mot · GB02Ju819 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju819 av m. fl. (s) om kriminalpolitiska åtgärder Det stora flertalet av fängelseklientelet har en mycket låg status. Mer än hälften är arbetslösa när de dömdes till fängelse, av rattfylleristerna har betydande alkoholproblem, av de nyintagna i fängelserna klassas som narkotikamissbrukare. De flesta fångarna har en dålig uppväxtmiljö. Utbildningen utöver folkoch grundskola är mycket ovanlig hos dem. Mer än hälften har tidigare fängelseerfarenhet. Fängelsevistelsen blir alltmer pressande, kontrollen har ökat, permissionerna har minskat, disciplinstraffen vid anstalterna blir allt fler. Narkotikamissbrukarna inom kriminalvården får del av resurser, åtgärder, anslag och uppmärksamhet i större omfattning än andra kategorier, t. ex. alkoholskadade och våldsbrottslingar. har strafftiderna för narkotikabrott tiodubblats . Kontrollåtgärderna och restriktionerna har i hög grad drabbat just denna kategori. Frivård och rehabilitering hör förvisso inte till de favoriserade områdena inom kriminalvården. Trots kritiken mot fängelsestraffets negativa verkningar växer det fram tendenser till en mer auktoritär och repressiv syn i kriminalpolitiken. Med dålig utbildning, utan nära kontakt med etablissemanget och resurssvaga i största allmänhet har utslagna brottslingar och fångar också svårt att hävda sina intressen och förbättra sin situation. Förre BRÅ-chefen skriver: Men framför allt förstärker lågstatusklientelet på kriminalvårdens anstalter fängelsestraffets stigmatiseringseffekter. Att dömas till fängelse betyder inte bara att man gjort sig skyldig till ett förkastligt brott. Det betyder också att man förknippas med övriga fängelsedömda och klassas som en lågstatusperson. I gick det 1985 147 fångar på 100 000 innevånare. Det är inte så underligt i ett land där det förekommer omfattande kränkningar av de mänskliga rättigheterna. I går det 58 fångar på 100 000 innevånare. Många andra länder har lägre fångpopulation, exempelvis , , , , och . Det kan kanske komma som en överraskning för dem som föreställt sig att är extremt tolerant och liberalt i kriminalpolitiken. Men andra västeuropeiska länder, främst de med konservativt styre, utvecklar sig alltmer åt det repressiva och auktoritära hållet. Populistiska opinionsböljor kan bli ett reellt hot mot strävandena att bedriva en kriminalpolitik baserad på kunskap och praktisk erfarenhet, humana och sociala värderingar. En populistisk och sensationalistisk be handling av brottsproblemen kan föra med sig en överdriven fruktan för brott, vilket i sin tur kan leda till kännbara skadeverkningar. Detta är inte sagt för att vi bagatelliserar brottsutvecklingen utan för att ge den rimliga proportioner. I många andra länder, bl. a. och , har den för övrigt en långt större omfattning. Ekobrottsligheten och den organiserade brottsligheten, vålds- och narkotikabrottsligheten är fortfarande den kriminalitet som måste prioriteras i brottsbekämpningen. Det är ett antal, som vi ser det, mycket väsentliga frågor vi vill ställa i förgrunden i denna motion, nämligen inkapacitering, alkoholkontroll, åtgärder mot handeln och bilindustrin, kriminalvård och eftervården samt frivård-övervakning. Vi avvisar kraven på ett straffsystem som bygger på idén om inkapacitering, dvs. oskadliggörande av flergångsdömda genom långa frihetsberövanden. Gruppen med sex eller fler kriminalregisterdomar bakom sig består av över 8 000 personer. Att spärra in dessa för längre tider skulle innebära ett radikalt brott med den svenska och internationellt erkända kriminalpolitiska modellen. Det skulle också föra till en mindre hedrande topplacering bland västeuropeiska stater vad gäller fängelsebeläggning. Att spärra in flergångsdömda kommer heller inte att ge någon påtaglig effekt på brottsligheten. Det finns inte något stöd för detta i svensk eller internationell forskning. Bland dem som har många tidigare lagföringar går det nämligen inte att avgöra vem som inom den närmaste tidsperioden kommer att begå många nya brott. Det är av vital betydelse för inriktningen av den kommande kriminalpolitiken att uttalar som sin mening att vårt straffsystem inte skall bygga på idén om inkapacitering. En restriktiv alkoholpolitik får positiva effekter på inte bara våldsbrottsligheten utan troligen också på egendomsbrottsligheten. En minskad alkoholkonsumtion får antagligen också effekter på narkotikamissbruket då få blir tunga narkotikamissbrukare utan att först ha missbrukat alkohol. Regeringen bör därför uppdra åt BRÅ att närmare analysera detta samband, samt framlägga förslag till brottsförebyggande åtgärder. Åtgärder avseende handeln och bilindustrin Brottsligheten påverkas tydligt av tillfällena att begå brott. Den kanske största delen av tillfällena till egendomsbrott tillhandahålls av handeln och bilindustrin. Det bör därför tillsättas en utredning som systematiskt går igenom hur tillfällesstrukturen skulle kunna förändras genom förändring av handelns praxis. Häri bör ingå förslag till avkriminaliseringar som låter handeln ta ett eget ansvar för osund affärspraxis i stället för att vältra över ansvaret för åtgärder på rättsväsendet. Särskild uppmärksamhet bör ägnas den lätthet med vilken stöld av och även ur bil kan göras och variationer härvidlag mellan olika bilmärken, som kan återföras på teknisk konstruktion. När det brottsförebyggande arbetet misslyckats och lagöverträdelser sker, måste samhället vidta sanktioner för att markera normsystemets och lagstiftningens giltighet. De kraftigaste sanktioner samhället har till sitt förfogande är straffpåföljder - i frihet eller frihetsberövande. Den kriminalpolitiska traditionen från K. J. innebär att frihetsstraff så långt som är möjligt skall undvikas då sådant straff enligt bara kan försvaras ur skyddssynpunkt för samhället och/eller för lagöverträdare. Den i normala påföljden skall vara frivård. Under kriminalvårdsreform med början 1974 förstärktes frivårdens resurser väsentligt. Lagstiftningen om frivård har utvecklat påföljden till ett realistiskt alternativ till fängelsestraff även vid grova brott. Det senaste tillskottet ifråga om frivårdspåföljder är kontraktsvården som träder i kraft . Frihetsberövande påföljd skall endast tillgripas då samhällsskyddet så kräver eller av starka allmänpreventiva skäl. Fängelsepåföljden är oerhört ingripande i den enskildes integritet och ingen människa avtjänar ett fängelsestraff utan att påverkas negativt. Det är dessutom en mycket kostsam påföljd för samhället. Trots detta måste humaniseringen av fängelserna fortgå kontinuerligt. Huvudregeln är att om frihetsberövande påföljd används skall själva frihetsberövandet ske under så öppna former som möjligt. Därför medförde kriminalvårdsreformen en kraftig utbyggnad av de s. k. lokalanstalterna, där korta straff och slutet av de långa straffen kan avtjänas. Verksamheten är där från början inriktad på tillvaron efter strafftiden och de intagna har tillgång till samhällets övriga serviceutbud t. ex. sjukvård, arbetsmarknadsåtgärder, socialtjänst. slog fast i kriminalvårdsreformen att straffade människor ha samma rätt till samhällets service som alla andra. I verkligheten fungerar det inte alltid så. Straffade människor, som är tunga drogmissbrukare, är inte alltid i stånd att konkurrera på arbetsmarknaden. De hamnar också gärna sist i sjukvårdsköerna, dels då deras eget beteende kan vara avvikande, dels då det finns en rädsla hos myndighetsföreträdare. Denna rädsla är obefogad och måste motverkas. Ett stort problem är bristen på samarbete mellan olika inblandade myndigheter. Straffade människor är ofta föremål för åtgärder hos många olika myndigheter. Tyvärr lägger sekretessbestämmelser och revirtänkande hinder i vägen för ett bra utnyttjande av de resurser som faktiskt finns för rehabilitering av männniskor med problem. Samarbetsformerna mellan olika myndigheter, såväl statliga som kommunala och landstingskommunala, måste ses över. Vår kriminalvård har som målsättning att alla som blivit dömda skall återanpassas till samhället oavsett brottets art eller straffets längd. säger oss emellertid att en stor del av alla brott begås av tidigare dömda brottslingar. En stor procent av brottslingarna återfaller i brott t. o. m. redan under straffets avtjänandetid. Det är också känt att en liten minoritet av alla brottslingar utför en majoritet av vissa typer av brott. Återanpassningen till samhället har således helt eller delvis misslyckats. Skälen härtill är naturligtvis många. En anledning till den höga återfallsprocenten är att den s. k. eftervården/rehabiliteringen inte fungerar efter att t. ex. ett fängelsestraff avtjänats. är störningar i relationerna med omgivningen hårt prövade redan innan en individ begår en brottslig handling. Denna störning förvärras ofta av handlingen och det påföljande straffet. Förutsättningen för en återanpassning bygger då ofta på att återfå en relation med vanliga människor som fungerar i samhället. Samhällets resurser för att hjälpa den frigivne fördelas på många olika tjänstemän och myndighetsområden. Någon personlig relation är svår att få för den frigivne. Den enda mänskliga något så när fungerande relation man har är ofta kompisar från kåken och andra kriminellt belastade kamrater. Det är i dessa kretsar man känner sig trygg. Inom sjukvården finns många fler typer av eftervårdsresurser än inom kriminalvården. Inom kriminalvården övertar andra ansvaret när straffet är avtjänat. Inom sjukvården kommer man som regel i kontakt med någon form av eftervård och kontroll av hur sjukdomen förlöpt, om vården gett önskat resultat osv. Om önskat resultat inte ernåtts görs en bedömning av hur fortsatt vård skall bedrivas. Om sjukdomen inte är botad finns vårdbehovet kvar och vården fortsätter. Inom kriminalvården upphör denna omsorg i och med att straffet/vården är avtjänat. För att vården skall kunna fortsätta sedan straffet är avtjänat, måste man skilja på straffverkställighet och eftervård/rehabilitering. Denna eftervård får inte som ansvarsmässigt delas på flera myndigheter. För att kunna skapa fungerande relationer erfordras personliga relationer mellan vårdtagaren och den som skall kunna hjälpa till med återanpassningen i samhället. Skillnaden mellan den reglerade, trygga miljön i fängelset och den situation av eget personligt ansvarstagande som uppstår direkt vid frigivningen blir ofta konfliktfylld och svårhanterlig. Då erfordras omgående hjälp från en person som den frigivne har förtroende för. En eftervård med denna målsättning måste ges stora resurser inte bara ekonomiskt utan också i befogenhetshänseende. Eftervården av straffade och speciellt missbrukare är sålunda mycket bristfällig. Goda insatser på behandlingshem följs inte upp med insatser rörande utbildning, arbete och bostad. De frigivnas och i synnerhet de flergångsdömdas problem måste uppmärksammas och angripas ur ett socialpolitiskt i stället för ett kriminalpolitiskt perspektiv. På detta sätt hamnar frågan om inkomst och levnadsnivå i stället för brottslighet i centrum för åtgärder för att förhindra upprepade återfall. Frivården måste få ökade resurser. Ideella folkrörelser, fackföreningar, klientorganisationer, humanitära organisationer, kristna samfund, idrottsföreningar osv. kan här göra betydande insatser. En väsentlig del av frivårdsarbetet är övervakningen. Den förekommer i två fall, dels efter utskrivning från anstalt, dels vid påföljden skyddstillsyn. Övervakning innebär att insatserna för rehabilitering görs i lagöverträdarens närmiljö. Det ger insikter i dennes livsvillkor. De insatser som görs sker i ett ömsesidigt ansvarstagande mellan lagöverträdaren och övervakaren. Övervakning i grupp bör prövas ytterligare. Därigenom kan allsidigare hjälp ges. Gruppen bör kunna vara ett stöd för både övervakarna och den övervakade. Stödet till övervakarna måste förbättras. Bättre förutsättningar för insatser redan under vården på anstalt. Rejäla arvoden och ersättning för resekostnader m. m. borde vara en självklarhet. Övervakare bör ha rätt att ställa upp på heltid i samband med frigivning och vid andra tillfällen när situationen kräver det. Ett sådant engagemang kräver naturligtvis också fullgod ersättning för insatserna. Det är sålunda nödvändigt att återupprätta övervakningsinstitutet. Övervakning är ett alternativ till frihetsstraff som är mindre inhumant, mindre kostsamt och som ej ger mindre avskräckningseffekt eller behandlingseffekt. ger också medborgare i gemen möjlighet att som övervakare bilda sig en uppfattning om flergångsdömdas och utslagnas situation, som bör minska rädslan och öka insikten i samhället. Insatser bör vidtas för att öka antalet lekmannaövervakare. Regeringen bör efter en översyn framlägga förslag som tillgodoser dessa behov. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna att straffsystemet inte skall bygga på idén om inkapacitering utan att de principer och värderingar som och kriminalvårdsreform bygger på alltjämt skall gälla, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om förslag till åtgärder beträffande alkoholkontroll samt handeln och bilindustrin, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kriminalvård, eftervård, frivård och övervakning. () () () () () ()