mot · GB02So237 · 1988-01-25 00:00:00 — Visserligen finns det ett omfattande kunskapsmaterial som visar alkoholens skadliga verkningar på den mänskliga organismen. Det finns också forskningsresultat som visar sambandet mellan alkoholmissbruk och våld, kriminalitet och sociala svårigheter av olika slag. Inte desto mindre behövs en för stärkt alkoholforskning och en systematisk utvärdering och uppföljning av alkoholpolitiken för att ge bättre underlag för samhällets åtgärder. a. behövs en kartläggning av alkoholmissbrukets sociala och ekonomiska skadeverkningar för missbrukarnas familjer och omgivning. Särskilt viktigt är att få till stånd en större undersökning av förhållandena för barn i missbrukarfamiljer. Narkotikamissbruket har blivit en del av vår vardag, ett hot som berör många människor. Narkotikan är inte längre något som bara finns i storstäder bland de mest utslagna. Narkotikan finns över hela landet, och missbruk förekommer i alla socialgrupper. Narkotikan är ett allvarligt hot. Den påskyndar utslagning och ökar otryggheten för den enskilda människan, både som ett hot mot liv och egendom till följd av den kriminalitet och det våld som följer i knarkets spår och som en rädsla för att ens anhöriga och vänner skall bli fast i missbruk. Varför blir man knarkare? Det finns inget enkelt svar på frågan varför någon börjar knarka. För ungdomar är det ofta ren nyfikenhet och kamrattryck som lockar dem att pröva. Svårigheterna att få jobb och känslan av att framtiden är osäker skapar också grogrund för den flumkultur som narkotikan är en del av. Sociala svårigheter är ofta bakgrunden till missbruket. Alkoholism, arbetslöshet och kriminalitet utgör förhållanden som minskar den enskildes motstånd mot knark. Även om en personlig kris kan vara en förklaring till ett missbruk får det aldrig utgöra ett försvar för att fortsätta knarka. Inte heller får det storskaliga samhällets avigsidor bli en ursäkt för missbrukaren att fortsätta. I arbetet med att få en missbrukare att sluta knarka kan samhället ställa upp ända fram till den avgörande punkten: beslutet att sluta. Det måste missbrukaren själv fatta. Kriminalisering av all icke medicinsk befattning med narkotika Hittillsvarande narkotikalagstiftning innebär att allt innehav av narkotika är kriminaliserat. Genom en dom i högsta domstolen klargjordes att innehav i samband med själva konsumtionen av narkotika inte omfattas av det kriminaliserade innehavet. Det är detta förhållande som har motiverat påståendet att det i rent juridisk mening inte är olagligt att knarka. Högsta domstolens dom ledde till krav på att den genom domen uppmärksammade luckan i lagen skulle täppas till. a. väckte en motion med detta yrkande som vi sedan har upprepat under en följd av år. Dessa yrkanden har avslagits av socialdemokraterna och vpk men tillsammans med likalydande yrkanden från de övriga borgerliga partierna lett till gemensamma reservationer med dessa. Mot denna bakgrund hälsar vi naturligtvis med tillfredsställelse att socialdemokraterna har tänkt om i principfrågan och presenterar en proposition (prop. 1987/88:71) som innebär att all icke medicinsk befattning med narkotika blir kriminaliserad. Det är dock att beklaga att denna fråga först , opåkallad utdräkt, bringas till en lösning. Emellertid är vi starkt kritiska till det förslag i vad gäller straffpåföljder som regeringen har lagt. Två förbehåll, främst ett om en inskränkning av påföljden för eget bruk men även ett som innebär en särskild straffrihetsregel, gör att reformen förlorar en stor del av sin narkotikapolitiska kraft. Den avgörande svagheten i förslaget är begränsningen av påföljden till endast böter vid eget bruk av narkotika. Även om det framlagda förslaget faktiskt kan tolkas som att fängelse ingår i straffskalan om försvårande omständigheter är för handen, syftar föredragande statsrådets argumentering till att underbygga ett resonemang om att enda påföljden för olovligt bruk skall vara böter. Mot denna dela av förslaget kan enligt vår uppfattning göras en rad invändningar. Begränsningen till böter innebär enligt vår uppfattning att lagstiftaren sänder en felaktig signal till allmänheten att konsumtion av narkotika skall särbehandlas i jämförelse med andra brott mot narkotikastrafflagen. Budskapet bidrar till att underblåsa en hållning att konsumtion av narkotika är att betrakta som mindre allvarlig. I jämförelse med en rad andra brott som har påföljden böter eller fängelse men där fängelse inte utdöms, bl .a. färd med ogiltig biljett i tunnelbanan (bedrägligt beteende) och plockning av fridlysta blommor, framstår olovlig befattning med och olovligt bruk av narkotika dessutom som så straffvärda att påföljden självfallet nominellt bör jämställas med exempelvis de nämnda brotten. Nuvarande praxis för hantering av småärenden med narkotika ger anledning att förmoda att de flesta narkotikamål avseende olovlig befattning eller olovligt bruk kommer att avgöras genom strafförelägganden. En sådan rutinexpediering kommer att frånhända domstolarna möjligheterna till varje nyansering av påföljd i det enskilda fallet. Personundersökning förutsätter med några sällan tillämpade undantag att fängelse ingår i straffskalan. Domstolarna kommer dock med regeringens förslag i praktiken att sakna möjligheter till personundersökning och berövas därmed underlag för att anpassa valet av påföljd efter missbrukarens situation. Det blir således knappast möjligt att skilja mellan de missbrukare som påträffas i början av sin karriär efter endast några konsumtionstillfällen, de missbrukare som har skaffat sig en mer regelbunden konsumtion och de missbrukare som kommit in i ett svårstyrt beroende. Huruvida det förekommit några behandlingskontakter och vilken motivation missbrukaren visat att fullfölja dessa i avsikt att nå varaktig drogfrihet riskerar att förbli outrett. Det blir inte möjligt att utdöma annan påföljd eller överlämnande till vård, t. ex. enligt lagen om vård av missbrukare, lagen om vård av unga eller inom . Det går inte heller att utdöma skyddstillsyn med före skrifter, vilket i vetenskapliga studier och klinisk erfarenhet visat sig vara en påföljd som förmått många missbrukare att återgå till ett drogfritt liv. Det kommer inte heller att finnas möjligheter till kontraktsvård för missbrukare. Sådana insatser har i en rad studier visat sig vara ändamålsenliga och kunna leda till att det rättsliga ingripandet i anledning av brott blir början till en behandling som har rimliga chanser att återföra missbrukaren till ett drogfritt liv. Inskränkningen av påföljden till endast böter medför att polis och åklagare inte kommer att få utnyttja vissa tvångsmedel som husrannsakan, kroppsvisitation eller urinprov. Det kommer därför att bli svårt att bevisa att olovlig befattning med eller olovligt bruk av narkotika förelegat. Medicinsk diagnostik av drogpåverkan är ett omvittnat svårt område. I avsaknad av bevisning kommer ord att stå mot ord. Här bör observeras att en åklagare skall kunna styrka att den använda drogen verkligen varit narkotika, inte bara att den misstänkte varit drogpåverkad. För polisens arbete betyder dessa svårigheter att motivationen till slut kommer att minska att beivra detta slag av brottslighet. Reformen riskerar därmed att bli utan verkan. De skäl som anförts för påföljdsbegränsningen är främst att det gäller att inte störa missbrukarnas vårdmotivation. Så behöver inte alls bli fallet om påföljden utsträcks till att omfatta även fängelse . För det första har den idealiserade beskrivningen i propositionen av vårdmotivationen föga täckning i verkligheten. Långvarig klinisk erfarenhet ger dessvärre den dystra erfarenheten att denna motivation endast uppträder då missbrukaren inte längre klarar av sin situation, t. ex. då drogintaget medfört skador, sjukdomar eller störningar, då relationerna till de anhöriga förstörts, då skulder blivit omöjliga att betala osv. En annan viktig orsak till vårdmotivation brukar vara att det blivit ont om narkotika på den illegala marknaden eller att det blivit riskabelt att hantera sådana droger. Ökad press från polisens sida på missbruksmiljöerna betyder snarare att motivationen att söka vård snarare ökar än minskar. Slutligen bör noteras att det i de flesta fall tar , enligt vissa undersökningar upp till , innan ett narkotikamissbruk kommer till någon myndighets kännedom. Det första samhällsingripandet som görs bör därför beakta denna fördröjning och leda till åtgärder som är ändamålsenliga för att återföra missbrukaren till en drogfri tillvaro. Detta talar för att man bör utnyttja mer långtgående insatser än rutinmässigt utdömda böter, företrädesvis skyddstillsyn med föreskrifter. Sammantaget kan därför i denna del av propositionens förslag sägas att inskränkningen av påföljden för eget bruk av narkotika till endast böter gör att de nya bestämmelserna inte kommer att få avsedd verkan i praktisk verksamhet. Påföljdsbegränsningen bör därför slopas. Den särskilda straffrihetsregel som föreslås för de fall där olovligt bruk eller olovlig befattning med narkotika uppdagats genom att en missbrukare sökt eller underkastat sig vård eller annan behandling är onödig. För det ringa antal fall där det kunde verka stötande för rättskänslan att en missbrukare ställs till ansvar som ett resultat av att han sökt vård för sina narkotikaproblem kan detta ske genom att åtal underlåts med stöd av bestämmelserna i (R.B 20:7). Som den föreslagna regeln är utformad i propositionen torde den sällan komma att tillämpas, men den kan ge ett intryck av att ett uppsökande av vård i efterhand kan neutralisera en brottslig gärning. Regeln bör därför slopas. Vi vill i detta sammahang också påminna om den sekretess som finns inom sjukvården och som torde utgöra ett skydd för att den missbrukare som söker vård därigenom "anger sig själv för polisen. Enligt sekretesslagen (14 kap. 2 § 3 st) är nämligen brott för vilket är föreskrivet fängelse som kommer till sjukvårdens kännedom sekretesskyddat i förhållande till polisen. har ansträngningar gjorts för att komma till rätta med det omfattande narkotikamissbruk som förekommer på fängelserna. Hittillsvarande ansträngningar har inte visat sig ge mer än marginella framsteg. Enligt vår mening måste arbetet med att få kriminalvårdsanstalterna fria från narkotika därför intensifieras. Ett åtgärdsprogram för att komma till rätta med narkotikaproblemen inom kriminalvårdsanstalterna måste utan dröjsmål arbetas fram. Ett sådant program måste ta sikte både på lagstiftningsåtgärder och på budgetmässiga och organisatoriska förbättringar. Ett element i ett sådant program är verkningsfulla åtgärder för att skära av tillförseln av narkotika till anstalterna. Det angelägna i att så sker är enligt vår mening uppenbarligen så framträdande att intresset av att de intagna helt garanteras personlig integritet måste ge vika. Detta måste i förekommande fall även gälla för besökande och andra som i sammanhanget kan komma i beröring med narkotika. Vi vill vidare slå fast att det inte är tillräckligt att som ha narkotikafria avdelningar endast på vissa anstalter; det är en självklarhet att alla avdelningar skall vara narkotikafria. Satsningarna på en differentiering av de olika kategorierna intagna på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar måste fortsätta. Inriktningen av och tidsplaneringen för detta arbete bör läggas fast i programmet. Även andra insatser för att komma till rätta med narkotikan inom anstalterna bör prövas vid utarbetandet av åtgärdsprogrammet. För att kampen mot narkotikan skall lyckas är det ett oavvisligt krav att kriminalvårdsanstalterna snabbt blir narkotikafria. Åtgärdsprogrammet bör därför arbetas fram och redovisas för i lämpligt sammanhang. Behandlingen av missbrukare bör ske i samarbete med missbrukaren. En fungerande vård måste byggas upp i samverkan mellan polis, socialtjänst och hälso- och sjukvård. Det är angeläget att en rad olika metoder för vård och förebyggande behandling av missbruksproblem prövas. Särskilt angeläget är att utveckla åtgärder som leder till tidig upptäckt. En metodutveckling bör ske så att a. företagshälsovården och primärvården blir effektivare i att upptäcka och åtgärda. Det måste först och främst finnas tillräckligt med vårdplatser för alla missbrukare som frivilligt vill ha vård. Med hänsyn till att narkomaner utgör en av riskgrupperna för HIV har detta självklara krav fått än större betydelse . Att arbeta med missbrukare ställer stora krav på personalen. Det krävs en klart uttalad vårdfilosofi, en bestämdhet att inte släppa individen förrän han eller hon mår bra och en arbetsorganisation där personalen får stöd av varandra. Missbrukaren måste motiveras till förtroende och fortsatt vård. Samhällets insatser efter vården måste förbättras. Bostad och arbete eller utbildning är oftast en förutsättning för att vårdtiden inte skall vara bortkastad. Det måste finnas utrymme för olika vårdformer. Rädslan för att ett projekt skall misslyckas får inte skrämma oss från att pröva nya metoder. Den verksamhet som bedrivs av enskilda, exempelvis som stöd- och kontaktfamiljer, måste stöttas och uppmuntras. föreslår därför i annan motion att beviljas statliga bidrag för sin verksamhet. Den missbrukarvård som drivs i ideell regi har i flera fall kunnat uppvisa mycket goda resultat. Att vård i ideell regi lyckas så bra sammanhänger sannolikt med den tillämpade vårdfilosofin som oftast förutsätter en total sinnes- och attitydförändring hos missbrukaren samt att också dennes familj och nära omgivning tas med i behandlingen. Det är därför angeläget att ge den verksamhet som bedrivs av bl. a. och gynnsamma arbetsvillkor, exempelvis genom att kommunerna ger dem tillgång till lokaler. Det finns också skäl att stödja tillkomsten av behandlingsanläggningar med liknande vårdfilosofi, t. ex. den s. k. Hazelden-metoden. återkommer med synpunkter på missbrukarvården i anslutning till den aviserade propositionen med anledning av socialberedningens betänkande Missbrukarna, , Tvånget (SOU 1987:22). Primärvården kommer i kontakt med en stor del av befolkningen. Personer med missbruksproblem är överrepresenterade bland patienterna på vårdcentraler. Genom att samma person ofta söker och läkaren ofta träffar även familjen har läkaren goda förutsättningar att skaffa kunskaper om patientens situation och kan även behandla patienten i en tidig fas av missbruket. Företagshälsovården, FHV, har speciella förutsättningar att göra en insats för att få bukt med missbruket. Problemen löses bäst genom preventiva åtgärder och en tidig upptäckt. Tillsammans med arbetsgivaren och fackliga organisationer kan FHV här spela en betydande roll. Fördelarna är att man når ut till en stor del av befolkningen. Arbetsplatsen är en neutral plats att samtala på, arbetsanpassnings- och missbruksproblem är ofta sammankopplade, varför de måste lösas tillsammans, FHV kan påverka arbetsmiljön som kan ha framkallat besvären, vänner arbetar kanske inom företaget och FHV kan då ta kontakt med dem. Trivseln i arbetet/arbetsglädjen och kontakten med arbetskamrater kan utnyttjas i rehabiliteringsprocessen. FHV kan ha en kontinuitet i kontakten. FHV-åtgärder kan också kombineras med kamratstödjande verksamhet inom företaget. Kamratstödet bör förenas med utbildning, information och handledning av arbetsledare, chefer och fackliga förtroendepersoner. Frivillig kontraktsvård bör införas som ett komplement och alternativ till tvångsvård. Den innebär att man med missbrukaren kommer överens om innehållet i ett vårdprogram, som han eller hon accepterar, t. ex. genom att skriva på en förbindelse att delta i vården. Om missbrukaren sedan avviker från vårdinstitutionen, skall han/hon kunna återföras med tvång. Folkpartiregeringen uppdrog 1979 åt en särskild utredning att framlägga förslag om kontraktsvård inom . Utredningen framlade 1980 ett förslag som bör genomföras. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om restriktion och förebyggande åtgärder,1] [att beslutar att ge regeringen i uppdrag att överväga åtgärder som är ägnade att stävja de problem som är förknippade med snabbvinssatserna,1] 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om åtgärder för att få den tekniska spriten oanvändbar som berusningsmedel, [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om åtgärder om regelbundna höjningar av alkoholpriset,1] [att hos regeringen begär förslag om höjning av alkoholskatten i enlighet med vad i motionen anförts,1] att hos regeringen begär förslag om beskattning efter alkoholstyrka i enlighet med vad som sägs i motionen,1] 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en kampanj mot langning, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kvinnor och missbruk, [att hos regeringen begär förslag till en ny lägsta promillegräns vid vilken ansvar för trafikonykterhet inträder,2] 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behov av vidgad forskning och statistik om alkohol, 5. att hos regeringen begär initiering av ett större forskningsprojekt kring barns villkor i missbrukarmiljöer, [att med ändring av förslaget i proposition 1987/88:71 om ändringar i narkotikastrafflagen beslutar att 2 § narkotikastrafflagen (1968:64) skall ha följande lydelse: Är brott som avses i 1 § att anse som ringa, döms till böter eller fängelse i högst sex månader2. [att hos regeringen begär förslag om ett åtgärdsprogram för att skära av tillförseln av narkotika till kriminalvårdsanstalterna,2] 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om stöd till olika vårdformer, 7. att hos regeringen begär förslag till kontraktsvård som ett frivilligt alternativ till tvångsvård. 1 1987/88: Sk 815 2 1987/88: Ju 813 () () () ()