mot · GB02Ju22 · 1988-03-31 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju22 av m. fl. (m) med anledning av prop. 1987/88:130 om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt Moderata samlingspartiet har i en motion 1987/88:Ju804 om ökad rättstrygghet av m. fl. redovisat sin syn på brottsligheten och vilka åtgärder som är nödvändiga för att minska den. 1 denna motion tar vi upp vissa frågor som särskilt berör kriminalvården. Inledningsvis vill vi kortfattat redovisa vår syn på straffets funktion. Då någon intas i en kriminalvårdsanstalt beror det på att personen av domstol ådömts en frihetsberövande påföljd för ett eller flera brott. Det ligger i sakens natur att den dömde upplever ett fängelsestraff som något obehagligt. Vi menar att detta i själva verket är ett väsentligt syfte med straff över huvud taget. Avsikten är att den person som drabbas av straffet skall uppleva det som en negativ reaktion från samhällets sida med anledning av brottet. Tanken är vidare att personen skall avhålla sig från att begå nya brott med hänsyn till det obehag frihetsberövandet medfört och önskan att undvika detta; straffhotet har då fungerat individualpreventivt. Ett ytterligare syfte med straffhot och verkställighet är att andra människor skall avstå från brottsliga handlingar, eftersom de själva inte vill riskera att bli straffade. Avstår personer från att begå brott av detta skäl fungerar straffet allmänpreventivt. Slutligen fyller särskilt fängelsestraffet i vissa fall ett skyddsbehov. Genom att en person berövas sin frihet utgör han inte längre ett hot mot övriga människor i samhället. Det är ofrånkomligt att ett fängelsestraff är något obehagligt. Men det obehagliga skall vara frihetsberövandet i sig. Det är känt att de som intas i anstalt i många fall har både sociala, utbildningsmässiga, psykiska och medicinska problem. Allt talar för att det allmänna skall vidta åtgärder för att skapa så goda förhållanden för den intagne som anses möjliga. Några exempel på detta kan nämnas. Det är viktigt att den intagne får vård för alla former av missbruk. Ett annat krav är att en intagen skyddas mot våld eller trakasserier från andra intagna. Ett tredje krav är att den intagnes möjligheter att klara sig i samhället efter frigivningen förbättras genom yrkesutbildning eller social träning. Det finns i dessa och andra hänseenden brister i dagens kriminalvård. Vi skall kortfattat beröra en del av dem nedan. Bristfälligt förslag från regeringen 1987/88 Ju22 Enligt propositionen är det angeläget att hålla fast vid de principer sorn lädes till grund reform på området. Dessa principer går bl. a. ut på att man så långt det är möjligt med hänsyn till kravet på samhällsskydd och differentiering skall främja de intagnas samhällsanpassning och motverka de skadliga följderna av fängelsestraffet. Vi menar att det är nödvändigt att bedöma värdet av dessa principer mot bakgrund av brottsutvecklingen och utvecklingen inom kriminalvården . Då finns det anledning att framhålla att begicks knappt 550000 brott mot . hade antalet brott av motsvarande kategori stigit till 926 000. har det blivit allt tydligare att strafftiderna ofta ligger mycket nära straffminimum. Vidare har det för allmänheten blivit uppenbart att många brott - ofta grova - begås av personer som formellt avtjänar frihetsberövande påföljder, men som av olika anledningar befinner sig på fri fot. Mot denna bakgrund är det inte möjligt att låta de principer som kriminalvårdsreform vilade på ensamma vara vägledande då kriminalvården utformas. Principen om medborgarnas rätt att bli skyddade mot brott måste ges ökad betydelse. En annan grundläggande princip, som måste respekteras då kriminalvården utformas, är straffets allmänpreventiva funktion. Detta synsätt leder till att i en ny kriminalpolitik stramare regler måste gälla inom kriminalvården. Bevakningen av intagna i kriminalvårdsanstalter måste förbättras. Utrymmet för legalt vistande utanför anstalten måste begränsas påtagligt. Permissioner får i första hand komma i fråga som ett led i återanpassning i nära samband med frigivning. I propositionen föreslås att den som har dömts till fängelse i lägst för grov narkotikabrottslighet skall kunna särbehandlas under straffverkställigheten. Denna ordning överensstämmer med vad som tillämpas . Som en nyhet föreslås vidare i propositionen att samma särbehandling skall kunna ske även av intagna som har dömts till fängelse i lägst för brott av annat slag. I likhet med vissa remissinstanser menar vi att särbehandling skall gälla alla intagna som har dömts till fängelse i lägst . Vi vill framhålla att en person som har erhållit ett så långt fängelsestraff som normalt sett har gjort sig skyldig till mycket svår brottslighet, exempelvis allvarliga våldsbrott. I denna fråga måste allmänhetens skyddsintresse sättas i första rummet. Därför bör samtliga personer som dömts till fängelse och intagna som annars avtjänar ett så långt fängelsestraff kunna särhandlas. Enligt propositionen skall en intagen som blir föremål för särbehandling alltid vara placerad i sluten riksanstalt och i de fall permission blir aktuell skall den intagne alltid stå under bevakning. Propositionens förslag innebär emellertid inte att samtliga personer som dömts till fängelsestraff av viss längd kommer att särbehandlas på detta sätt. Särbehandling kommer endast bli aktuell om det kan befaras att den intagne är särskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhet innan verkställigheten i anstalten har avslutats eller om det kan befaras att den intagne är särskilt benägen att avvika under straffverkställigheten. Vi kan inte biträda propositionens förslag i dessa delar. Enligt vår mening Mot. 1987/88 bör särbehandling regelmässigt ske då någon dömts till lägst fängel- Ju22 se. Endast undantagsvis skall särbehandling kunna underlåtas. För en sådan lösning talar flera skäl. Som ovan framhölls har den som skall avtjäna fängelsestraff gjort sig skyldig till allvarliga brott. Man torde då kunna utgå från att det hos en sådan person finns en klar benägenhet att fortsätta brottslig verksamhet innan verkställigheten i anstalt har avslutats. På motsvarande sätt ligger det i sakens natur att den som erhållit ett så förhållandevis långt frihetsstraff är benägen att rymma. Till detta skall fogas att möjligheterna att göra en prognos av den natur som föreslås i propositionen är begränsade. Det har i kriminologisk forskning gällande risken för återfall i samband med villkorlig frigivning klarlagts att denna typ av bedömningar är behäftad med stora brister. Motsvarande forskningsrön var en av orsakerna till att interneringsstraffet avskaffades i vårt land. Mot denna bakgrund bör någon individuell bedömning av frågan om särbehandling normalt sett inte komma till stånd. Detta innebär vidare ökad rättssäkerhet för den dömde, genom att han kan förutse hur straffet kommer att verkställas. Det är väl känt att en stor del av alla brott i begås av narkotikamissbrukare. Brott begås för att missbrukaren skall kunna få pengar till att köpa narkotika. Missbrukaren kan då göra sig skyldig till rån och stölder. Men brott begås också på grund av att missbrukaren är påverkad av narkotika. Så kan vara fallet beträffande misshandel och trafikbrott. Mot denna bakgrund är det inte egendomligt att många av de intagna i kriminalvårdsanstalterna är narkotikamissbrukare. Detta har varit föremål för studier från sida (Rapport 1987:5). Av rapporten framgår följande: t. o. m. intogs ca 7 500 personer dömda till två månaders fängelse eller skyddstillsyn jämte fängelse. Av dessa bedömdes som grava narkotikamissbrukare, som narkotikamissbrukare och som icke narkotikamissbrukare. Jämfört innebar detta en ökning med ca 500 intagna narkotikamissbrukare. hade andelen av missbrukarna som bedömdes som grava narkotikamissbrukare ökat från år /87. Slutsatsen av detta är att kriminalvårdens anstalter tagit emot fler fängelsedömda med ett pågående narkotikamissbruk och att fler av dem var att betrakta som grava missbrukare. Mot denna bakgrund är det inte egendomligt att många intagna försöker fortsätta sitt narkotikamissbruk även inne på anstalterna. Tyvärr är förutsättningarna för ett sådant beteende goda. Det finns tillgång till narkotika i praktiskt taget varje kriminalvårdsanstalt i vårt land. Det har visserligen startats s. k. drogfria projekt på ett flertal anstalter. Dessa projekt bygger dock på aktiv medverkan från den intagnes sida och omfattar endast en mindre del av de intagna på en anstalt. Som anfördes inledningsvis finns ett starkt samband mellan narkotika- Mot. missbruk och brottslighet i samhället. På samma sätt finns ett samband mel- Ju22 lan narkotikamissbruk inne i anstalterna och olika lagöverträdelser som äger rum där. Vi menar att det är en skyldighet för det allmänna att garantera de intagna en narkotikafri miljö. Interner får aldrig, frivilligt eller genom tvång från andra interners sida, bli missbrukare . För många missbrukare skulle narkotikafria anstalter kunna innebära en vändpunkt i livet. Det krävs kraftfulla insatser vad gäller bekämpning av den langning och det narkotikamissbruk som förekommer inom kriminalvården. Kriminalvårdsanstalterna skall vara narkotikafria. Annars är kampen mot narkotikan inte trovärdig. har enhälligt krävt att åtgärder vidtas för att skära av tillförseln av narkotika till anstalterna. Att som endast ha narkotikafria avdelningar på vissa anstalter är inte tillräckligt. För att komma till rätta med missförhållandena måste ett antal åtgärder vidtas beträffande anstalterna. Det krävs en klar differentiering av de olika kategorierna interner på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar. Narkotikamissbrukare eller narkotikalangare måste hållas för sig och möjligheterna att ta emot brev, att utnyttja telefon, ta emot besök m.m. måste starkt begränsas eller hårt kontrolleras för sådana grupper. Självklart måste även permissionsreglerna för personer som dömts för narkotikabrott skärpas. Den kriminalisering av bruket av narkotika som föreslagits kommer - även om förslaget inte är tillräckligt långtgående - att innebära något bättre möjligheter att ingripa mot missbruket på anstalterna. Det är viktigt att kriminalvården tillvaratar de möjligheter denna lagstiftning ger. Uppdagas missbruk eller hantering av narkotika skall detta kunna resultera i exempelvis inskränkt rörelsefrihet inom anstalten eller förlängt fängelsestraff. I den ovan nämnda motionen av m. fl. har yrkanden i dessa frågor framställts. Det går att skapa drogfria kriminalvårdsanstalter. Vad som fattas är den politiska viljan att genomföra nödvändiga åtgärder. Våldsbrott är inte ovanliga i kriminalvårdsanstalterna. Det är dock svårt att få fram uppgifter om hur många fall av misshandel som faktiskt inträffar. Detta beror bl. a. på en låg anmälningsbenägenhet hos internerna och varierande rapporteringsbenägenhet hos personalen. Det finns dock tecken på att en viss ökning av våldsbrotten har ägt rum . a. har antalet intagna som begär frivillig isolering stigit. Anledningen till en sådan begäran torde i flertalet fall vara att internen är rädd för repressalier från medintagnas sida. Narkotika anses som en av de främsta anledningarna till konflikter på an- Mot. Huvudsakliga skälet till detta är att vissa personer får sådana skulder Ju22 att andra försöker pressa dem till att betala genom hotelser eller fysiskt våld. En annan orsak till hot eller våld är att tjallare trakasseras av andra intagna. Som framgått av det ovan anförda kommer säkerligen antalet våldsbrott att minska inom anstalterna om åtgärder vidtas för att göra dem narkotikafria. Det är vidare nödvändigt att anstalternas ledningar vidtar ytterligare åtgärder för att garantera att sådan uppsikt hålls över de intagna att våldsbrott försvåras eller i vart fall normalt sett upptäcks. I den kriminella världen finns ett starkt inslag av kvinnoförtryck. Ofta är kvinnorna passiva följeslagare till aktiva manliga narkomaner, som är brottslingar. Detta är bakgrunden till att svåra problem kan uppstå på anstalter där både män och kvinnor är intagna. En del av svårigheterna skall nämnas här. Kvinnor som har utnyttjas utanför anstalten kan hamna i samma läge intagna på en anstalt. a. kan kvinnor bli pressade att föra in droger till anstalten i samband med permission eller frigång. Prostituerade kvinnliga intagna fortsätter sin verksamhet inne på anstalten, ofta mot ersättning i form av narkotika. Även icke prostituerade och icke missbrukande kvinnor blir utsatta för trakasserier och sexuella närmanden och inviter från manliga intagna. Anstalterna är ofta byggda med tanke på manliga intagnas behov. Fritidsaktiviteter och arbete sker utifrån manliga intressen. Kvinnor har små möjligheter att få vara i fred eller umgås enbart med andra kvinnor och kan sällan ta upp speciella kvinnoproblem i olika gruppaktiviteter på anstalter, exempelvis i frigivningskurser eller motivationsgrupper. Vi menar mot bakgrund av det anförda att det finns anledning att ifrågasätta om anstalter för både män och kvinnor skall användas. Det finns anledning att utreda om det inte är lämpligare att genomgående ha särskilda anstalter med speciella behandlingsprogram för kvinnliga intagna. En sådan utredning bör överväga situationen för barn som vistas på anstalter tillsammans med en förälder. Det förekommer att främst barn bor med modern på anstalt. Det är givet att anstaltsmiljön inte är utformad för att passa barn och lika givet är att en sådan omgivning kan ge upphov till störningar hos barnen. Det är inte säkert att det vore till barnets bästa att skiljas från föräldern och uppfostras på annan ort, även om detta naturligtvis kan vara ett alternativ i vissa fall. Det bör dock utredas om det är möjligt att på vissa anstalter skapa särskilda enheter, utformade för att passa intagna med små barn. På lokalanstalter och öppna riksanstalter får interner fritt inneha pengar till obegränsat belopp. På de slutna riksanstalterna får en intern däremot inneha högst . Det förekommer att interner på olika sätt spelar om pengar. En intern kan därmed skaffa sig en tämligen stor summa. Det förekommer också att pengar smugglas in på riksanstalter. Dessa medel kan sedan av interner användas exempelvis för kontant betalning av narkotika, som säljs av antingen andra interner eller besökare. Det finns anledning att överväga om interner skall ha tillgång till penningmedel i den utsträckning som gäller. Det kan visserligen med visst fog hävdas att saknas likvida medel kan interner sätta sig i skuld för att exempelvis få tillgång till narkotika. Vi menar dock att nuvarande förhållanden motiverar en översyn av gällande regler. Denna översyn bör även omfatta rätten för interner att inneha pengar på lokalanstalter och öppna riksanstalter. Såsom vi har närmare utvecklat i ovan nämnda partimotion är det nödvändigt att bevakningen av de intagna förbättras på kriminalvårdsanstalterna. Vi menar att det är ett rimligt krav att det i princip bör vara omöjligt för en intern att avvika från en anstalt. Syftet med att någon ådöms en frihetsberövande påföljd är just att denne skall vara berövad sin frihet. Det ligger därmed i sakens natur att bevakningen måste vara god så att intagna inte kan avvika. Det föreligger påtagliga brister i detta avseende beträffande anstalterna i vårt land. Det måste bli ändring på detta. På motsvarande sätt måste permissionsvillkoren allmänt sett bli stramare även beträffande intagna som inte är föremål för särbehandling. Särskilt vad gäller personer som gång på gång återfaller i brott bör möjligheterna till obevakade permissioner starkt begränsas. Många personer som dömts till frithetsberövande påföljd och sedan friges återfaller i brott. Såsom vi har utvecklat i den ovan nämnda partimotionen har detta bl. a. samband med att påföljderna är förhållandevis milda även för vanebrottslingar. Det finns dock anledning att överväga ytterligare åtgärder för att stödja den som frigivits från ett fängelsestraff. För den frigivne löper normalt sett en prövotid av . Vi menar att det är en angelägen uppgift för det allmänna att uppmuntra frivilliga krafter som önskar stödja frigivna personer. Såväl enskilda personer som ideellt verkande organisationer torde ha ett intresse att aktivera sig i sådan verksamhet. Vi menar att om den tidigare dömde fick nya kontakter och stöd på detta sätt minskar risken för återfall i brott. Enligt 26 kap. 15 § kan övervakningsnämnd meddela sär- Mot. skilda föreskrifter för en frigiven om det kan antas att han för sin anpassning Ju22 i samhället behöver sådant stöd. Särskilda föreskrifter får avse bl. a. vistelseort eller bostad och arbetsanställning eller annan förvärvsverksamhet. Om den frigivne inte sköter sig kan övervakningsnämnden i sista hand förverka den villkorligt medgivna friheten till av högst en månad varje gång. Vi menar att det kan finnas anledning att utnyttja dessa möjligheter i ökad utsträckning. Man kan anta att det inte sällan finns möjligheter att förskaffa en frigiven såväl bostad som anställning på en annan ort än den han tidigare var bosatt i. Allt talar för att en frigiven som erhåller såväl arbete som bostad löper mindre risk att återfalla i brott. Denna risk är också påtagligt mindre om den frigivne har förflyttats till en ny miljö och inte längre umgås i kretsar där brottsbenägenheten är hög. Det kan i detta sammanhang finnas anledning att överväga om övervakningsnämndens rätt att förverka villkorligt medgiven frihet bör vidgas. Det torde ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om straffets funktion och den ökade vikt som måste fästas vid allmänpreventiva krav och skyddshänsyn, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om principer för kriminalvården, 3. att beslutar att alla som avtjänar fängelse i regel skall särbehandlas i enlighet med vad som anförts i motionen, 4. att beslutar att någon prövning av frågan om särbehandling av intagen i princip inte skall äga rum under straffverkställigheten, 5. att hos regeringen begär utredning med syfte att skapa skilda anstalter för manliga och kvinnliga intagna, 6. att hos regeringen begär utredning med syfte att på vissa anstalter skapa särskilda enheter utformade för att passa intagna med små barn, 7. att hos regeringen begär utredning om intagnas rätt att inneha penningmedel i anstalt, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bevakning av intagna samt intagnas permissioner, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om stöd till frigivna. 1987/88 Ju22 () () () () () () () () () () ()