På länsplanet bör motsvarande organisation samordna insatserna för narkotikabekämpning så att inga ärenden faller mellan stolarna på grund av traditionella myndighetsgränser. Vi förordar därför att en sådan grupp, bestående av representanter för polis, åklagare, domstolar, socialvårdskonsulent, sjukvårdsstyrelse, länets Hem och samt länsskolnämnden, bildas i varje län. Enligt vår mening är de åtgärder som syftar till att samordna insatserna på lokalt och regionalt plan så viktiga att dessa bör prioriteras i särskild ordning. Polisen måste ges erforderliga resurser Vi ser med stor oro den höga nivå brottsligheten nu nått. begicks över en miljon anmälda brott i . har andelen ouppklarade brott drastiskt ökat. Mot denna bakgrund är det näst intill absurt att man t. o. m. har övervägt indragningar från länen utanför storstadsregionerna. Detta skulle ha betytt att möjligheten att bevaka laglydigheten i dessa län kraftigt försämrades. Många människor är skakade över denna utveckling. De är förvånade och upprörda över att polisen tydligen inte har resurser för att klara den uppgift som samhället har lagt på denna yrkeskår. Polisens resurser har urholkats genom alltmer komplicerade brott, då framför allt ekobrott samt tunga narkotika- och våldsbrott. Resurserna har försvagats också på grund av arbetstidsförkortning, ökad rätt till ledighet m. m. har man drastiskt minskat utbildningen av nya poliser. Det betyder att man har en mycket högre avgång framför allt genom pensionsavgångar. Emellertid är inte enbart ökade polisinsatser tillräckliga för att vända den oroande brottsutvecklingen. Många andra åtgärder är nödvändiga. I vårt samhälle måste vi på alla plan verka för att hemmen och skolan skall lära barnen respekt för givna regler och för andra människors liv och egendom. Vi behöver påföljder som tas på allvar av lagöverträdare. Vi måste få alla de åtgärder som vi pekar på i denna motion för att komma åt narkotikamissbruket på bred front. Men utan fler poliser kan vi inte på kort sikt öka medborgarnas skydd mot våldsbrott, stölder och skadegörelse. Därför måste fler poliser utbildas. krav måste därför i möjligaste mån tillgodoses. bör därför göra ett uttalande av denna innebörd. Med stöd av det anförda hemställer vi [att hos regeringen begär kompletterande förslag till narkotikastrafflagen i enlighet med vad som anförts i motionen,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ett förbättrat europeiskt och internationellt samarbete genom upprättandet av en europeisk bas för bekämpandet av narkotikabrottslighet,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om lokal och regional samordning av resurser för bekämpande av narkotikamissbruket i enlighet med vad som anförts i motionen, [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ökade resurser till polisens förfogande.1] () () 1 1987/88:Ju218