mot · GB02So410 · 1988-01-20 00:00:00 — av () om utflyttningen från vårdinrättningar Vi måste avbryta nedläggningen av mentalsjukhusen och utflyttningen från andra institutioner som vårdar förståndshandikappade. Vi har gjort ett fatalt misstag med de beslut vi tagit i denna fråga och det bör vi erkänna genast! Innan det är försent! Har vi gjort detta för att döva våra samveten - vi kanske inte tänker så mycket på våra familjemedlemmar vi har på institution? Eller är det endast för att landstingen skall flytta över utgifter på kommunen? Stoppa utflyttningen och gör en utvärdering av det som skett innan vi går vidare. Jag har fått larmrapporter - människor blir ensamma - vantrivs - går aldrig ut - vill tillbaka till det som man tidigare upplevde som trygghet. Vi slänger ut människor till vad? Vårdare på har bett mig att ta upp denna fråga. Från Storängens Vårdinrättning i skall nu patienterna flyttas till sina hemkommuner. vårdas de i vackra hus - relativt nybyggda, var sitt rum med stort dagrum och kök. Personalen är välutbildad och mycket bra, omtänksamma och trevliga - vana vid dem de vårdar. Patienterna är också vana vid detta och de flesta blir mycket oroade om inte allt går som vanligt. Detta skall enligt uppgifter kosta landstingen 10 miljoner första året och sedan 4 miljoner . Men vad kostar det att bygga nytt eller efter reparation (som man gjort i ) flytta patienterna till iordningställda gamla hus. Vem har frågat om de vill? Vem av dem kan svara själva på vad de vill? Frågan för mig gäller egentligen inte vad det kostar - men frågan gäller när mitt barn har det bra - mycket bra och allting stämmer - varför skall man göra förändringar i det som redan är bra. Om vi nu absolut måste ut med dessa pengar varför då inte förbättra sjukvården, där man jobbar under mycket arbetsamma förhållanden. För att styrka mina påstående vill jag citera ur nr 18 : Inga svenskar med handikapp ska längre behöva sitta på institution. Det har bestämt. Just nu sker utflyttningen från institutionerna. Men till vad? Det frågade sig de handikappades organisationer när de samlades till krismöte i . Oron är stor för vad som händer. Det handlar om handikappolitik med högflygande mål men utan medel. Allra värst drabbas kanske de psykiskt sjuka. För många av dessa människor är problemet just ensamhet och isolering, \ 1 1987/88. det i sig har gjort många sjuka . Men det är just till ensamheten de tvingas återvända när institutionerna stänger utan att några alternativ byggs upp i stället. har gjort en undersökning av vad som hänt de patienter som flyttat från det stängda i . flyttas 600 patienter därifrån. Enkäten visar att nio av tio patienter lever ensamma. har någon vän kvar från tiden innan de blev intagna. är åter intagna eller har bara flyttats till en annan institution. av dem som skrivits ut fick inte vara med och planera sin egen utskrivning. Många av de utskrivna har kontakt med och öppenvårdspsykiatrin. Men det handlar om korta besök utan någon djupare kontakt. När många mår dåligt, nätter och , finns ingenting öppet. Tillbaka - till vad? kallar RSMH därför sin just nu pågående kampanj. Slut på citatet. På många ställen i TT-meddelanden och i tidningar kan vi läsa samma budskap. Det är dags att vi tänker till. Alla dessa larmrapporter måste vi ta på allvar. Därför måste vi stanna upp ett tag, utvärdera och gå vidare på den väg vi då bestämmer oss för. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att utflyttningen från våra mentalsjukhus och vårdinrättningar bör avbrytas och en utvärdering göras för att förändra det som gör människor mer ensamma än tidigare samt att skall ges ett uppdrag i detta syfte. 1987/88 So410