mot · GB02Fi22 · 1988-05-11 00:00:00 — Till skillnad från den senaste långtidsutredningen (LU 87) diskuteras inte i treårskalkylerna skatteutvecklingens negativa inverkan på lönebildningen. Det växande skattetrycket har medfört att de disponibla inkomsterna ökat förhållandevis långsamt . Detta har naturligtvis gjort det svårare att åstadkomma låga nominella löneökningstal. Inte heller sägs någonting om att skillnaderna i marginalskatter mellan olika löntagargrupper försvårar lönerörelserna, eftersom lika stora procentuella lönelyft för alla betyder en väsentligt lägre procentuell ökning av de disponibla inkomsterna i vissa inkomstlägen än i andra. Detta tenderar att utlösa motkrav från missnöjda grupper och kan därmed lätt medverka till en inflationistisk uppskruvning av löneläget. Enligt vår mening är det orealistiskt att tro att under ett fortsatt stigande skattetryck och en stark inhemsk efterfrågan skall klara att få ned lönekostnadsökningarna till och inflationen till 2 å . Den antagna ökningen av den totala konsumtionen innebär stora risker för en alltför snabb löneglidning och i förlängningen en inflatorisk överhettning. För att klara denna balansgång måste finanspolitiken skärpas i syfte att ytterligare bromsa i första hand den offentliga konsumtionsökningen. Dessutom måste hushållssparande! I treårskalkylerna har inte någon särskild budgetförstärkning lagts in i form av besparingar. Enligt vår mening måste ytterligare besparingar komma till stånd med skattesänkningar som stimulerar produktionen i det privata näringslivet. En annan brist i treårskalkylerna är att man utgår från att verksamheten i den offentliga sektorn kommer att bedrivas på samma sätt som . I den senaste långtidsutredningen gjordes en intressant genomgång av produktivitetsutvecklingen i den offentliga sektorn och hur alternativa finansieringssätt och organisationsformer skulle kunna förbättra produktiviteten. Enligt vår uppfattning måste den offentliga verksamheten effektiviseras, omstruktureras och avmonopoliseras. Förändringar i den offentliga verk samheten handlar lika mycket om att tillförsäkra medborgarna en bättre Mot. 1987/88 fungerande service som att ta till vara initiativkraft och spara på offentliga Fi22 utgifter. Att även ersätta delar av den offentliga verksamheten och skapa alternativ till dessa i form av privata alternativ, även inom ramen för offentlig finansiering eller obligatorisk försäkring, innebär inte bara möjligheter till en effektivare och därmed billigare produktion utan även större variationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket befrämjar valfriheten för både kommuner och näringsidkare. Det innebär också större frihet för dem som arbetar i offentlig sektor att välja arbetsgivare eller starta eget. I den långtidsbudget som presenteras i kompletteringspropositionen belyses utvecklingen av statsbudgetens inkomster och utgifter /93. Syftet med kalkylerna är att redovisa vilken budgetutveckling som blir följden om inga beslut fattas om ändrade utgifter eller inkomster. arbetar långtidsbudgeten med två alternativ. I det s. k. lågalternativet antas löneökningarna uppgå till 1988 och för åren därefter. Priserna antas stiga 1988 för att därefter falla successivt till 1993. Tillväxten antas bli i genomsnitt för perioden. Räntan förutsätts falla successivt från till 1993. I detta alternativ beräknas budgetunderskottet i löpande priser bli 4,7 miljarder /93. I det andra alternativet högalternativet stiger lönerna med 5 å . Inflationen antas ligga på och den inhemska räntenivån hållas uppe vid . Tillväxten väntas i detta alternativ uppgå till en halv procent . I detta relativt ogynnsamma ekonomiska utvecklingsscenario ökar budgetunderskottet till nästan . 1992/93. Den ökning av budgetunderskottet som sker i högalternativet beror på att statsinkomsterna minskar till följd av lägre tillväxt, medan statsutgifterna ökar i samma takt som i lågalternativet. Vi ser det dock som sannolikt att en sådan stagflation som högalternativet skulle innebära leder till väsentligt större budgetförsämringar än vad beräkningarna i långtidsbudgeten indikerar. Med ökad arbetslöshet skulle det t. ex. vara svårt att hålla tillbaka krav på höjda offentliga utgifter. Ett större budgetunderskott skulle också minska förtroendet för den ekonomiska politiken och öka inflationsförväntningarna. Om den allmänna ekonomiska utvecklingen innebär att lågalternativet realiseras och att nolltillväxt i kommunernas utgiftsökningar uppnås, erhålls ett fortsatt överskott i den samlade offentliga sektorns finanser. Vi ser det inte som ett mål för den ekonomiska politiken att bygga upp ett permanent överskott i den offentliga sektorn. Sparandet bör i stället ske i företagen och i hushållen. Balans i den offentliga sektorns finanser gör det därför möjligt att sänka skattetrycket och därmed öka kapitalbildningen i den privata sektorn, om det privata sparandet kan förmås att öka. Ett lägre skattetryck innebär dessutom att en högre tillväxt lättare kan realiseras. 5 Regeringens ekonomiska politik 5.1 Tredje vägens politik misslyckad 1987/88 Fi22 I den reviderade finansplanen görs återigen ett stort nummer av den s. k. tredje vägens ekonomiska politik. Det finns därför anledning att närmare granska dess syften och resultat. Socialdemokraternas ekonomisk-politiska strategi vid återkomsten i regeringsställning byggde på att den stora devalveringen skulle föra in i en bana av exportledd tillväxt. Därvid skulle de bytesbalansproblem som präglat ekonomin förbytas i bestående överskott och tillväxten öka. Den första fasen av denna politik sammanföll något tursamt med en internationell konjunkturuppgång i huvudsak genererad genom expansion i som tillsammans med det förbättrade kostnadsläget ledde till en uppgång av exporten. Svensk industri återerövrade en del av de marknadsandelar som tidigare gått förlorade. Industriexpansionen ledde till att den kapacitetsreserv som fanns successivt minskade. De tidigare underskotten i bytesbalansen förbyttes i ett litet överskott 1984. Även de offentliga finanserna förbättrades. Till viss del skedde detta genom budgettekniska omläggningar, men förbättringen var också en följd av de många skatteoch avgiftshöjningarna. klingade emellertid devalveringseffekterna av och exportindustrin började återigen förlora marknadsandelar. Bytesbalansen försämrades åter och visade ett saldo på minus . Det föreföll därmed som om den tredje vägens politik skulle vara tillbaka nära utgångspunkten, eftersom de problem som den var avsedd att lösa återigen framträdde. Gynnsamma internationella förändringar kom dock att dölja de underliggande problemen i svensk ekonomi. Sänkta oljepriser, fallande internationella räntor och lägre dollarkurs hade en gynnsam inverkan på bytesbalansen, som förbättrades markant. Beräkningar visar att de positiva nettoeffekterna av dessa internationella faktorer översteg . Utan dessa gynnsamma omständigheter skulle bytesbalansen ha fortsatt att försämras till ett underskott på . Regeringens övergripande ekonomisk-politiska strategi syftade till att först öka nettoexporten och få till stånd en expansion inom den konkurrensutsatta delen av näringslivet. Därefter skulle de resurser som tillväxten skapade avsättas för investeringar i ny kapacitet så att industrin kunde generera fortsatt tillväxt. I den inledande fasen skapades i stort sett hela den ekonomiska tillväxten genom en ökad nettoexport (se tabell 2). Endast en mindre del av resurstillväxten användes för konsumtionsökning. I den senare fasen skulle investeringarna öka. Men tabell 2 visar att investeringar och nettoexport gav litet eller t. o. m negativt bidrag till tillväxten efter 1985. Den försämring som äger rum beror således på att den ekonomiska politiken haft en felaktig inriktning . Bidrag till BNP-tillväxten. Procent av föregående års BNP Mot. 1983 1984 1985 1986 1987 1988 -0,7 -0,9 -0,3 -1,3 -0,2 -0,4 -0,6 -0,5 -0,3 -0,3 -1,7 -0,7 -0,6 -0,7 Källor: , och Om denna typ av konsumtionsinriktad expansionspolitik skrev den socialdemokratiska regeringen i sin första finansplan 1983: Om denna strategi skulle tillämpas på den svenska ekonomin i dess nuvarande svaghetstillstånd, skulle den ofelbart leda till ett bakslag och framtvinga en markant omläggning av den ekonomiska politiken i kraftigt åtstramande riktning. för regeringen just en sådan politik som den själv utdömde i den första finansplanen 1983. Det bakslag man varnade för höll på att inträffa men undveks tillfälligt genom gynnsamma internationella förhållanden. De prognoser som presenteras i den reviderade finansplanens treårskalkyler visar att bakslaget nu är nära förestående. De stora devalveringarna, den internationella konjunkturuppgången och halveringen av oljenotan har givit regeringen ett andrum för att återupprätta ett fungerande marknadssystem som kan generera varaktig tillväxt. Detta andrum har emellertid inte utnyttjats för att ta itu med strukturella tillväxthinder såsom t. ex. det höga skattetrycket, de offentliga monopolen, regleringsapparaten och den otillräckliga lönespridningen. Tvärtom har skattetrycket, som är det viktigaste tillväxthindret, höjts kraftigt av den socialdemokratiska regeringen. Som en effekt av sammantaget 119 införda och höjda skatter har skattetrycket höjts med drygt 50 miljarder . Till följd av det tidigare hårda skattetrycket och den ytterligare skärpning som socialdemokraterna genomfört betalar svenska folket . mer i skatt, i reala termer, jämfört med . Eftersom tillväxten i totalproduktionen var , gick inte till skatt. Räknas även pensionsskatten in, tog den offentliga sektorn hand om av ökningen av BNP. En skattepolitik som innebär att ingenting av värdet av ökade ansträngningar lämnas kvar åt dem som svarat för produktionsförbättringen lägger allvarliga hinder i vägen för en ökad tillväxt. Att utvecklingskraften i ekonomin är allvarligt försvagad visas också av att den årliga tillväxten i endast varit under de tre senaste åren trots god efterfrågan på såväl hemma- som utlandsmarknaderna. OECD-området har produktionsökningen varit i genomsnitt under Mot. 1987/88 . Det är egentligen inte förvånande att regeringen varit ointresserad av att undanröja de tillväxthinder som finns i den svenska ekonomin. Skälet är att den s. k. tredje vägens ekonomiska politik egentligen inte var så komplicerad. Den hade en stor devalvering 1982 som dominerande inslag. Det räckte inte. Det står därför nu alltmera klart att den s. k. tredje vägens politik har misslyckats. 5.2 Den reviderade finansplanens riktlinjer uttryckte vi förvåning över att regeringen föreföll inte bara stå helt utan idéer om konkreta åtgärder utan också sakna ekonomisk-politisk strategi. Budgetpropositionen och finansplanen var unikt tunna till både omfattning och innehåll. Vi ställde oss tvivlande till att regeringen skulle lyckas bringa ned löneökningarna till i enlighet med sitt huvudalternativ i finansplanen. Den inhemska efterfrågan bedömde vi som mycket högt uppdriven, något som vi varnat för , och regeringen hade, enligt vår mening, försummat att lägga en god grund för avtalsrörelsen genom att sänka marginalskatterna. Utvecklingen har besannat våra farhågor. Vi framhöll även att regeringens brist på framförhållning gång på gång lett till att åtgärdspaket brådstörtat har måst framläggas för att möta uppkommande kriser. 1 sådana situationer har skattehöjningar varit det styrmedel som snabbt kunnat sättas in. Därmed har också skattetrycket skärpts ytterligare, vilket är en viktig orsak till problemen redan från början. Vi varnade också för att bristen på konkreta och rätt utformade ekonomisk-politiska åtgärder och frånvaron av handlingsberedskap i finansplanen skulle komma att medföra att det tidigare mönstret med hastigt improviserade krispaket skulle upprepas. Även i detta hänseende har våra farhågor besannats. I den reviderade finansplanen pekas på flera ställen på behovet av efterfrågedämpande åtgärder, och som vanligt kommer regeringen med förslag om ytterligare skattehöjningar, som drar upp skattetrycket ytterligare trots tidigare löften om motsatsen. Som medel att dämpa efterfrågan i ekonomin är även det senaste åtgärdspaketet ett slag i luften. Dessutom har vidtagit korrigerande åtgärder i syfte att höja räntenivån. Denna åtgärd är en ordentlig bakläxa åt regeringens ekonomiska politik. ingripande vid ett i hast utlyst sammanträde bekräftar att den s. k. tredje vägens politik inte fungerar. Situationen påminner om vad som hände , då en alltför svag finanspolitik inför valet fick korrigeras med kreditpolitiska åtgärder. Då räddades vi av oljenotans halvering. Men denna typ av kvartalspolitik angriper endast symptomen på svårigheterna i ekonomin. I stället krävs en annan och mera långsiktigt inriktad ekonomisk-politisk strategi av den typ som moderata samlingspartiet förespråkar, med åtgärder såsom lägre offentliga utgiftsökningar, sänkta skatter och avreglering av ekonomin. 5.3 Avtalsrörelsen och lönebildningen Inte har regeringens mål för löneökningarna förverkligats. Av diagram 7 framgår tydligt att de årliga lönehöjningarna genomgående hamnat högt jämfört med våra viktigaste konkurrentländer. Regeringens ekonomiska politik är i detta avseende ett enda stort misslyckande. Lönekostnadsökningarna för industriarbetare i och i 14 OECDländer 19801987. Årlig procentuell förändring, nationell valuta 1982 1963 1984 1985 1986 1987 Anm.: är sammanvägda enligt varje lands betydelse som konkurrent till på världsmarknaden. Källa: , , och . Detta måste också bli omdömet om årets avtalsrörelse, eftersom målet att lönestegringen skulle stanna vid inte kommer att uppnås på långt när. I den moderata partimotionen pekade vi på de faktorer som skulle göra det svårt att hålla tillbaka lönestegringen. Bland dem kan nämnas högt kapacitetsutnyttjande, stor efterfrågan på arbetskraft, betydande spänningar mellan olika löntagargrupper inom och mellan avtalsområdena, det förhållandet att första avtalsåret brukar bli dyrast och att det dessutom är valår. Men som det största problemet framhöll vi att regeringen underlåtit att med skattelättnader bädda för måttfulla löneökningar som ändå kunde medge bevarad köpkraft. Vi gjorde den bedömningen grundad på erfarenhet att den genomsnittliga löneökningen snarare skulle hamna över än . I den reviderade finansplanen har regeringen höjt löneantagandet från . Därmed hoppas man undgå jämförelser med skräckalternativet , vilket baserades på löneökning. Skälet till att finansministern kan klänga sig fast vid fiktionen att 7-procentsgränsen ännu inte är genombruten är förutom den sedvanliga underskattningen av löneglidningen att avtalsparterna i stor utsträckning använt det gamla förhandlartricket att skjuta lönehöjningarna en bit in . 1987/88 genomslaget blir då inte fullständigt . Men lönenivån höjs fullt Fi22 ut inför nästa avtalsrörelse, då man får problem med överhänget från föregående år. Regeringen har ett särskilt ansvar för löneutvecklingen inom det statliga området. Trots beslutet om ett lönetak på blir här nivåhöjningen och överhänget . Förutsättningarna att klara ett fortsatt lönetak på och än mer den i treårskalkylerna angivna målsättningen på ter sig därmed utomordentligt dåliga. har det även slutits några tvåårsavtal. Inom den kommunala sektorn höjs lönerna med 11,5 1988 och 1989. Chaufförerna inom nådde , varav hälften och hälften . Att under sådana omständigheter åstadkomma ett trendbrott i lönebildningen, så att den genomsnittliga uppgången stannar vid , är helt enkelt inte möjligt. Genom de alltför stora nominella löneökningarna drabbas kommuner och landsting av ökade kostnader. De beräkningar som redovisades i den preliminära nationalbudgeten visade att kommunernas finanser försämras med drygt 6 miljarder och med lika mycket som ett resultat av att lönerna och stiger med 7 i stället för med de som var regeringens huvudalternativ. Moderata samlingspartiet har länge förordat en politik som innebär både sänkta skatter och minskade statsbidrag till kommunerna. Därigenom skulle löneavtal kring fyraprocentsnivån möjliggöras och kommunsektorn inte drabbas av stora kostnadsökningar. Kommunerna skulle således klara den minskning av statsbidragen som vi föreslog . De nu träffade avtalen minskar möjligheterna att göra indragningar från kommunerna . Genom regeringens underlåtenhet att vidta åtgärder som skulle ha underlättat årets avtalsförhandlingar drabbas kommunerna av stora kostnadsökningar både 1988 och 1989. Det hindrar inte att skattepolitiska åtgärder är angelägna för att dämpa lönestegringen . Vi moderater har på ett tidigt stadium lagt förslag om marginalskattesänkningar 1989 och därtill inflationsskydd för skatteskalan i syfte att underlätta den kommande avtalsrörelsen. Finansministern har tidigare vänt sig emot tanken på skattelättnader , men regeringen aviserar nu att överläggningar med arbetsmarknadens parter kan leda fram till vissa förändringar. Vi vidhåller att marginalskatterna måste sänkas alldeles oavsett resultatet av sådana samtal. Det måste också understrykas, att det inte räcker med justeringar i skatteskalan. Frånvaron av inflationsskydd kommer att slå hårt, när inflationen ligger kring . Därtill kommer att regeringen har föreslagit en höjning av pensionsavgiften . har det bekräftats att myten om en socialdemokratisk regerings överlägsna förmåga att förmå avtalsparterna till uppgörelser inom det samhällsekonomiska utrymmet saknar förankring i verkligheten. Eftersom lönestegringen i våra viktigaste konkurrentländer torde stanna vid , ökar lönerna nästan dubbelt så snabbt i , och samma bild kan befaras . För ekonomiska framtid är egentligen ingenting viktigare än att Mot. få hejd på spiralen skatterlönerpriser. Enligt vår mening är det nödvän- Fi22 digt att börja på skattesidan. Så länge vårt land har den fria världens hårdaste skattetryck som därtill skärps successivt och så länge hela produktionsökningen dras in till det allmänna, lär det förbli omöjligt att föra ned kostnadsstegringen till i nivå med vad som gäller i våra viktigaste konkurrentländer. 5.4 Regeringens ekonomisk-politiska åtgärder Från moderat håll har vi länge framhållit att den snabba konsumtionsökning som ägt rum och som väntas fortsätta även borde ha bromsats på ett tidigt stadium genom åtstramning av den offentliga konsumtionen och genom åtgärder som verkningsfullt stimulerat hushållssparande!. Vi förutspådde att regeringen till följd av sin passivitet skulle tvingas ingripa med ett improviserat och brådskande åtgärdspaket. kan vi konstatera att vi fått rätt på denna punkt. Regeringen föreslår i kompletteringspropositionen åtstramningsåtgärder som riktar sig mot hushållen. Genom sin underlåtenhet att föreslå konsumtionsbegränsande insatser i den offentliga sektorn och sparstimulanser för hushållen tvingas nu regeringen till nya skattehöjningar. Vi motsätter oss bestämt en ytterligare skärpning av skattetrycket, något som även olika regeringsföreträdare erkänt inte borde komma till stånd. Eftersom privatkonsumtionen ökar snabbare än hushållens disponibla inkomster, försämras sparandet. Regeringen räknar för tredje året i följd med att hushållssparande! blir negativt och tvingas dessutom dra ner sin tidigare prognos för sparkvoten under innevarande år. Det fall i hushållens sparkvot som ägt rum beror i huvudsak på ett minskat sparande i småhus. En viktig förklaring till detta är den avdragsbegränsning som genomfördes . Den diskussion som förs särskilt mot bakgrund av den inkomstskatteutredning som finansministern tillsatt, där ytterligare och väsentligt större avdragsbegränsningar diskuteras för t. ex. villaägare - motverkar således en återhämtning av hushållssparande!. Regeringens passivitet i fråga om hushållssparande! är också en viktig förklaring till den uppkomna situationen. Den privata konsumtionsökningen kunde, enligt vår uppfattning, ha bromsats tidigare genom en mer aktiv sparpolitik från regeringens sida i linje med de moderata förslagen. föreslår regeringen en extrainsättning på allemanssparandet med som sträcker sig till början av 1989. Erfarenheten har visat att denna typ av extrainsättningar inte medfört något nämnvärt nysparande. Möjligheten till extrainsättningar har endast inneburit att människor flyttat pengar från ett konto till ett annat. Dessutom har inte något behov av mer pengar från allemanssparandet (se mer därom i avsnitt 6.4). Enligt vår uppfattning bör därför endast godta förslaget om extrainsättningar och höjning av taket i vad avser allemansfondsparandet, där dessa åtgärder är motiverade med hänsyn till behovet av riskkapital och en spridning av aktieägandet. Regeringen vill införa ett särskilt ungdomsbosparande. Från moderat sida Mot. välkomnar vi regeringens ambitioner på detta område. Vi har länge för- Fi22 ordat att ett särskilt bosparande införs. Finansministern ansluter sig nu till vår uppfattning att det skattegynnade bosparandet bör frikopplas från allemanssparandet och i stället bygga på bankernas sparalåna-system. Regeringens förslag är emellertid krångligt till sin konstruktion och skulle, om det genomfördes, leda till ökade kostnader för såväl banker som ansvarig myndighet, utan att ge särskilt stora effekter på nysparandet. På flera punkter är regeringens ställningstaganden svårmotiverade. För det första bör inte ett bosparande enligt vår uppfattning ha en åldersbegränsning, vare sig uppåt eller nedåt. För det andra bör inte sparbeloppet begränsas. I stället kan ett tak för den särskilda bonusen fastställas. För det tredje måste utbetalningen av sparpremien vara knuten till köp av bostad, vilket inte regeringens förslag förutsätter. För det fjärde är det orimligt att personer som redan sparar på andra bankkonton inte får delta i ungdomsbosparandet. För det femte måste det vara fel att diskriminera ett riskvilligt bosparande. I regeringsförslaget kan bara banksparande anslutas. Enligt vår uppfattning lider regeringsförslaget av sådana brister att det måste avvisas i sin helhet. Regeringen bör i stället återkomma med ett nytt förslag med den inriktning som förordas av moderata samlingspartiet i motion 1987/88:Fi213. Regeringen föreslår att lagen mot skatteflykt, den s. k. generalklausulen, skall förlängas med . Enligt vår uppfattning är generalklausulen så allmänt formulerad att den i princip kan tillämpas på varje rättshandling med skattekonsekvenser och därmed leda till högre skatt för den enskilde. Det blir i så fall omöjligt att i förväg veta om klausulen kommer att tillämpas. Klausulen är därmed oacceptabel från rättssäkerhetssynpunkt. Lagen mot skatteflykt bör därför inte förlängas utan i stället avskaffas. Avdragsreglerna för ingående mervärdeskatt föreslås ändrade fr. o. m. så att ingående skatt på utgifter för representation blir avdragsgilla endast i den mån avdragsrätt föreligger vid inkomsttaxering. En begränsning av avdragsrätten för representationskostnader vid företagens inkomstbeskattning genomfördes senast fr. o. m. . Den nu föreslagna begränsningen innebär en anpassning av reglerna för mervärdeskatten till vad som gäller vid inkomstbeskattningen. Från moderat håll avvisades de tidigare gjorda begränsningarna med motiveringen att representationskostnader är en väsentlig del i företagens marknadsföringsinsatser och därför bör vara avdragsgilla samt att begränsningsreglerna missgynnar mindre företag som inte har egna matsalar. Den nu föreslagna åtgärden innebär en ytterligare begränsning som höjer kostnaderna för företagen, varför vi motsätter oss förslaget. Regeringen vill höja skatten på eldningsolja och andra oljor med . per kubikmeter från . Förslaget leder till en ytterligare skärpning av skattetrycket. Regeringen fortsätter också att använda punktbeskattningen som energipolitiskt styrmedel. För att få ordning på beskattningen av energi har moderata samlingspartiet länge förordat en övergång till mervärdeskatt på energiområdet, kombinerad med energilikformiga punktskatter på förhållandevis låg nivå. En sådan ordning skulle