mot · GB02Ju802 · 1988-01-12 00:00:00 — Motion till 1987/88 :Ju802 av m. fl. (fp) om vardagsbrotten har antalet anmälda våldsbrott ökat. I procent har ökningen varit och . Med hänsyn till att det s. k. mörkertalet dvs. brott som aldrig anmäls är stort vid misshandelsbrott är den faktiska ökningen av våldet större än vad statistiken visar. Särskilt stort är mörkertalet vad gäller kvinnomisshandel och det s. k. subkulturella inomgruppsvåldet. Vem är offer? Av statistiken framgår att männen dominerar bland offren. De misshandlas i regel utomhus av okända gärningsmän. För kvinnorna är förhållandet det omvända. Våldet mot dem begås av gärningsmän som känner offret och det sker inomhus. Det är i detta sammanhang vidare värt att notera att äldre personer är förhållandevis lite representerade i statistiken över våldsoffer. Den rädsla som många äldre känner för att bli utsatta för våld kan därför knappast anses vara grundad på de faktiska förhållandena. Å andra sidan blir ju tillfällena att begå våld mot äldre färre om deras oro gör att många avstår från att t. ex. vistas ute när det är mörkt. Även antalet förmögenhetsbrott har ökat under en följd av år. anmäldes ca 400 000 stölder, rån och andra tillgreppsbrott, uppgick motsvarande brott till ca 670 000. har ökningen av bilstölder och stölder ur bilar varit särskilt anmärkningsvärd. Vi har inte ambitionen att analysera alla de faktorer som kan förklara varför människor begår brott. I de konkreta fallen är det flera samverkande skäl som ligger bakom ett brott. Det som dock är gemensamt för praktiskt taget varje brottstillfälle är att det är individen - brottslingen - som själv styr sitt handlande. Det finns emellertid situationer och miljöer där brott förekommer i väsentligt större utsträckning än andra. Med denna vetskap kan rättsväsen 1* 1987/88.3 sami. det också vidtaga åtgärder för att motverka uppkomsten av brott. I ett större sammanhang kan samhället med skilda medel försöka hindra nyrekryteringen till sådana sociala miljöer där brott förekommer och förmå personer som lever av brott att ändra sin livsföring. Alkohol och narkotika som orsak till brott En av de bäst säkerställda orsakerna till brott är missbruket av alkohol och narkotika. Sambandet mellan drogmissbruk och kriminalitet är väl dokumenterat i forskning och statistik. I en studie som BRÅ gjorde av ett stort antal domar var det endast i av fallen som både gärningsman och offer var nyktra. I av fallen var gärningsmannen berusad och offret nyktert och i var både gärningsman och offer berusade. Andra studier ger vid handen att proportionerna genomgående är dessa. När det gäller narkotika finns inte samma klara samband mellan missbruk och våld. Däremot är det klart belagt att narkotikamissbruket är den direkta förklaringen till många förmögenhetsbrott. En betydande del av stölderna i hem, bilar och affärer kan hänföras till narkotikamissbrukarnas behov av varor som snabbt kan omsättas i pengar att använda till köp av narkotika. Det finns knappast någon missbrukare av tung narkotika som kan finansiera sitt missbruk på annat sätt än genom brottslig verksamhet. Det är uppenbart att en radikal minskning av drogmissbruket skulle få omedelbara och positiva konsekvenser i form av färre brott. har ett konkret och framåtsyftande program för att minska alkoholkonsumtionen och bekämpa narkotikamissbruket. Detta redovisar vi i en särskild motion till detta . Den koppling som finns mellan brott och drogmissbruk är så uppenbar att den gör kampen mot drogerna till ett av de viktigaste inslagen i kampen mot brottsligheten. Lyckas vi sänka alkoholkonsumtionen och begränsa narkotikamissbruket är detta sannolikt lika effektivt som att inrätta fler polistjänster eller skärpa straffen. Vid återkommande tillfällen uppmärksammas i massmedia och därmed i den allmänna debatten olika yttringar av ungdomsbrott. Ett av de senaste exemplen på detta var den stora uppmärksamheten som riktades mot de ungdomsbråk som förekom i . Den debatt som dessa oroligheter startade ökade kraven på politiker att vidta åtgärder mot ungdomsvåldet. Från sida presenterade vi en rapport där orsakerna till ungdomsvåldet diskuterades och där vi redovisade olika förslag till åtgärder som samhället borde vidta för att så långt som möjligt förhindra en upprepning. ägnade massmedia inte samma intresse åt de oroligheter som återigen förekom. Debatten kring problemen blev heller inte lika intensiv som året innan. Det finns en risk för att vissa politikers och myndigheters intresse för att beivra ungdomsvåldet svalnar när detta inte är föremål för allmänhetens intresse. Detta är självfallet olyckligt. För att minska kriminaliteten, och däribland ungdomsvåldet, krävs många olika åtgärder. I debatten kring ungdomsvåldet utnämns lätt enskilda företeelser som orsaker till att detta våld uppstår. Genomgående har särskilt den negativa påverkan av film, serier och s. k. kiosklitteratur diskuterats. I samband med våldsdebatten 1986 debatterades också vilken skuld de olika kampsporterna hade för att göra ungdomar till våldsverkare. Många menade och menar att kampsporterna är inspirationskällor för en hel del av det oprovocerade våld som ungdomar begår. Ungdomar tränar genom att sparka eller slå ner främmande människor eller varandra. Kritik har därför kommit att riktas mot de många budoklubbar som vuxit upp runt om i landet . Vi anser inte att det finns grundad anledning att vidta några åtgärder mot kampsportsklubbarna. I och för sig har vi inte svårt att förstå dem som ifrågasätter vilket existensberättigande som vissa av dessa sporter överhuvudtaget har i dagens men att försöka förbjuda kampsportsträningen är orimligt av både principiella skäl och med tanke på det omöjliga i att övervaka ett sådant förbud. Däremot är det angeläget att påverka hur kampsporterna fortsätter att utvecklas. Detta kan ske främst genom att försöka styra ungdomar till de klubbar som är seriösa genom att skolan eller kommunernas fritidsverksamhet samarbetar med sådana klubbar. Vidare bör det inte förekomma att andra kampsportsklubbar än dem som är anslutna till får aktivitetsbidrag och liknande. En återkommande synpunkt i debatten kring våldet är den negativa påverkan som det s. k. videovåldet anses ha på framför allt barn och ungdom. Från skilda håll har under en följd av år krävts att all videofilm, även sådan som säljs eller hyrs ut för visning i hemmen, skall förhandsgranskas. Både den ökning av våldet som har skett och den förändring mot allt råare våld som har kunnat förmärkas skylls på videovåldet. Trots detta har en omfattande forskning inte kunnat belägga ett klart samband mellan våld på film och våld i verkligheten. Om man sträcker sig riktigt långt kan man sammanfatta forskningen så att den har visat att visst våld under vissa omständigheter kan utlösa våld hos vissa barn. Vi delar helt uppfattningen att en del av det videoutbud som tillhandahålles för visning i hemmen är mycket olämpligt att visas för barn och ungdom. Det är med förvåning vi har noterat att det enligt en del av de studier som har gjorts om barn och video alls inte är så att barn och ungdom bara tittar på våldsvideo i smyg, utan föräldrarnas kontroll. tycks föräldrarna vara väl medvetna om vad barnen tittar på. förnuftet säger oss att barn och ungdomar kan ta skada av att se en del av det utbud som finns på film och video. Detta gäller särskilt barn som är otrygga. Det är detta som gör att vi accepterar förhandsgranskning av biograffilm som vänder sig till barn och ungdom och som är motivet till Denna innebär att det är förbjudet att saluföra eller hyra ut film med skildringar av sexuellt våld eller tvång eller närmare eller utdragna skildringar av grovt våld mot människa eller djur. Det är förvånande att inte fler polisanmäler de videouthyrare som bryter mot lagen genom att hyra ut våldsvideo. Detta är en försummad möjlighet att motarbeta spridningen av videovåldet. Det finns anledning att med hjälp av opinionsbildning och redan tillgängliga bestämmelser bekämpa de avskyvärda våldsskildringar det här är frågan om. I ett avseende tror vi att videovåldslagen kan förbättras. Vi anser att det är angeläget att man, med tryckfrihetsförordningen som förebild, inför ett system med ansvarig utgivare för videofilmer. Detta är en ordning som föreslogs av yttrandefrihetsutredningen (SOU 1983:70) och som regeringen har lagt som ett förslag i propositionen om förändringar i tryckfrihetsförordningen (prop. 1986/87:151). Förslaget innebär att straffansvaret för att videofilmer med extremvåld sprids i efterhand alltid kan riktas mot viss person, den ansvarige utgivaren. Det är angeläget att antar detta förslag. Den avgörande och mycket diskuterade frågan är om vi utöver videovåldslagen, förhandsgranskning av video som visas offentligt, och ett system med ansvarig utgivare också skall införa en förhandsgranskning av sådan videofilm som skall visas i hemmen. Sådana krav reses från många håll och frågan är föremål för utredning. En liberal princip, som också slagit igenom i den svenska tryckfrihetsförordningen, är att publicering av skrifter, bilder m. m. skall kunna ske utan förhandsgranskning. Det innebär givetvis inte att man ostraffat kan publicera vad som helst. Lagen sätter gränser för vad som är tillåtet. Prövningen av om gränsen överskridits får emellertid ske vid en efterhandsgranskning. Har överträdelse skett straffas den ansvarige utgivaren eller motsvarande. Det är här videovåldslagen ger möjligheter att ställa uthyrare eller försäljare av videofilmer till ansvar. För att man skall göra avsteg från de här principerna måste det enligt liberal uppfattning finnas mycket starka skäl. Vad gäller film som vänder sig till barn har vi alltså accepterat att göra ett sådant avsteg. Även om det skulle finnas exempel på att filmvåld under speciella omständigheter har kunnat utlösa våldsreaktioner kan man inte därav dra slutsatsen att en hård censur av videofilm skulle vara ett verkningsfullt medel mot samhällsvåldet. Vi menar dessutom att det finns en risk att man skyller på videofilmerna när man försöker hitta förklaringar till våldet. När det i den allmänna debatten saknas konkreta förslag till hur våldet skall minskas har kravet på videocensur blivit lätt att tillgripa. Det finns också anledning att fundera över hur effektiv en förhandsgranskning av all videofilm skulle kunna bli. Kommer myndigheternas censur att ha större förutsättningar att hindra ungdomar från att se vissa filmer än de förbud som de flesta föräldrar säkert redan sätter upp ? Bedömningen av vilka filmer som skall förhandsgranskas kan ju rimligen bara gälla sådan film som tillhandahålles genom någon form av handel, i sig en omfattande uppgift eftersom det rör sig om ca 7 000 filmer. Censuren kommer inte att gälla filmer som privatkopieras, lånas eller säljs privat. Vi tror att det finns en risk för att en censur i stället skulle leda till att det blev ännu mer spännande att få se en förbjuden film, och att det skulle kunna bli en omfattande smuggling och langning av filmer. Allt det som är barnförbjudet vid offentlig visning kommer ändå att finnas på marknaden. Där måste under alla förhållanden föräldrar och annat vuxenansvar ta vid. Hårdare censur löser alltså inte problemet med att barn och ungdom kan få tillgång till filmer - det riskerar tvärtom att ge vuxna känslan av att samhället tagit över ansvaret. En av de viktigaste uppgifterna för oss vuxna är att se till att våra barn och ungdomar får trygghet . Det innebär att vi måste skydda dem från många företeelser i vårt samhälle som de inte är emotionellt mogna för att möta, däribland vissa filmer. Denna uppgift har vi antingen vi är föräldrar, lärare, föreningsledare eller bara medmänniskor. Samhället kan aldrig ersätta avstängningsknappen på TV-apparaten. Åtgärder för att minska vardagsbrotten De vuxnas ansvar Vi kommer senare i denna motion att föreslå både att antalet poliser skall öka och att straffsystemet skall ses över. Det mest angelägna i kampen mot brottsligheten måste dock vara att åstadkomma en attitydförändring bland framför allt ungdomar för att därigenom minska nyrekryteringen av kriminella. Det måste bli självklart för alla ungdomar att ta avstånd från våld och att respektera andras egendom. Den spontana avsky som nästan alla känner mot våld, stölder och skadegörelse måste också överföras till den lilla grupp som tycker brott är tufft eller ett sätt att hävda sig. För att förändra attityder krävs det både konkreta åtgärder och ett opinionsbildande arbete. Det mest självklara inslaget i opinionsbildningen är uppfostran och omsorg i hemmen. Det är i första hand föräldrarnas ansvar att se till att deras barn inte begår brott. Det är föräldrarnas ansvar att ge sina barn de värderingar av hänsyn och ansvar som styr umgänget mellan människor, att lära barnen att konflikter inte löses genom våld, att samhällets normer inte accepterar att man tar andras egendom eller förstör för att man inte har något annat att göra. Föräldrarna kan på olika sätt få stöd när de har problem eller bekymmer med sina barn men bara i sällsynta undantagsfall kan och bör föräldraansvaret överlåtas på samhället. För att föräldrarna skall ha möjligheter att fullt ut ta sitt ansvar måste polisen underrätta dem om deras barns förehavanden när barnen gjort något kriminellt. Någon sådan skyldighet för polisen finns inte . Kontakten med föräldrarna kan ibland dröja till dess att sociala myndigheter börjar sin utredning. Om den unge släpps kan det hända att föräldrarna inte får någon vetskap om vad som hänt över huvud taget. En lagändring bör därför ske i syfte att ge polisen skyldighet att underrätta föräldrarna när en omyndig ertappas med brott. bör hos regeringen begära förslag i enlighet med detta. Men inte bara när ungdomarna grips är det viktigt att föräldrarna snabbt Även under målets fortsatta handläggning bör de vara med. Om den unga lagöverträdaren ställs inför domstol är det viktigt att föräldrarna är närvarande, dels för att ge sitt stöd men också för att informera sig om den eventuella påföljd som den unge får. Även här anser vi att en lagändring bör ske. Föräldrar eller andra vårdnadshavare till barn skall åläggas närvaroplikt vid huvudförhandling mot deras barn. Skyldigheten att närvara skall jämställas med den som gäller för vittnen och målsägande. bör hos regeringen begära förslag i enlighet med detta. Snabb utredning av brott Utan dröjsmål, skyndsamt, ytterst skyndsamt och största skyndsamhet är uttryck som vi möter i lagtext och anvisningar om polisens, åklagares och sociala myndigheters utredningar eller beslut i anledning av brott som begåtts av ungdomar. Det råder således fullständig enighet om att det är av största vikt att ingripanden mot ungdomar sker snabbt. För domstolarna finns också bestämda tidsfrister, medan sådana saknas för övriga myndigheter. Vi vet att handläggningstiderna vid olika polismyndigheter i fråga om brottsmisstankar mot unga lagöverträdare varierar högst väsentligt och att det vid en undersökning som publicerades framgick att mediantiden för socialnämndens handläggning låg i intervallet 46- , medan remisstiden överskridit i av ärendena. Självklart finns det fall där det kan vara näst intill omöjligt att färdigställa en utredning e. d. på , men sådana fall torde vara sällsynta. Eftersom vi anser det ytterst angeläget att samhällets ingripanden och reaktion i fråga om unga brottslingar också i realiteten sker med största skyndsamhet menar vi att det visat sig nödvändigt att i lagtexten ta in tidsfrister också i fråga om förundersökning, beslut i åtalsfrågan och sociala centralnämndens yttrande. Vi menar att bestämda tidsfrister för handläggningen också skulle vara ett stöd för de tjänstemän som får utredningen om hand. Det kan knappast bestridas att handläggningen av ett ärende i praktiken går snabbare om lagen ger en bestämd tidsfrist. bör hos regeringen begära förslag till lagstiftning i enlighet med det anförda. Vid sidan av föräldrarna har alla andra vuxna som har kontakt med barn och ungdom ett ansvar för att de unga skall lära sig att skilja på vad som är rätt och orätt, på vad som är ett acceptabelt uppträdande och ett som är oacceptabelt. Särskilt gäller detta ansvar för skolan och skolans personal. Självfallet får skolan inte acceptera att elever eller skolpersonal misshandlas eller att det sker skadegörelse i skolan. När sådant sker och det är av så allvarlig karaktär att det är att anse som brott måste skolledningen ta ansvar för att polisanmäla det inträffade. Med det är också angeläget att skolan informerar eleverna om konsekvenserna av att begå brott. Detta kan gälla t. ex. vilka fysiska skador som lätt uppstår vid en misshandel och vilka juridiska efterräkningar som den unge brottslingen har att räkna med. Läkare, poliser och brottsoffer bör ges möjlighet att medverka i skolorna. I detta sammanhang bör noga understrykas vikten av ett förtroendefullt och nära samarbete mellan skolan, de sociala myndigheterna och polisen. Kriminalitet bland ungdomar hänger ofta samman med sysslolöshet och gängbildning. Kommunerna och folkrörelserna har därför ett viktigt ansvar att genom ett attraktivt föreningsliv och fritidsverksamhet ge barn och ungdomar meningsfulla alternativ. När man planerar denna verksamhet är det viktigt att lyssna till ungdomarnas egna önskemål. Att skapa en bred opinion mot våld och andra brott och att grundlägga en attityd hos ungdomar som innebär ett kraftfullt avståndstagande från brott är det kanske viktigaste arbetet att minska brottsligheten. Men det kommer aldrig att vara helt tillräckligt. Det kommer dessutom att krävas att samhället kan ställa upp med en effektiv ordningsmakt som skyddar människor mot att bli utsatta för våld, inbrott och skadegörelse och ett rättsväsende som kan beivra de övergrepp som sker. Samhällets reaktion på ungdomsbrott Företrädare för polis och sociala myndigheter möter ofta en attityd hos ungdomar , att det är gratis att begå brott. Ungdomarna vet att vad som oftast väntar dem om de grips är åtalseftergift eller överlämnande till vård enligt socialtjänstlagen. Även om den sistnämnda åtgärden i formellt hänseende kan vara ingripande är det konkreta resultatet inte alltid särskilt märkbart för den unge. Desto otrevligare kan upptäckten bli för dem att samhället, efter det att de har fyllt , slutar behandla dem som barn och kanske dömer dem till fängelse för sådana brott som tidigare bara ledde till åtalseftergift eller vård enligt socialtjänstlagen. I en annan motion till detta tar vi upp frågan om åtalsunderlåtelse och föreslår att åklagares möjlighet att ge sådan begränsas. Den nuvarande straffideologin utgår från att det är fel att sätta barn och tonåringar i fängelse. I allt väsentligt tycker vi att detta är ett riktigt ställningstagande. Det som framför allt gör fängelser olämpliga för mycket unga människor är den miljö som de utgör. Fängelser riskerar enligt mångas uppfattning att bli utbildningsanstalter i brott. Därtill kommer svårigheten att hålla narkotika utanför fängelserna. Vi anser bl. a. mot denna bakgrund att nuvarande principer vad gäller fängelse som påföljd för ungdomar inte skall ändras. Liksom måste det också i fortsättningen vara de sociala myndigheterna som i det övervägande antalet fall får ansvaret för vad som händer med lagöverträdare i åldersgrupperna . Detta ställer självfallet stora krav på att de sociala myndigheterna vidtar de åtgärder som behövs utifrån varje barns vårdbehov. I detta måste också ingå att med fasthet hävda de normer som de unga lagöverträdarna visar sig sakna. Vi tror det finns andra vägar än fängelse att välja för att skärpa reaktionerna på brott som ungdomar begår. Av stor betydelse tror vi det är att polisutredning, åtal och dom sker så fort som möjligt efter det att brottet har begåtts. De korta frister som gäller för mål mot ungdomar bör därför förkortas ytterligare. Utgångspunkten bör vara att den unge lagöverträdaren får sin påföljd i omedelbar anslutning till att brottet har anmälts. Detta kan komma att kräva ökade utredningsresurser hos polis, de sociala myndigheterna och åklagarmyndigheter. Det kräver också ett system med jourdomstolar som med mycket kort varsel kan handlägga dessa mål. får den som är anhållas och häktas endast om synnerliga skäl föreligger. Vi vill ändra på denna ordning. Åklagaren bör därför, i de fall där misstanke föreligger om sådant brott för vilket en misstänkt hade begärts häktad, i fortsättningen också få laglig möjlighet att anhålla ungdomar och begära dessa häktade. Vi syftar med detta inte till att göra själva anhållningstiden till ett straff. Samma häktningsgrunder och samma restriktivitet att anhålla och häkta som gäller personer skall självfallet gälla dem'sorn är i åldern . Genom att få möjlighet att anhålla och häkta kan polis och åklagare emellertid hålla kontroll över t. ex. den unge våldsverkare som har begått en ful misshandel till dess att han/hon har blivit ställd inför domstol och blivit ådömd en påföljd. Vi är medvetna om att det kan riktas invändningar mot vårt förslag att inte längre tillämpa särskilda regler för anhållande och häktning av ungdomar . Vi ser emellertid en sådan ordning som den bästa garantin för att unga brottslingar snabbt skall kunna få en påföljd. Vi förutsätter att åklagarna kommer att samarbeta med de sociala myndigheterna för att eventuellt ersätta anhållandet med omhändertagande enligt LVU. Med vårt förslag kan man ändra nuvarande ordning, där en tonåring som grips för grova brott ofta bara kvarhålls på polisstationen för ett kort förhör och därefter släpps och ersätta den med en ordning som innebär att utredning, dom och påföljd kan komma snabbare och vara mer konsekvent. bör hos regeringen begära en ändring av som jämställer häktningsgrunderna för ungdomar mellan med vad som gäller personer . Ett vanligt vardagsbrott är snatteriet. Snatteri är lagstiftarens beteckning på en stöld som med hänsyn till värdet på det tillgripna och omständigheterna i övrigt är att betrakta som ringa. Som ett riktmärke vid avgränsningen mellan stöld och snatteri använder man sig av en gräns för värdet av det tillgripna. Detta anses ligga vid 600 - . Snatteri hör under allmänt åtal, dvs. polisen är i princip skyldig att rapportera sådana brott till åklagaren som har att väcka åtal. Reglerna om rapporteftergift leder emellertid i praktiken till att ett stort antal snatterier inte rapporteras till åklagare liksom reglerna om åtalseftergift leder till att många av de brott som faktiskt rapporteras inte åtalas. har det skett en kraftig ökning av antalet anmälda butikssnatterier. anmäldes 62 000 sådana brott. Det verkliga antalet brott torde dock vara mycket högre eftersom upptäcktsfrekvensen anses vara låg. Snatterierna är enligt vår uppfattning ett allvarligt problem. Förutom de ekonomiska skador som snatterierna orsakar för handeln och indirekt för konsumenterna är dessa brott inte sällan inkörsport för ungdomar i en grövre kriminalitet. Om inte snatteriet bekämpas med kraft kan en uppfattning att detta är näst intill lovlig verksamhet befästas. Snatterierna måste bekämpas med många medel där handelns egna åtgärder måste utgöra tyngdpunkten. Det finns emellertid anledning att också lagstiftaren försöker pröva nya vägar för att minska snatterierna. Detta har bl. a. föreslagits av stöldskyddsutredningen i dess betänkande Stöld i butik (SOU 1982:39). Utredningen föreslog att det skulle göras möjligt att använda ordningsbot vid snatteribrott. Detta kan enligt vår mening vara en framkomlig väg för att försöka begränsa snatteribrotten. Förutsättningarna för införandet av ett system med ordningsbot vid snatteribrott bör därför bli föremål för närmare överväganden. Det bör ankomma på regeringen att närmare göra detta. Vad vi här har anfört bör som sin mening ge regeringen till känna. Samhällstjänst i stället för fängelse