mot · GB02Fi223 · 1988-01-26 00:00:00 — Det kan också slås fast att position internationellt sett inte förbättrats, vilket framgår av tabell 7. Det är inget styrkebesked att den svenska ekonomin trots stora och fortlöpande devalveringar inte hänger med i produktions- och knappast heller i investeringsutvecklingen jämfört med de ledande . användas för investeringar i ny kapacitet för att industrin skulle kunna generera fortsatt tillväxt. I den inledande fasen av den s. k. tredje vägens politik skapades i stort sett hela den ekonomiska tillväxten genom en ökad nettoexport (se tabell 6). Endast en mindre del av resurstillväxten användes för konsumtionsökning. I den senare fasen skulle investeringarna öka. Men tabell 6 visar att investeringar och nettoexport inte gav något eller t. o. m. ett negativt bidrag till tillväxten . Inte heller har bidraget från kapitalbildningen varit särskilt stort. I stället är det en konsumtionsinriktad expansionspolitik som hållit tillväxten uppe i den svenska ekonomin. Den försämring som äger rum beror således på att den ekonomiska politiken har haft en felaktig inriktning . Åren efter devalveringen i internationell belysning (Ackumulerade effekter av skillnader i förändringstakt 1982-1987, procent) Anm: Med index 1982 = 100 för alla variabler och länder anger talen procentuell avvikelse mellan svensk och utländsk index 1987. BNP-mässigt har dragit ifrån 1,. Prisindex i har höjts i förhållande till det amerikanska. Överskotten i handelsbalansen har helt skapats av gamla mjölkkor i våra kapital- och kunskapsintensiva industrier, främst skogs- och bilindustrierna, vilka haft temporära prisvinster. Inom internationellt expansiva områden har framgångarna i detta avseende uteblivit. Devalveringspolitiken har således konserverat industristrukturen. Trots en trendmässigt starkt fallande relativ lönekostnad per producerad enhet och fallande relativpriser, till följd av devalveringspolitiken, pekar den långsiktiga marknadsandelskurvan nedåt. De relativa uppoffringarna per såld produkt blir med andra ord större. Vi säljer således samma typ av produkter som tidigare, men vi får sämre betalt för dem. Detta symptom kan sägas vara typiskt för ett land med stel produkt- och industristruktur och vars huvudprodukter successivt utsätts för hårdare konkurrenstryck. Exporten har således inte haft den varusammansättning som man kan vänta sig i en avancerad ekonomi. Den är i stället utmärkande för en ekonomi som alltjämt har låg till växtkraft. För att varaktigt uppnå en ökad tillväxt i den svenska ekonomin räcker det inte med enbart en uppgång i kapacitetsutnyttjandet i näringslivet. Kapaciteten behöver också fortlöpande byggas ut och förstärkas. Näringslivet måste fortsätta att omstruktureras för att bättre anpassas till den aktuella situationen. Nya mönster för internationell specialisering och teknologisk utveckling samt ändrade efterfrågemönster reser också krav på ytterligare strukturomvandling. Därför måste marknadsekonomin utvecklas och återges sin inneboende dynamik och flexibilitet. Det är särskilt viktigt att avlägsna restriktioner på ekonomins utbudssida. De stora devalveringarna, den internationella konjunkturuppgången och halveringen av oljenotan har givit regeringen ett andrum för att återupprätta ett fungerande marknadssystem som kan generera varaktig tillväxt. Detta andrum har emellertid inte utnyttjats för att ta itu med strukturella tillväxthinder såsom t. ex. det höga skattetrycket, de offentliga monopolen, regleringsapparaten och den otillräckliga lönespridningen. Det är inte förvånande att regeringen varit ointresserad av de tillväxthinder som finns i den svenska ekonomin. Skälet är att den s. k. tredje vägens ekonomiska politik egentligen inte var så komplicerad. Den hade en stor devalvering 1982 som dominerande inslag. Det står nu alltmera klart att den s. k. tredje vägens politik har misslyckats. De bedömningar som regeringen gör av den ekonomiska utvecklingen och 1989 tyder på en fortsatt och allvarlig försämring. Detta gäller även om det mest optimistiska alternativet - mot förmodan - skulle förverkligas. Mot denna bakgrund är det mycket förvånande att regeringen förefaller inte bara stå helt utan konkreta åtgärder utan också tomhänt när det gäller ekonomisk-politisk strategi. Budgetpropositionen och finansplanen är unikt tunna till både omfattning och innehåll. Med några inledande retoriska fraser framhålls hur förträfflig den s. k. tredje vägens strategi varit och att politiken lyckats bringa ekonomin i balans. Därefter meddelas uppgivet att allt nu hänger på arbertsmarknadens parter: vi (har) nu kommit till en kritisk punkt på den tredje vägens Endast en dämpad kostnadsutveckling kan förhindra att vi tvingas in i en inflationistisk utveckling, med försämrad sysselsättning och sjunkande levnadsstandard som oundviklig konsekvens. (Sid. 17 i finansplanen.) Mot bakgrund av att regeringen misslyckats med att bringa ner löneökningarna alltsedan 1982 och att dessa överstigit ökningarna i våra viktigaste konkurrentländer sedan socialdemokraterna återkom i regeringsställning torde de nu framförda förhoppningarna ha små chanser att infrias. Den inhemska efterfrågan är mycket högt uppdriven, vilket vi varnat för , och regeringen har försummat att lägga en god grund för avtalsrörelsen genom att sänka marginalskatterna. När regeringen presenterade den reviderade finansplanen 1986, välkomnade vi den ekonomiska analys som då gjordes. Den överensstämde på flera punkter med vad moderata samlingspartiet framfört. Vi kritiserade emellertid regeringen för att vara för passiv när det gällde att följa upp analysen med konkreta åtgärder. Dess värre motsatte sig den socialdemokratiska riksdagsmajoriteten de åtgärder som vi då föreslog. Förra årets finansplan var påfallande fri från slutsatser beträffande behovet av tillväxtbefrämjande åtgärder. Följaktligen föreslogs inga av de åtgärder vi förespråkar. I årets finansplan finns ingen analys alls och följaktligen heller inga förslag till nödvändiga åtgärder. I stället präglas dokumentet av en betydande uppgivenhet. En möjlig förklaring är att årets finansplan utgör den minsta gemensamma nämnaren mellan å ena sidan de ekonomiskt kunniga företrädarna för partiet i och å andra sidan de traditionella socialdemokrater vars politik inrymmer enbart ökade offentliga utgifter och höjda skatter. Inget sägs nu i finansplanen om behovet av att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och effektiviteten i den offentliga sektorn. problem med den otillräckliga lönespridningen och de offentliga monopolen nämns inte heller. Den socialdemokratiska regeringen förmår således inte skapa de gynnsamma betingelser som behövs för ekonomisk tillväxt och varaktigt hög sysselsättning. Gång på gång har bristen på framförhållning i regeringens ekonomiska Mot. politik lett till att åtgärdspaket brådstörtat har måste framläggas för att möta Fi223 I sådana situationer är skattehöjningar det styrmedel som snabbt kan sättas in. Men därmed skärps ytterligare det skattetryck som är en orsak till problemen redan från början. Enligt vår mening är det sannolikt att bristen på konkreta ekonomisk-politiska åtgärder och frånvaron av handlingsberedskap i finansplanen kommer att medföra att det tidigare mönstret med hastigt improviserade krispaket upprepas. 4.3 Avtalsrörelsen och lönebildningen I årets finansplan skriver regeringen i likhet med tidigare att en bibehållen konkurrenskraft är av utslagsgivande betydelse för den ekonomiska tillväxten och för sysselsättningen. I själva verket förefaller det relativa kostnadsläget vara det huvudsakliga medel med vilket framgång med den s. k. tredje vägens politik skall vinnas. Även om en bibehållen och förbättrad konkurrenskraft är en nödvändig förutsättning för industriell expansion, är detta inte tillräckligt för att åstadkomma ökad tillväxt ens i denna sektor och definitivt inte i hela den privata sektorn. Men trots regeringens fokusering på kostnadsläget har det inte gått att hålla löneutvecklingen inom ramen för det samhällsekonomiska utrymmet. Inte minst den snabba försämringen av bytesbalansen visar detta. Av diagram 3 framgår tydligt att de årliga lönehöjningarna genomgående hamnat för högt jämfört med våra viktigaste konkurrentländer. Timlön inom industrin, årlig procentuell förändring, nationell valuta Anm:OECD-länderna är sammanvägda enligt varje lands betydelse som konkurrent till på världsmarknaden. Tabell 8 visar förändringen av de relativa arbetskraftskostnaderna per Mot. producerad enhet inom den svenska tillverkningsindustrin vid en jämförelse Fi223 Av tabellen framgår att det relativa kostnadsläget skulle ha försämrats i nästan samma omfattning sedan regeringsskiftet som , om inte kronan fortlöpande hade devalverats. Eftersom växelkursen sänkts , har kronan devalverats ytterligare efter nedskrivningen . Orsaken är att dollarfallet har lett till en smygdevalvering av den svenska kronan. Skälet härför är valutakorgens sammansättning, i vilken dollarn har givits dubbel vikt i förhållande till den amerikanska ekonomins betydelse för vår export. Smygdevalveringen kan emellertid snabbt förbytas i en smygrevalvering, om dollarkursen vänder uppåt med risk för en snabb försämring av kostnadsläget. Under de borgerliga regeringsåren skedde endast en marginell försämring av kostnadsläget, vilket innebär att de devalveringar som gjordes fick fullt utslag på konkurrenskraften. Siffrorna i tabellen slår hål på myten att en socialdemokratisk regering skulle vara bättre skickad än en borgerlig att förmå arbetsmarknadens parter att sluta avtal som inte överskrider det samhällsekonomiska utrymmet. Relativ arbetskraftkostnad per producerad enhet inom tillverkningsindustrin samt effektiv valutakursförändring i förhållande till 14 (inkl. valutakursförändringar) (exkl. valutakursförändringar) I förra årets reviderade finansplan bedömde regeringen att lönerna skulle stiga . Vi hävdade att lönestegringen skulle bli avsevärt större. Enligt den nu framlagda finansplanen steg lönerna med ca Det har länge stått klart att löneförhandlingar skulle bli mycket besvärliga. Moderata samlingspartiet föreslog på ett tidigt stadium åtgärder, främst marginalskattesänkningar, som skulle underlätta för arbetsmarknadens parter att träffa avtal på en samhällsekonomiskt försvarbar nivå. Regeringen drev däremot igenom en arbetsgivaravgiftshöjning, som skulle ta nästan halva det tilltänkta utrymmet i anspråk. Efter stark kritik från borgerligt håll revs visserligen detta beslut upp , men något ytterligare förhandlingsutrymme blev det inte. framgår, vilket finansministern också sedermera har bekräftat, att någon reallöneökning inte blir möjlig. Några förutsättningar för en fredlig och måttfull lönerörelse föreligger därmed inte. Redan tidigt bröt det ut öppen konflikt på industritjänstemännens område. Konfliktens omfattning gör att produktionsbortfallet kan bedömas bli betydande, varför det realekonomiska utrymmet för lönehöjningar krymper ytterligare. Spänningarna är stora även inom andra avtalssektorer, och ytterligare konflikter kan inte uteslutas. Som nämnts utgår finansplanens alternativ I från en lönestegring och alternativ II . Om man beaktar de förutsättningar som gäller högt kapacitetsutnyttjande, liten arbetslöshet, stora spänningar inom och mellan avtalsområdena, första avtalsåret, valår - talar erfarenheten för att den genomsnittliga löneökningen skulle hamna över än . Regeringen återkommer i finansplanen till utformningen av den utgiftsram för löneökningar inom det statliga avtalsområdet som aviserades . Vi ställer oss i princip bakom den strävan som här kommer till uttryck. En smidig tillämpning förutsätter dock en avreglering av det statliga tjänstesystemet. Dessutom kommer det att bli besvärligt att löneutvecklingen på den övriga arbetsmarknaden med stor sannolikhet avsevärt kommer att överträffa . En särskild komplikation är att utgiftsramen inte gäller inom det kommunala området, vilket företer många likheter med den statliga avtalssektorn. I finansplanen inleds avsnittet Budgetpolitiken med följande mening: Vägledande för utformningen av budgetförslaget för /89 har varit att statsfinanserna inte får försämras i nominella termer och att en viss förstärkning skall uppnås. Regeringens ensidiga inriktning av den ekonomiska politiken på själva budgetsaldot är enligt vår mening felaktig. Saldot framkommer som ett resultat av dels utgiftssidans utveckling, dels antaganden om pris- och lönestegringen vid beräkningen av skatteinkomsterna. Sedan regeringsskiftet har emellertid dessa antaganden regelmässigt underskattat den faktiska utvecklingen. Därmed har underskotten också blivit mindre än beräknat. Den snabbare pris- och löneutvecklingen har långsiktigt en negativ inverkan på ekonomin, vilket dock inte återspeglas i den till synes positiva budgetutvecklingen. finansplan räknade regeringen med att budgetunderskottet skulle bli . för innevarande budgetår (se tabell 9). Sedan det visat sig att pris- och löneökningarna varit för lågt beräknade räknas nu inkomstsidan upp, vilket minskar det beräknade underskottet till . Om den ekonomiska politiken enbart har budgetunderskottet som målvariabel, skulle denna förbättring kunna betraktas som ett tecken på en framgångsrik ekonomisk politik. Men mot bakgrund av utvecklingen i ekonomin i övrigt förhåller det sig tvärtom. Budgetår 87/88 Budgetår 88/89 Den budget som regeringen nu presenterat visar ett underskott på . för /89. Det underliggande underskottet uppgår emellertid till . a. ändras principerna för redovisning av statsskuldsväxlar, vilket vi i och för sig godtar. Men detta illustrerar hur meningslös en ensidig inriktning på budgetsaldot är. Dessutom har beräkningen av skatteinkomsterna utgått från alltför låga antaganden om kommande löneökningar. Ytterligare ett exempel är att det i budgeten finns angivet att skall inleverera endast 5.5 miljarder av sin vinst till staten, trots att den faktiska vinsten väntas uppgå till över 20 miljarder. En bedömning av budgeten försvåras av att en rad förslag med kostnadseffekter inte finns preciserade. Det anges bara att de kommer att presenteras i propositioner . Detta försvårar ett ställningstagande till regeringens budgetpolitik. Av nationalbudgeten framgår att det finansiella sparandet i hela den offentliga sektorn, vilket är ett mer relevant mått än det statliga budgetunderskottet, förväntas uppgå till 26,4 miljarder och till 20,8 miljarder . Den offentliga sektorns bidrag till hela ekonomins finansiella sparande är därmed av BNP. Utifrån ett krav på balans i det offentliga sparandet finns således möjlighet att sänka skattetrycket , om det visar sig att hushållen kan förmås att öka sitt sparande i motsvarande mån. I finansplanen sägs också att syftet med budgetarbetet har varit att åstadkomma ett budgetförslag som uppfyller de krav det ekonomiska läget ställer på stramhet. Ändå kan konstateras att den offentliga konsumtionen väntas öka med 1,, vilket kan sägas klart överstiga det samhällsekonomiska utrymmet. Bakom denna siffra ligger en beräknad tillväxt i den kommunala konsumtionen , något som väntas leda till en sysselsättningsökning i kommunerna med omkring 10000 personer. Totalt väntas den offentliga sysselsättningen öka med . Mot denna bakgrund kan budgeten inte betecknas som stram, särskilt med tanke på att industrins expansion i betydande utsträckning hämmas av brist på arbetskraft. En mer restriktiv behandling av bidragen till kommunerna hade därför varit naturlig. Likaså hade en hårdare budgetprövning vad gäller stöd till företagen och anslag till olika statliga myndigheter varit önskvärd. Därmed skulle finanspolitiken kunnat haft en stramare inriktning. Budgetsaldo för budgetåren 1987/88 och 1988/89 ringarna i subventioner och bidrag till hushållen borde också ha varit större, Mot. men de skulle till fullo ha motverkats med skattesänkningar. har skattetrycket stigit kraftigt. Enligt regeringens huvudalternativ ökar det till 1988. När socialdemokraterna återkom i regeringsställning var skattetrycket . Ökningen uppgår således till , vilket betyder ca 60 miljarder i dagens priser. Denna höjning motsvarar vad hela inkomstskatten inbringar till staten. Det är således fråga om en betydande skatteskärpning. Regeringsföreträdare har hävdat att det vore önskvärt att sänka skattetrycket, vilket bör ses mot bakgrund av de löften som socialdemokraterna tidigare ställt ut om att inte höja skattekvoten. I årets finansplan sägs dock ingenting om att skattetrycket utgör ett avgörande tillväxthinder i ekonomin eller att regeringen är beredd att nedbringa det. Däremot sägs att stegringen av skattekvoten varit oplanerad. Finansministern har också tidigare givit uttryck för synsättet att skattetrycket till största delen höjts genom automatik. I finansplanen framhålls att den höjning av skattetrycket som ägt rum beror på bristande inflationsskydd av skatteskalan och på att den hårdare beskattade löneandelen i ekonomin stigit. Endast en halv procent sägs bero på att skatterna faktiskt höjts. Detta försvar för att bryta löftet om ett oförändrat skattetryck är ihåligt, även om det är riktigt att variationer kan förekomma i skattetrycket vid förändringar i ekonomins vinst- respektive löneandel. Om den hårdare beskattade löneandelen stiger verkar detta uppdrivande på skattetrycket, och omvänt. har emellertid löneandelen sjunkit som ett resultat av devalveringarna, vilket borde göra att skattetrycket minskar. Under de socialdemokratiska regeringsåren har dock lil olika skatter höjts eller införts. Endast några få skatter har sänkts. Det är självfallet dessa skattehöjningar som ligger bakom den snabba ökningen av skattetrycket. Hela effekten av de lil olika skattehöjningarna har ändå inte slagit igenom fullt ut, eftersom löneandelen är lägre än vad den var när socialdemokraterna trädde till. Talet om att skattetrycket höjts automatiskt eller att det har skett oplanerat är således helt gripet ur luften. Det torde snarare vara ett resultat av en medveten ekonomisk politik. 5 Det moderata alternativet 5.1 Tillväxtens förutsättningar i centrum Målet för den ekonomiska politik moderata samlingspartiet förespråkar är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter en god ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målen kan nås endast med en politik som stärker marknadshushållningen och avlägsnar de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Moderata samlingspartiet sätter omvandlingens och dynamikens förutsätt ningar i centrum för den ekonomiska politiken. Omvandling av ekonomin Mot. förutsätter utveckling av nya lönsamma företag och avveckling av gamla Fi223 För att en sådan utveckling och tillväxt skall kunna komma till stånd krävs ökad flexibilitet i den svenska ekonomin. Vi förespråkar en politik som ger utrymme för stor individuell frihet och uppmuntrar personliga initiativ och personligt ansvarstagande. Detta förutsätter att människor själva får behålla en rimlig del av ersättningen för sina arbetsinsatser. Därför är det nödvändigt att sänka skattetrycket, vilket förutsätter en minskning av de offentliga utgifternas andel av BNP. Efter det utveckling och med tanke på att de grundläggande problemen i svensk ekonomi ännu inte är lösta står det klart att en varaktigt hög tillväxttakt i svensk ekonomi är svår att förena med en offentlig sektor av dagens storlek i förhållande till BNP. Tillväxthindren för den privata sektorn har också blivit för stora. Privat verksamhet är som regel mer effektiv än offentlig och måste därför ges ökat utrymme. Dessutom måste produktiviteten höjas inom den offentliga sektorn. Riktmärket bör vara att god service i erforderlig omfattning skall tillförsäkras medborgarna men i effektivare former som tillgodoser kravet på kvalitet. Den ekonomisk-politiska strategi vi förordar innebär en låg ökningstakt i de offentliga utgifterna, sänkt skattetryck, stram finanspolitik, avreglering av näringslivet, avskaffande av statliga och kommunala monopol, avveckling av löntagarfonderna samt ett ökat hushållssparande. Den åtstramning av den ekonomiska politiken som regeringen förordar är otillräcklig. Förutom en ytterligare finanspolitisk åtstramning måste politiken följas upp med åtgärder som stimulerar hushållens sparande. I annat fall riskerar den inhemska efterfrågan att bli fortsatt alltför expansiv, vilket ytterligare skulle försämra bytesbalansen och driva på inflationen. Dessutom är det angeläget att begränsa de offentliga utgifternas ökning i större utsträckning än vad regeringen föreslår för att dämpa de offentliga resursanspråken och därigenom ge den enskilda sektorn större utrymme. Stabiliseringspolitiken bör enligt vår uppfattning på ett trovärdigt sätt inriktas på att upprätthålla en fast växelkurs. Det är mot den bakgrunden som vi föreslår en fastare anknytning av kronan till det europeiska monetära samarbetet, vilket innebär att den svenska inflationstakten och kostnadsökningarna inte kan tillåtas avvika från vem som gäller i övriga länder som deltar i detta samarbete. Även dagens valutakorg sätter vissa gränser för de lönekostnads- och prisökningar som kan tillåtas, vilka emellertid klart överskridits under den socialdemokratiska regeringsperioden. Det är angeläget att den ekonomiska politiken genom en sänkning av skattetrycket skapar de förutsättningar som är nödvändiga för att arbetsmarknadens parter skall ha en rimlig möjlighet att nå uppgörelser som är förenliga med den uppsatta växelkursnormen. En växelkursnorm för stabiliseringspolitiken innebär att en fortsatt bytesbalansförsämring inte kan accepteras. Sker detta måste politiken läggas om i ytterligare åtstramande riktning för att försvara bytesbalansmålet och ytterst den fasta växelkurspolitiken. Någon stimulans av den inhemska efterfrågan i syfte att kompensera för ett uppdrivet kostnadsläge kan därför inte komma i fråga. Utöver växelkursnormen bör den ekonomiska politiken, såväl på kort som Mot. på , genom avreglering och undanröjande av tillväxthinder, inte Fi223 minst på ekonomins utbudssida, inriktas på att stimulera den reala tillväxten i ekonomin. Om den offentliga utgiftsexpansionen hålls tillbaka, kan tillväxten i totalproduktionen öka snabbare genom expansion i den privata sektorn. Därmed skapas utrymme för sänkt skattetryck, vilket i sin tur ytterligare stimulerar tillväxten i ekonomin och utbyggnaden av näringslivet. I första hand måste detta utrymme användas för att sänka skatter som drabbar arbete, sparande och företagsamhet. Ett lägre skattetryck och lägre marginaleffekter ger konkurrensförbättringar gentemot omvärlden. Den viktigaste åtgärden för att underlätta lönebildningen och öka drivkraften att arbeta och spara är sänkta marginalskatter. Med anledning därav föreslår vi i vår motion Större frihet och ökad välfärd genom sänkta skatter en kraftig sänkning av marginalskatterna med början . Vi föreslår även en sänkning av bolagsskatten som vissa möjligheter till fondavsättningar minskas. Förmögenhets- och arvsskatterna bör också sänkas, eftersom de drabbar den kapitalbildning som främjar ekonomisk tillväxt. Dessa skatter drabbar enbart privatpersoners förmögenhetsuppbyggnad. Effekten blir att kreativa människor, som är viktiga för utveckling, föredrar att flytta utomlands. Den svenska ekonomin är hårt reglerad genom konkurrensbegränsningar, etableringshinder och mängder av regleringar. Det gäller både den offentliga sektorn och det privata näringslivet. kännetecknas områden som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning av låg effektivitet och långa köer. Vi föreslår därför att monopolen skall brytas och konkurrensen stärkas genom att privata alternativ till offentligt producerad service tillåts. Detta kan bl. a. ske genom användandet av den princip som ligger till grund för den gemensamma borgerliga motionen om familjepolitiken.