ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GB02Ju708 · 1988-01-20 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju708 av Per Stenmarck (m) om rättegångskostnader i skattemål Mångå människor driver skatteprocesser mot staten. En del av dessa människor vinner sina processer. Ofta sker det emellertid till ett mycket högt pris. Den enskilde tvingas nämligen stå för sina rättegångskostnader, oavsett domstolens utslag. I sådana fall blir segern ofta en pyrrhusseger. Den summa, som man tvingas betala, kan i många fall visa sig bli långt högre än den som man genom domstolsutslaget får tillbaka. Därmed har vi legaliserat ett system där rätt tillåts heta pengar. Den som har de ekonomiska resurserna, har de bästa möjligheterna att bevisa sin rätt. Frågan måste ställas: Skall den som anser sig ha rätt inte kunna få rätt? Skall man tvingas avstå från att driva rättssak mot den ekonomiska bjässen staten, inför perspektivet att det är endast staten som har de ekonomiska resurserna att få rätt? Svaret är rimligtvis nej, men verkligheten är annorlunda. Alltfler som anser sig ha rätt, har inte råd att också få rätt. Skattemyndigheterna segrar, inte via juridisk styrka, utan på grund av motpartens ekonomiska svaghet. Detta är djupt otillfredsställande. I ett land som borde det vara en självklarhet, att medborgarrätt aldrig får heta pengar, utan att en huvuduppgift för staten skall vara att ge enskilda människor ett fullgott både inre och yttre skydd. Många människor har tvingats uppleva att så inte är fallet. Rättsstatens rykte har, som en följd av detta, blivit alltmer skamfilat. Ett antal skatteprocesser har, , fått stor uppmärksamhet i massmedia. Det har ofta rört sig om ensamma företagares kamp för att bevisa sin rätt. I några av dessa fall har man lyckats. Men frågan är om det hade kunnat ske utan ett direkt ekonomiskt stöd, från ett antal välvilligt inställda näringslivsorganisationer. Den fråga som också infinner sig är, om det finns andra människor i likartade situationer som inte fått samma stöd, och som därför tvingats avstå från att hävda sin rätt. För att undvika sådana situationer borde det vara naturligt, att den som vinner ett mål inte skall drabbas av kostnader även om den förlorande parten är den ekonomiskt överlägsna staten. Den enskildes underläge ökar i takt med att statens kontrollapparat växer. finns, bland mycket annat, bevissäkringslag, betalningssäkringslag, angiverilag och ett antal generalklausuler. Till detta skall läggas att staten förfogar över obergränsade ekonomiska resurser och en lång rad experter. Allt detta har staten råd med, eftersom vi alla gemensamt står för dessa kostnader, I det läget blir kraven som ställs på den skattskyldige allt hårdare. För att ha en rimlig chans att klara sig, måste den enskilde ha tillgång till juridisk hjälp. Detta medför ofta stora kostnader. Den princip som i detta fall borde gälla, är att en enskild som segrar i en skatteprocess inte skall drabbas av några kostnader. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ersättning för skatteprocesskostnader. 1987/88 Ju708 Per Stenmarck (m)
mot · GB02Ju709 · 1988-01-21 00:00:00 — av och () om rättegångshjälp beträffande skadestånd Inom kriminalpolitiken har brottsoffrens situation uppmärksammats alltmer. Därvid har man bl. a. förstärkt de skadelidandes möjligheter till skadestånd. Här behövs dock ytterligare förändringar av de drabbades rättsliga ställning. De skadelidande ska numera lättare bl. a. genom rättegångshjälp av åklagaren kunna få skadestånd genom att skadeståndsmålet förenas med brottmålsrättegången. Men detta gäller endast om skadeståndsanspråket framförs på grund och inte i anledning av brott. Detta är en svårbegriplig skillnad särskilt för allmänheten. Den juridiska-tekniska gränsen anses gå mellan direkt och indirekt samband mellan den brottsliga gärningen och den inträffande skadan. Härav följer att exempelvis mål om brottsoffrets förlust av inkomst hos arbetsgivaren och mål om arbetsgivarens förlust genom den skadade arbetstagarens frånvaro behandlas olika i processuellt hänseende. De stora skillnaderna mellan dessa målkategorier var väl motiverade vid införandet men så torde inte längre kunna hävdas med samma styrka. Därför borde övervägas att utjämna dessa skillnader. Härigenom skulle man undvika den svåra gränsdragningen och minska de totala rättegångskostnaderna. Några oöverstigliga kompetensproblem borde inte heller behöva uppstå för polis, åklagare och domstol. Dessutom skulle det bli uppenbara fördelar för de många människor som lidit skada av brottsligheten i samhället. Därför bör ökad samordning ske mellan brottmål och skadeståndsmål. De skadelidande parter som erhållit rättens dom på brottsskadestånd får själva vidta åtgärder för att - om brottslingen inte frivilligt betalar - tvångsvis via kronofogdemyndigheten försöka få ut skadeståndsbeloppet. Detta är en olämplig ordning av flera skäl. Många tror felaktigt att de rättsvårdande myndigheterna självmant ombesörjer verkställigheten. När man får klart för sig att man måste sköta saken själv avstår man ofta från verkställighet. För övrigt finns risk för att man genom verkställighetsåtgärder kan drabbas av kostnader utan att få ut någon del av skadeståndet. Denna ordning borde ändras för att hjälpa den brottsskadelidande medborgaren och effektivisera skadeståndsbetalningen av brottslingen. 1 1987/88. ske genom föreskrift om att domen med skadestånd efter laga kraft översänds från domstolen direkt till kronofogdemyndigheten. Sedan får verkställigheten ske med förtur och utan kostnad för den brottslidande. Dessutom bör dessa skadestånd tillerkännas bästa förmånsrätt vid konkurrens med den brottslige gäldenärens andra skulder. Den föreslagna verkställighetshjälpen är nödvändig om man vill göra allvar av satsningen på att förbättra den brottskadelidandes rättsliga ställning. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att en utredning tillsätts med uppgift att förbättra rättegångshjälpen beträffande brottsskadestånd, [att hos regeringen begär att en utredning tillsätts med uppgift att förbättra verkställighetshjälpen beträffande brottsskadestånd1]. () () 1987/88 Ju709 1 1987/881302
mot · GB02Ju710 · 1988-01-22 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju710 av () om offentlig försvarare Enligt gällande lag ska offentlig försvarare utses om det är tveksamt vilken påföljd som ska utdömas och om påföljden kan bli annan än villkorlig dom eller böter eller dessa i förening. Efter hand har en alltmer ökande kritik framförts mot att offentliga försvarare utsetts i alltför begränsad omfattning. Framför allt har det hävdats att de mest utsatta grupperna i samhället drabbas. Mer än en tredjedel av dem som dömts till fängelse stod utan offentlig försvarare. Särskilt i rattfyllerimål saknas ofta offentliga försvarare, vilket är allvarligt med hänsyn till att av de åtalade har alkoholbesvär. Även då domen blir skyddstillsyn saknas inte sällan offentlig försvarare. Eftersom en skyddstillsyn kan leda till betydande följder för den tilltalade, är även i detta avseende rättsjämlikheten hotad. Rättssäkerheten är på grund av den nuvarande ordningen i fara, en uppfattning som delas av en stark opinion, bland dem även advokater, nämndemän och domare. Gällande regler om rätt till offentlig försvarare bör ändras, inte minst mot bakgrund av att initiativ nu tages för att stärka rättshjälpen åt målsägarna. Det är angeläget att en rimlig balans skapas mellan de båda parterna i ett mål. Det har hävdats att det inte kan komma ifråga att utse offentlig försvarare enbart av kurativa skäl. Denna bedömning stämmer inte med verkligheten. Det är inte möjligt att klart skilja på kurativ och juridisk hjälp. Då nuvarande lagstiftning varit i kraft för att kunna få en överblick över tillämpningen bör åtgärder vidtagas. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av förbättrade möjligheter att få offentliga försvarare. 1* 1987/88.
mot · GB02Ju712 · 1988-01-22 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju712 av () om rättshjälp för näringsidkare rättshjälpslag ändrades i syfte att utvidga möjligheterna till allmän rättshjälp för näringsidkare. Den utformning som 8 § första stycket 3 rättshjälpslagen då fick innebär att en näringsidkare inte får beviljas allmän rättshjälp i angelägenhet som uppkommit i hans näringsverksamhet, om ej skäl föreligger för rättshjälp med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning, hans ekonomiska och personliga förhållanden eller omständigheterna i övrigt. Det räder alltså fortfarande en mycket allmänt hållen formulering utifrån vilken domstolar och rättshjälpsnämnder skall göra en helhetsbedömning i det enskilda fallet. Lagändringen synes ha något förbättrat situationen för småföretagare, men fortfarande beviljas endast rättshjälp ytterst restriktivt. a. företagare som haft en rörelse som överskridit fastställda schabloner för omsättning m. m. har drabbats härav i de numera inte sällsynta fall då det blivit nödvändigt för dem att tillvarata sin rätt efter det att företaget försatts i konkurs. Företagarens privata ekonomiska förhållanden tillmäts då ringa, om ens någon, betydelse, trots att kostnaden för den rättsliga angelägenheten ej längre kan avdras som driftskostnad. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag om att sådan ändring görs inom ramen för rättshjälpens medelstilldelning att näringsidkare ges förbättrad möjlighet att få rättshjälp också i angelägenheter som berör hans näringsverksamhet.
mot · GB02Ju713 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju713 av m. fl. om förhör med barn i brottm ålsrättegångar, m. m. Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:So236 hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om förhör med barn i brottmålsrättegång, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om anlitande av rättspsykolog som sakkunnig, 3. att hos regeringen begär att åtgärder vidtas i syfte att förbättra rättsskyddet vid barnolycksfall. () () () () () () ()
mot · GB02Ju714 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju714 av m. fl. (c) om utbildning av advokater i asylrätt m. m. Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:Sf517 hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om fortbildning av advokater i asylrätt och länderkunskap. () () () (c) () () () () ()
mot · GB02Ju716 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju716 av och () om ersättning för tilltalads bevisning Vid förundersökning om brott skall inte bara omständigheter som talar emot den misstänkte, utan även sådana som är gynnsamma för honom, beaktas. Bevis som är till hans förmån skall tillvaratas. Begär den misstänkte att förhör skall hållas med någon eller att annan utredning skall företas, skall hans begäran efterkommas om det kan antas att åtgärden kommer att ha betydelse för förundersökningen. Om åklagaren inte tillmötesgår den misstänktes krav på ytterligare utredning, kan frågan underställas rätten. Rätten kan också, om den finner det erforderligt, självmant besluta om kompletterande bevisning. Trots dessa regler förekommer det fall då en misstänkts eller tilltalads begäran om ytterligare bevisning inte får gehör hos åklagaren eller rätten. När det gäller beslut av rätten i dessa frågor, ligger det i sakens natur att ju intensivare rätten engagerar sig i utredningen, desto svårare får den att vara strängt objektiv i bevisvärderingen. Detta kan leda till en viss restriktivitet från rättens sida. Från åklagarens sida förekommer det att man avvisar sakkunnigbevisning, som den tilltalade önskar inhämta. Det förekommer mera sällan att åklagaren eller rätten avvisar vittnesbevisning eller annan utredning som den tilltalade önskar åberopa. För det fall den tilltalade har beviljats rättshjälp i brottmål - vilket dock endast ges till mindre bemedlade - kan den kompletterande utredningen införskaffas som en del av kostnaden för rättshjälpen. I övriga fall, som utgör det betydande flertalet, är det endast om åtalet ogillas, som ersättning kan erhållas för utredning som tilltalad för egen räkning har måst införskaffa. Detta kan leda till otillfredsställande konsekvenser. Om varken åklagaren eller rätten införskaffar den bevisning med vilken den tilltalade vill visa sin oskuld, bör denne inte av ekonomiska skäl avhållas från att själv sörja för sitt försvar. Detta kan gälla vittnen, sakkunniga och skriftlig bevisning. Ifråga om sakkunnig bevisning kan de ekonomiska hindren vara större. Beviljas rättshjälp i brottmål kan sakkunnig endast få ersättning enligt de regler som gäller för vittnen. De sakkunniga kan sålunda inte få någon ersättning för nedlagt arbete med skriftligt sakkunnigutlåtande, som kan vara omfattande. Den nuvarande ordningen tillfredsställer inte de rimliga rättssäkerhetskrav vi har anledning ställa. Vid allmänt åtal bör den åtalades bevisning ersättas av allmänna medel, oavsett om han eller hon har rättshjälp eller inte. Det skall inte heller vara beroende av om den åtalade blir frikänd eller inte. Denna i brottmålsprocessen viktiga fråga har uppmärksammats och det är angeläget med ett positivt förslag för att undanröja problemet. Den kostnadsökning som en reform skulle medföra, är förhållandevis blygsam med hänsyn till de fördelar som uppnås ur rättssäkerhetssynpunkt. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om förslag om tilltalads rätt till egen bevisning. () () 1987/88 Ju716
mot · GB02Ju717 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju717 av och () om rätten till offentlig försvarare m. m. Efterkrigstidens samhällsutveckling har medfört ett alltmer komplext och svåröverskådligare samhälle. Antalet lagar och författningar har ökat i en skådad omfattning. Detta har inneburit att medborgarens liv alltmer kommit att detaljregleras. upplyses vi om våra skyldigheter, antingen genom myndigheters skrivelser eller TV:s . I ett sådant samhälle är det mycket viktigt att medborgaren även upplyses om sina rättigheter och framför allt ges möjlighet att utöva dessa. För inte allt var det individens plånbok som bestämde hans möjligheter att tillvarata sina rättigheter. Den som hade råd att köpa sig experthjälp kunde alltid räkna med att få sina rättigheter bättre tillvaratagna än den som inte hade ekonomiska och personliga förutsättningar. För att råda bot på de värsta orättvisorna har statsmakterna givit tilltalade i brottmål möjlighet att få en försvarare som betalas av det allmänna och i civilmål kan medborgaren få rättshjälp för viss del av sina kostnader. Möjligheterna att få offentlig försvarare och rättshjälp har dock kraftigt urholkats. Endast om det finns uppenbar risk för påföljden fängelse kan medborgaren få offentlig försvarare och möjligheten att få rättshjälp har begränsats till ett fåtal områden, främst på familjerättens område. När det gäller förvaltningsrättsliga mål finns det i princip ingen möjlighet alls att erhålla ersättning för de kostnader man kan ha haft för att hävda sin rätt gentemot myndigheterna. Ett belysande och aktuellt exempel är skattemålet mot snickaren . Hjortberg vann visserligen målet och slapp betala . i olika avgifter, men får däremot stå för sina advokatkostnader på . Ett rättssamhälle som har inte råd med att medborgarna upplever sig rättslösa när de konfronteras med åklagare, polis och myndigheter. Det räcker inte med att de formellt har rättigheter att hävda. Medborgarna måste dessutom uppleva att de har reella möjligheter att hävda sina rättigheter. Detta kan endast ske genom att utöka möjligheterna för den enskilde att erhålla rättshjälp i förvaltningsmål, samt att utöka möjligheterna att erhålla offentlig försvarare. Därför bör en återgång till den praxis och de regler som gällde före propositionen 1983/84:23 samt justitieutskottets betänkande nummer sju, vilka resulterade i lag SFS 1983:920 gällande rätten till offentlig försvarare, beslutas. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rätten till offentlig försvarare, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvidgade möjligheter för enskild att få sina processkostnader betalda i förvaltningsmål. () () 1987/88 Ju717
mot · GB02Ju718 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju718 av m. fl. (fp) om offentligt biträde i asylärenden Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:Sf534 hemställs 1. att beslutar om rätt till offentligt biträde för alla asylsökande i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att uttalar att den allmänna rättshjälpen skall gälla även vid överklagan om beslut om flyktingstatus och för utfärdandet av resedokument. () () () ()
mot · GB02Ju721 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju721 om rättshjälp till felbehandlad patient Patientförsäkringen infördes i syfte att stärka patienternas ställning i händelse av skada uppkommen genom felbehandling i den allmänna sjukvården. Det var en angelägen åtgärd som sjukvårdshuvudmännen då vidtog, även om försäkringsskyddet ingalunda har motsvarat alla förväntningar. a. är försäkringsvillkoren förknippade med en treårig preskriptionstid. Anspråk på försäkringen som ställs sedan treårsfristen har löpt ut prövas inte. I somliga fall uppkommer emellertid misstanke om att sjukdom eller lyte kan hänföras till behandlingsskada så sent att försäkringsersättning på grund av den begränsade preskriptionstiden inte kan påräknas. Då återstår möjligheten att begära skadestånd. För åtskilliga är det så ekonomiskt betungande att föra skadeståndstalan att de måste ha rättshjälp. Men rättshjälpsnämnderna avslår så gott som alltid ansökan i dessa fall under hänvisning till ej befogat intresse (§ 8, 1 st., 9 p. rättshjälpslagen). Inte heller hemförsäkringen träder in. Vi anser att i patienternas rättsintresse deras skydd här bör förbättras. Rättshjälpslagen bör ändras så att det framgår att rättshjälp i felbehandlingsärenden kan beviljas utan särskilda skäl om patientförsäkringen på grund av preskription inte kunnat pröva fallet och, om prövning skett, när särskilda omständigheter föreligger. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i rättshjälpslagen som förordats i motionen för att stärka eventuellt felbehandlade patienters rättssäkerhet.
mot · GB02Ju801 · 1988-01-14 00:00:00 — av () om språkliga ändringar i viss lagstiftning Det finns en klåfingrighet inom lagstiftningen, vilken gör att man, förmodligen i syfte att sysselsätta yngre jurister med något de kan tänkas gå i land med, har gjort helt onödiga ändringar i språkbruket. Allt för ofta får man höra motiveringar av typ att det gäller att förenkla språket, så att medborgarna skall bättre förstå. Problemet är emellertid att det inte blir lättare att förstå svåra saker bara för att man skriver enkla ord och enbart huvudsatser i rak ordföljd. Dessutom medför många ändringar att den som äntligen lärt sig något får lära om, bara för att man uppifrån byter ord, något som är ägnat att göra överheten mindre älskad än den kanske förtjänat. Nog var det väl ganska onödigt att införa begreppet pantbrev i jordabalken, när alla vant sig vid ordet inteckning? Emellertid finns i resp. ett par nya termer som aldrig slagit igenom. Så sent som hördes i TV en reporter förklara att två barn hörts av inför lyckta dörrar. Det har det inte hetat , ty numera heter det faktiskt stängda dörrar, något som kan verka ganska konstigt eftersom rättens dörrar normalt inte står alldeles öppna ens vid alldeles helt offentliga rättegångsförhandlingar. - kunde man till och med i läsa ett rättegångsreferat, där det angavs att rätten beslöt att det skulle vara stängda dörrar, dvs. - Alla vet alltså vad lyckta dörrar är, men stängda dörrar måste förklaras för icke-jurister. Ett annat missfoster i lagboken är lyftande av livsfarligt vapen för vad vi mera fåkunniga kallar resande av livsfarligt vapen (4 kap. 5 §). Från gamla strafflagens tid uttryckes i Nordisk Familjebok beträffande Resande af lifsfarligt vapen följande: Under detta uttryck plägar man hos oss samanfatta stadgandet i Straffl. 14-15: 'Har någon, i uppsåt att skada göra eller eljest i vredesmod, emot annan dragit knif eller svärd, spänt bössa eller rest annat lifsfarligt vapen Endast jurister, härtill utbildade och tyranniserade, finner rimligt att byta "lyfta mot "resa, i det att intetdera verbet är att förstå i en konkret bokstavlig betydelse. Den som sträcker sig upp på väggen för att ta ner den laddade hagelbössan lyfter den förstås inte utan sänker den. 1 1987188.3 sami. 1987/88 Ju801 Med stöd av det anförda yrkar jag 1. att beslutar att i 4 kap. 5 § ordet lyfter skall utbytas mot reser, 2. att beslutar att i 5 kap. , i förvaltningslagen och i lagen om hyresnämnder och arrendenämnder uttrycket stängda dörrar överallt skall utbytas mot lyckta dörrar. hämtar förskäraren ur kökslådan lyfter densamma är förstås alldeles ointressant, men om lyftaren hötter med den mot sin vedersakares mage, så torde vanligt och av allmänheten använt och förstått uttryckssätt vara att det är resande av livsfarligt vapen. Mitt förslag är så enkelt att det inte behöver utredas. Det innebär nämligen inte någon saklig ändring. Ett bifall till motionen skulle däremot vara en läxa, som våra lagskrivare skulle förstå och för framtiden kanske rent av rätta sig efter, när de skall framlägga sina förslag inför .
mot · GB02Ju802 · 1988-01-12 00:00:00 — 14. att hos regeringen begär förslag till lag som innebär att personer som återfaller i brott som utgör olaga hot eller misshandel av samma offer, inom ramen för kontraktsvård skall kunna erbjudas rehabilitering. () () () () () () gotab Slockholm 1988 14204