mot · GB02So4 · 1988-01-23 00:00:00 — Motion till 1987/88:So4 av m. fl. (m) om åtgärder mot AIDS (prop. 1987/88:79) HIV och AIDS - en bakgrund Den sociala och politiska utvecklingen En mängd insatser krävs Ledningsansvaret måste bli tydligare En strategi mot HIV/AIDS Fyra huvuduppgifter för arbetet mot AIDS Kontaktspårning, stöd och rådgivning Hjälp och stöd åt de HIV-smittade och deras anhöriga Vården av de HIV-infekterade och AIDS-sjuka Stöd åt personalen inom vård och omsorg Forskningen måste ges bästa tänkbara villkor Biståndsmedel för bekämpande av AIDS Den som för personligt ansvar, normer och levnadssätt på tal riskerar att bli beskylld för att moralisera. Vi tar den risken. För det är med dessa faktorer som kampen mot HIV-smittan står och faller. Därför trycker vi hårt på betydelsen av det individuella, personliga ansvaret. Samhällets ansträngningar för att hindra och lindra måste framför allt in- Mot. 1987/88 riktas mot att skapa ansvarsmedvetenhet. AIDS är en fruktansvärt plågsam sjukdom som leder till döden. Det får inte undanhållas i den allmänna informationen. AIDS går inte att bota. Men sjukdomen går att behandla så att tillvaron blir drägligare för de sjuka. De som drabbas skall ha en kärleksfull vård och omsorg. AIDS är inte en sjukdom som någon förtjänar. Skamstämpeln måste bort. En väl utbyggd testning med kvalitet måste bli ett naturligt inslag i hälsooch sjukvården. I det följande föreslår vi en mängd åtgärder för att bekämpa HlV-epidemin. a. gäller det informationen, skolutbildningen av barn och ungdom, narkomanvården, forskningen, stödet till de smittade och sjuka och de anhöriga samt stödet till och åtgärder till skydd för dem som utsätts för särskild smittorisk i sina arbeten. Vi föreslår vissa lagändringar, bl. a. att det i vissa situationer - i regel har de samband med brott - skall gå att genomföra testning oberoende av den testades samtycke. Vi förordar också en sådan lagändring att den som medvetet och/eller ansvarslöst sprider smitta kan straffas. Vi föreslår - framför allt som ett stöd för forskningen - att en riksförening mot AIDS inrättas. Vi ser gärna att regeringen hjälper till med att ta initiativ. uppmärksammar vi behovet av åtgärder i och föreslår att det svenska biståndet i ökad omfattning inriktas på AIDS-bekämpning. Sjukdomen AIDS och infektion med HIV är ett av vår tids största problem. HIV/AIDS har redan förändrat våra levnadsbetingelser och det ställs många och delvis nya krav på såväl de enskilda människorna som på myndigheterna. HIV-infektion med följande AIDS-sjukdom kommer att Önnäs i samhället under all den framtid vi kan överblicka . Vi har endast sett början av HIV-epidemin. Problemen relaterade till HIV/AIDS är komplexa. De rör vid de mest personliga delarna av människans liv - sexuallivet, relationerna till den närmaste omgivningen, förmågan att ta ansvar för sig själv och andra, normer och levnadssätt. Smittskyddsarbetet står och faller med de enskilda människornas vilja och förmåga att ta ansvar. HIV och AIDS - en bakgrund AIDS är en förkortning av Acquired Immune Deficiency Syndrome, förvärvad immunbrist. Infektionen orsakas av ett smittsamt virus som benämns HIV. HIV-smitta överförs genom sexuella kontakter, via blod och blodkomponenter samt från mor till barn vid graviditet och förlossning. HIV-infektionen och slutstadiet av virussjukdomen AIDS är en av de allvarligaste sjukdomar mänskligheten utsatts för. ren för en rad svåra infektioner och sjukdomar, bl. a. cancer och skador på Mot. 1987/88 centrala nervsystemet och hjärnan. En del av symtomen hos en AIDS-pati- So4 ent beror direkt på infektion med HIV. Andra symtom beror på andra infektioner och tumörformer som utvecklats genom det nedsatta immunförsvaret. Vid HIV-infektion kan förekomma symtom från nästan alla organsystem. Det första sjukdomsfallet i AIDS diagnosticerades i 1981 och i . I hade t. o. m. 159 personer utvecklat AIDS, varav 78 personer är avlidna. Antalet HIV-positiva personer anmälda t. o. m. är 1 701. anmäldes 28 HIV-positiva personer. rapporterades 30-35 personer. Osäkerheten om det verkliga antalet smittade är dock stor. Det kan uppskattas till mellan fem och tio tusen i . Det tar innan en person utvecklar antikroppar mot HIV. En smittad person kan leva utan att misstänka att han eller hon blivit smittad. Ett stort antal smittbärare vet således inte om att de är smittade. Trots att forskningen går framåt med stor hastighet, bedöms vaccin inte kunna tas i bruk förrän allra tidigast . Trots att hoppingivande rapporter då och då förekommit i massmedia, tyder de senaste bedömningarna på att inga avgörande framsteg gjorts i arbetet med att framställa ett vaccin mot HIV. Botemedel är också avlägset även om vissa mediciner som bromsar sjukdomsförloppet redan nu används, främst zidovudin (Retrovir). Detta innebär att HIV/AIDS-problemet kommer att växa. Hur många smittade, sjuka och döda vi kommer att få i vårt land kommer att bero på hur vi lyckas begränsa smittspridningen. Vi har all anledning att räkna med att HIV-epidemin kommer att drabba allt fler och fler individer i vårt samhälle. Den sociala och politiska utvecklingen De flesta svenskar torde ännu uppleva hotet från AIDS-epidemin som avlägset. Informationskampanjerna har visserligen givit ökade kunskaper. Rapporter i massmedia har också nått de flesta. HIV/AIDS torde dock ännu inte ha nått människors vardag och påverkat människors beteende. kommer dock HIV/AIDS att påverka allt fler i familjer, i vänkretsar och på arbetsplatser. Vad detta kommer att leda till för förändringar av människors beteende, värderingar, syn och samhället är svårt att föreställa sig. Inte heller vet vi exakt vilka krav människor kommer att ställa på politiker och myndigheter. En mängd insatser krävs Insatserna måste inriktas på att få den enskilda människan att inse situationens allvar och ta sitt ansvar. Därför krävs många insatser såväl från enskilda som från politiker och myndigheter. 1 * 1987188. AIDS-delegation skall samordna arbetet inom alla Mot. 1987/88 samhällets områden när det gäller att begränsa smittspridningen. Vidare So4 skall delegationen initiera information och forskning, bedöma resursbehov och påtala behovet av omedelbara åtgärder, t. ex. i fråga om lagstiftning. Enligt hälso- och sjukvårdslagen bär i första hand landstingen ansvaret för befolkningens hälsa och därmed också för bekämpningen av HIV-infektion och AIDS. Kommuner och landsting har huvudansvaret för insatser inom narkomanvården och för att förhindra att HIV-smitta sprids bland missbrukare. har tillsynsansvar enligt både hälso- och sjukvårdslagen och smittskyddslagen. , , kriminalvården, smittskyddsläkarorganisationerna osv. har alla ett ledningsansvar för arbetet med HIV-bekämpningen inom sina verksamhetsområden. Ledningsansvaret måste bli tydligare Regeringen säger i proposition 1987/88:79 om åtgärder mot AIDS att genom att samhällets aktiviteter ytterligare behöver intensifieras och allt fler delar av samhället omfattas måste samordningen förbättras. Rollfördelningen kan behöva förtydligas och uppgifterna bör fördelas på ett klart och tydligt sätt mellan dem som har ansvar för de olika åtgärderna. Vi delar uppfattningen att rollfördelningen behöver förtydligas. Vi anser att ledningsansvaret för olika verksamhetsområden och aktiviteter måste bli tydligare fördelat och klarare uttalat. Tillräckliga resurser för arbetet måste stå till förfogande. I moderata samlingspartiets motion angående en bättre hälso- och sjukvård föreslås att medicinalstyrelsen återinrättas, dels för att få en klarare ansvarsfördelning på central nivå, dels för att säkerställa den medicinska kompetensen och garantera att hälso- och sjukvården entydigt och klart byggs på medicinsk vetenskap och beprövad erfarenhet. Ett återinrättande av medicinalstyrelsen vore till gagn för AIDS-arbetet. I avvaktan på att medicinalstyrelsen kan återinrättas måste resurser för AIDS-arbetet förstärkas så att kan fullgöra sitt centrala ansvar för tillsyn, planering, samordning och uppföljning av AIDS-frågorna inom hälso- och sjukvården samt . Det vetenskapliga expertorgan som vi efterlyste - ett krav som anslöt sig till - har ännu inte på grund av resursbrist kunnat komma i gång med sitt arbete. Detta är otillfredsställande. Med tanke på statens ansvar för AIDS-bekämpningen bör det extra bidraget till de landsting och kommuner där HIV-smittan är extra utbredd utgå tills vidare även . Vad ovan anförts om förstärkning av resurser för AIDSarbetet, om det vetenskapliga expertorganet och det extra bidraget till vissa kommuner och landsting, bör som sin mening ge regeringen till känna. Det komplexa AIDS-problemet Mot. För att en strategi skall bli effektiv krävs en insikt om problemets karaktär och vilka huvuduppgifter vi står inför. HIV-infektionen såväl som den tidsanda vi lever i har vissa särdrag som är av betydelse för hur vi skall begränsa skadeverkningarna. Sjukdomen är obotlig och dödlig. Detta ger problemet sprängkraft i olika riktningar. I befolkningen föder den såväl ångest och rädsla som engagemang och självbevarelsedrift. En obotlig sjukdom ställer också mycket speciella krav på sjukvården, inte minst etiska. Infektionen är dock symtomfri hos de flesta. Många HIVsmittade kan leva ett relativt normalt liv utan att vara sjuka, som de förblir smittbärare under resten av livet. Detta ställer stora krav på den smittade själv men också på stöd från andra. Möjligheten att genom eget ansvarstagande undgå smittan gör problemet unikt. I de flesta fall kan den enskilda människan själv avgöra om han eller hon skall utsätta sig för smitta eller inte. Det är ganska unikt för infektionssjukdomar att en människa själv i så hög grad påverkar risken för att bli smittad. Den tid och tidsanda i vilken vi lever påverkar hur vi kan lösa problemet. Vi lever i ett samhälle med stor massmediai genomslagskraft. I vårt land kan människor få och ta till sig kvalificerad information. Vi kan också öppet tala om sexualitet och moral. Vi har förväntningar på ett långt liv. är den mentala beredskapen för att möta död och svår sjukdom förmodligen lägre än för bara , åtminstone hos den yngre befolkningen. Vår tid präglas också av att människor tar ett allt mindre ansvar för sig själva och sin omgivning. Den socialdemokratiska välfärdsmodellen innebär att det allmänna skall ombesörja vård och omsorg och alternativen är få. Styrningen mot offentliga lösningar och de höga skatterna innebär att den enskildes möjligheter att själv välja livsform, vård och omsorg är praktiskt taget obefintliga. När olika åtgärder mot HIV och AIDS diskuteras blir debatten ofta ideologisk. I HIV-epidemins spår finns djupa frågeställningar som rör etik, moral och människosyn. Meningsskiljaktigheterna bottnar ofta i olika synsätt vad beträffar människan, samhället och staten. Det politiska systemet och dess styrmedel har begränsningar. Moderat politik bygger på en sund kritisk hållning till den politiska styrningens möjligheter. Vi kan inte acceptera ett samhälle där staten och dess myndigheter ersätter det personliga ansvaret. Vårt öppna samhälle skulle gå förlorat som - när det gäller HIV/AIDS - smittbekämpningen skulle bli ineffektiv. Allt färre tar sitt ansvar när stat och myndigheter träder i det enskilda ansvarets ställe. Det är viktigt att ha en genomtänkt människosyn när HIV och AIDS diskuteras. Om vi anser att de allra flesta människor kan omvandla sin innebo ende självbevarelsedrift till ett personligt ansvarstagande, leder detta till Mot. 1987/88 vissa slutsatser om hur vi skall hantera problemen. Vi moderater utgår från att varje människa har förmåga att ta ansvar för sig själv, sin omgivning och den del av samhällsutvecklingen som vilar på de demokratiska institutionerna. anser vi att statsmakten måste kunna vara så stark att den kan gripa in när människor inte vill och kan ta ansvar för sig själva och andra. En strategi mot HIV/AIDS En strategi mot HIV/AIDS måste grundas på den enskilda människans vilja att ta ansvar och på det öppna samhällets möjligheter att få henne att göra det. Samhällets insatser måste inriktas på att stärka den enskilda människan i alla hennes roller. Enskilda människor, familjen och vänkretsen har en stor betydelse för normbildningen. I familjen och vänkretsen kan de flesta möta värme och omtanke, där formas de ideal och normer som påverkar vårt levnadssätt. Normer som leder til ett ansvarsfullt levnadssätt kan bli avgörande i kampen mot HIV/AIDS. Att stärka familjens och vänkretsens förmåga att ta ansvar är därför nödvändigt. Särskilt viktigt är att barn och ungdom lär sig grundläggande värderingar och normer samt att ta ansvar och visa hänsyn. Det sker i första hand genom familjens försorg men också i skola, barnomsorg och fritidsverksamhet. Genom en trygg miljö och uppfostran till fria, harmoniska medborgare grundläggs ansvarstagande och motverkas missbruk av alkohol och narkotika. För ansvarskännande individer, dvs. majoriteten av det svenska folket, måste insatserna mot HIV bygga på frivillighet och på respekt för varje människas möjligheter att utöva ett eget ansvar. Mångfald måste bejakas och olika metoder prövas särskilt när det gäller stöd, vård och behandling. För de få människor som inte är beredda att ta sitt ansvar måste däremot tvång kunna tillämpas. Här måste staten vara stark: sätta upp fasta regler och utöva dem med auktoritet och framgång. Att tillämpa frivillighet på denna grupp är föga framgångsrikt och kan dessutom leda till att många ansvarskännande individer tappar tilltron till samhället. Fyra huvuduppgifter för arbetet mot AIDS Att stoppa smittspridningen. Hjälp och stöd åt de HIV-smittade och deras anhöriga. Vården av de HIV-infekterade och AIDS-sjuka. Forskningen måste ges bästa tänkbara villkor. Att hindra smittan från att spridas ytterligare är en av de mest centrala uppgifterna. Det största problemet är att smittan når nya grupper av människor innan de nås av insikten om att de utsätter sig för en risk. HIV ansågs tidigare vara ett problem för vissa riskgrupper. hann smittas innan man förstod att smittan kan drabba alla. Det djupt tra- Mot. giska är att smittan sprids till människor som skulle undgå att smittas om de So4 hade full insikt. Det finns inte något tillfredsställande mått på smittspridningen. Trots att genom att införa kodad anmälningsplikt för HIV-infektion bättre än något annat land i världen kan följa epidemin, är osäkerheten om det verkliga antalet smittade stor. Även om antalet nya smittade som upptäcks tycks stabilt, är varje ny smittad en för mycket. Det får aldrig bli så att vi accepterar en viss nivå på smittspridningen. En smygande spridning kan få ett katastrofalt resultat på litet med en längre fram närmast explosionsartad utbredning av HIV-smittan. Det behövs ett nytänkande, nya metoder, idéer och projekt för att nå nysmittade och särskilt homosexuella och bisexuella människor som förefaller ha minskat sin benägenhet att testa sig. Det finns två stora smittvägar från de riskutsatta grupperna till den heterosexuella befolkningen: sexualpartners till intravenösa missbrukare och kvinnliga sexualpartners till män som har sex med andra män. Den senare gruppen är svårare att nå än den förra, eftersom bisexualitet till sin natur ofta är dold medan intravenöst missbruk i många fall medför kriminalitet och därmed blir uppdagat. Eftersom smittan bland de homosexuella är det dominerande problemet, är det nödvändigt med riktad information, uppsökande verksamhet och forskning omkring bisexualitet. För attitydpåverkan och information måste många olika kanaler användas. Ett arbetssymposium kan vara en väg att initiera forskning. Vad ovan anförts om att sambandet mellan bisexualitet och smittspridning skall ägnas större uppmärksamhet i enlighet med vad i motionen anförts bör som sin mening ge regeringen till känna. Eftersom det främsta spridningssättet är sexuellt umgänge är information, som verkligen når var och en personligen och påverkar attityder och beteende, avgörande för att hejda smittspridningen. HIV/AIDS angår alla. Inte minst ungdomar måste få klart för sig att spridningen av HIV/AIDS i hög grad beror på var och en och att man genom sitt eget agerande kan utsätta sig för smitta. Det effektivaste sättet att begränsa spridningen är således att påverka människors beteende genom att ge information. Informationen måste vara så ärlig, så rättfram och engagerande att den väcker människor till insikt och agerande. Människor måste få klart för sig att deras liv kan hotas i situationer som de tror är säkra. Det är inte endast narkotikamissbruk som medför smittorisker utan även alkoholmissbruk. Sambandet mellan alkoholförtäring och riskbeteende måste betonas mer i informationskampanjerna. Vi vet att de informationskampanjer som bedrivits i vårt land givit de flesta allmänna kunskaper om sjukdomen. I denna begränsade bemärkelse har kampanjerna varit lyckade. Vi vet att endast få har ändrat sitt beteende. I detta avgörande hänseende har kampanjerna misslyckats. Den centrala kampanj som bedrivits har knappt varit Mot. Det finns också en fara i att människor känner en mättnad på infor- So4 mation genom broschyrer och annonser. Vi måste söka nya vägar att informera och i högre grad använda oss av organisationerna både för att utforma informationen och som informationskanaler. Vissa organisationer bedriver också ett värdefullt informationsarbete. Diskussion och engagemang i HIV/AIDS-frågan måste stimuleras bland enskilda människor och ännu fler enskilda organisationer. Organisationer av alla slag måste mobiliseras i informationsarbetet. Det kan också bli ödesdigert med ett alltför utslätat och lugnande budskap. Även om läget i vissa andra länder är klart sämre än i kan en alltför ljus beskrivning av situationen i vårt land få människor att tänka: Jaså, det var inte så farligt. Den önskvärda beteendeförändringen åstadkommes därmed inte och situationen kan förvärras. En alltför lugnande information kan senare leda till att människor anser att de inte blivit tillräckligt uppmärksammade på problemets allvarsgrad. Myndigheterna kan komma att få vidkännas en svår förtroendeförlust. Vi får inte hamna i en situation där människor inte litar på vad myndigheterna säger och därmed blir oemottagliga för vidare information. Vad ovan anförts angående informationen bör som sin mening ge regeringen till känna. Ungdomarna är den viktigaste gruppen att nå med information. Skolan har här en mycket viktig uppgift som dess betydelse för att ge barn och ungdom fostran, etiska regler och normer är stor. Lärarens roll är mycket stor. HIV-smittan har börjat spridas heterosexuellt i ungdomsgruppen. Den information som givits tycks inte ha påverkat ungdomarnas sexualvanor till ett från smittosynpunkt mindre riskabelt beteende. Enkät- och intervjuundersökningar bekräftar detta liksom den ökade spridningen av klamydia i ungdomsgruppen. Detta är utomordentligt allvarligt. Vi kan därmed inte bortse från risken för att HIV-smittan får ordentligt fotfäste bland unga pojkar och flickor. HIV/AIDS-information har bedrivits i skolorna i ökande men varierande omfattning alltsedan frågan blev aktuell. Erfarenheterna från projekt ute i landet visar att svenska ungdomar är välinformerade när det gäller fakta. Många är dock främmande för att HIV/AIDS kan drabba dem själva. Ungdomarna är ofta oroade och vill ha en vuxen att tala med. Om man vill åstadkomma en attityd- och beteendeförändring som innebär att ungdomar är rädda om sig själva och varandra och skyddar sig mot HIVsmitta räcker det inte att förmedla information och fakta genom envägskommunikation. Andra pedagogiska metoder måste användas. Lärarna behöver fortbildning när det gäller såväl undervisningsmoment som metoder. Det är viktigt att behandla HIV/AIDS som en del av de sexuellt överförda sjukdomarna eftersom ungdomarna uppfattar klamydia som en mer påtaglig risk än HIV. Information om HIV/AIDS, liksom om andra sexuellt överförda sjukdomar, måste ingå i all samlevnadsundervisning. fälle till samtal måste finnas, liksom utrymme för bearbetning av egna frå- So4 gor, attityder och värderingar. En fördjupad undervisning om HIV/AIDS måste ges i samtliga årskurser och klasser i gymnasieskolan och på högstadium. Avgångsklasserna är särskilt viktiga. Undervisningen måste ske i små grupper där man kan uppnå en dialog med eleverna för att åstadkomma förändringar i attityder och beteenden. har utarbetat ett fortbildningsprogram avseende HIV/AIDS i gymnasieskolan och på högstadium. I ett första steg genomförs utbildning av länshälsolag om fyra till fem personer som därefter fungerar som kursledare i steg två. Detta steg omfattar utbildning av hälsolag om fyra till fem personer vid varje gymnasie- respektive högstadieskola. Totalkostnaden har av SÖ beräknats till 37,4 milj. kr. Insatser och kostnader torde dock kunna fördelas över ett par budgetår. har dock för /88 endast erhållit 3,5 milj. kr. som bidrag til en informations- och utbildningssatsning vid landets gymnasieksolor om HIV/AIDS. Information till skolungdomar är den viktigaste informationssatsningen. Den nödvändiga lärarfortbildningen torde svårligen kunna inrymmas inom ramen för anslagen till fortbildningen av lärare såsom anförs i proposition 1987/88:79. Erforderliga resurser inom ramen för AIDS-anslaget måste därför ställas till förfogande så att fortbildningsprogrammet kan genomföras. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. På många arbetsplatser finns oro för att bli HIV-smittad, dels därför att någon arbetskamrat kan bli smittad, dels för att man i arbetet kan träffa på smittade. Informationsinsatser har inletts runt om i landet. Erfarenheten visar att där man informerat ordentligt har rädslan minskat. Arbetsmarknadens parter har ett ansvar för informationsinsatser inte minst för att motverka tendenser till utstötning och diskriminering av HIVsmittade och riskutsatta grupper. Företagshälsovårdens roll och ansvar måste betonas. Statsmakternas och vetenskapens information och uttalanden spelar en avgörande roll. Entydiga signaler om rätten för den HIV-smittade att under ansvar leva ett så normalt liv som möjligt är nödvändiga, liksom en god information om vad det innebär att leva, arbeta och umgås med en HIV-smittad person. I de allra flesta situationer kan en HIV-smittad person fortsätta att leva i sin normala miljö, men problem kan komma att uppstå på vissa arbetsplatser. Även om man kan anta att det finns arbetsplatser där det är rimligt att hävda att det är olyckligt att ha en HIV-smittad person är det viktigt att påpeka att för de allra flesta innebär arbete och social kontakt med HIV-smittad ingen som helst risk för smitta. Arbetsmarknadens parter bör komma överens om hur man ska hantera Mot. 1987/88 situationer då det är lämpligt att en HIV-smittad ändrar sina arbetsuppgifter So4 eller byter arbete. Det finns ett antal grupper som löper större risk än andra att exponeras för HIV i arbetet: personal inom hälso- och sjukvården, samt polisen och kriminalvården. Det är nödvändigt att snabbt bygga ut informationen på arbetsplatserna och att då prioritera de grupper som kan få en nära kontakt med smittade. På flera håll i landet, i exempelvis och , har informationsdagar ordnats för all personal i hemtjänst och barnomsorg. I finns tankar på att även gå ut med information till föräldrarna till barnen i barnomsorgen. Att sekretessen fungerar är mycket viktigt för tilltron till sjukvården. Detta gäller särskilt för HIV/AIDS-patienter men också för alla andra. Det är nödvändigt att ge kontinuerlig information till de anställda om sekretesslagarna och att se över gällande rutiner och föreskrifter så att sekretessen upprätthålls. Hälso- och sjukvårdspersonalen utgör en frontgrupp i arbetet att begränsa HIV-smittan och hjälpa smittade och sjuka. Personal som har eller har haft sådan kontakt med en patient att blodsmitta kan uppkomma måste kunna få information om att patienten är HIV-positiv.