mot · GB02So642 · 1988-01-26 00:00:00 — 1987/88 :So642 av m. fl. (m) om familjepolitiken Familjen utgör grunden för vår samhällsordning. I familjen knyts mänskliga band av kärlek och omsorg genom sammanhållningen mellan generationerna. En fungerande familj ger trygghet i livets olika skeden. Det är i första hand genom familjens försorg som de unga lär sig grundläggande värderingar och normer samt att ta ansvar och visa hänsyn. För de äldre betyder fungerande familjer att ensamhet motverkas och att de får möta och ge omtanke och omsorg. Med familj avser vi inte bara den traditionella kärnfamiljen utan också andra nära och fasta samlevnadsformer. Många lever som ensamföräldrar och har ensamma ansvaret för barnens försörjning och fostran. Men man är en familj oavsett samlevnadsform. Respekten för familjen som enhet och för dess integritet skall vägleda familjepolitikens utformning. är det viktigt att på olika sätt stödja och underlätta föräldrarnas fostrande roll. Det allmänna har också ett grundläggande ansvar för att ge hjälp och stöd i svåra situationer. Äktenskapet, som är utformat till barnens skydd och makars ömsesidiga stöd, är den mest förpliktande och tryggaste samlevnadsformen, även om andra samlevnadsformer kan förenas med en stark sammanhållning. Skatteoch bidragssystemen får inte göra det ekonomiskt fördelaktigt att avstå från äktenskap, eftersom detta bl. a. har klara rättsregler till skydd för makar och barn. Föräldrarnas ansvar för barnens fostran är en grundläggande rättighet och skyldighet. Fostran av barnen måste bygga på fasta normer och förmåga att successivt ställa allt större krav. Att visa kärlek - inte släpphänthet, fasthet - inte hårdhet samt konsekvens gentemot barnen kan låta enkelt. Men det kräver att föräldrarna har ork och tid för sina barn, tar del av deras bekymmer och glädjeämnen, ställer krav och sätter gränser. Framför allt kräver det att de kan förena detta med en ömhet och omtanke som låter barnen förstå att de är viktiga och omistliga. Det har förts en politik som har underminerat föräldrarnas tilltro till sig själva som fostrare. Man lät påskina att institutioner alltid var bättre än hemmet och familjen. Man gjorde de vuxna osäkra på sig själva. På det sättet svek man barnen, eftersom barn behöver föräldrar med trygghet och självförtroende i sin fostrarroll. Om de vuxna inte har tid och ork att 1 1987188.3 sami. engagera sig, bry sig om, reagera och säga ifrån, tror barnen lätt att de vuxna är likgiltiga. Och likgiltighet är nog det värsta ett barn kan möta. Det ger känslan av att inte behövas och att inte vara något värd. Sambandet mellan harmoni hos föräldrarna och harmonin hos barnen är stark. Studier av människor som på ett eller annat olyckligt sätt avviker - de kan t. ex. vara missbrukare eller kriminellt belastade - visar barndomsupplevelsernas betydelse. Dessa människor har ofta bristfällig självkänsla, i stor utsträckning därför att de inte upplevt situationen att som barn älskas villkorslöst, oberoende av egenskaper och prestationer. Barn behöver den samhörighet, fostran och omsorg som familjen kan ge. De kraftiga skattehöjningarna sedan regeringsskiftet har som nedan visas drabbat barnfamiljerna särskilt hårt. De har därigenom blivit mer utsatta och beroende av bidrag och stöd. Tillsammans med en ytterligare kraftig förskjutning av det samlade familjestödet till den kommunala barnomsorgen samt ytterligare diskriminering av småhusägandet - den boendeform som de allra flesta barnfamiljer föredrar - har detta minskat barnfamiljernas möjligheter att själva bestämma över sin tillvaro. Valfriheten har minskat och styrningen ökat. Många föräldrar har tvingats öka sin arbetstid från t. ex. kort till lång deltid eller heltidsarbete för att klara ekonomin och därigenom fått mindre tid över för barnen. Andra har använt sina besparingar för löpande konsumtion eller nödgats låna av släktingar och vänner. ligger nära och t. o. m. klart under noll. Detta är unikt i vår del av världen och innebär att allt fler hushåll saknar en buffert för ekonomiska påfrestningar. Detta minskar givetvis dessa hushålls trygghet och möjlighet att planera. Ungefär två tredjedelar av alla barnfamiljer har en levnadsstandard som ligger under eller strax över norm för skälig levnadsnivå. Totalt rör det sig om ungefär 600000 familjer. Utbetalningen av socialbidrag har ökat mycket kraftigt trots att inte alla som ligger under norm söker eller har rätt till socialbidrag. beräknas över 550000 personer ha uppburit socialbidrag. Över hälften av bidragstagarna tillhörde hushåll med barn. I vad gäller gifta/samboende bidragstagare med barn betalade de i allmänhet betydligt mer i inkomstskatt än de erhöll i socialbidrag (se t. ex. : Socialbidragens expansion, Ekonomisk debatt 8/1986). De måste med andra ord söka socialbidrag för att kunna betala skatten. En mycket stor grupp bidragstagare, som har ökat kraftigt, utgörs av ensamstående män utan barn. Till stor del rör det sig om ungdomar utan arbete eller sådana som endast kunnat få deltidsarbete, t. ex. i ungdomslag. Även många frånskilda män har betydande ekonomiska svårigheter på grund av behov av ny bostad, underhållsbidrag och kostnader för att kunna träffa barnen. Den nya fattigdomen innebär för de flesta inte att de lever i nöd. tar den sig uttryck i att handlingsfriheten begränsas. En extremt hög beskattning gör dem beroende av bidrag för sin försörjning. Dessutom gör de höga marginaleffekterna att det inte går att genom eget arbete nämnvärt förbättra den egna standarden. De som bäst behöver en inkomstförstärkning får därigenom ofta behålla minst av denna. Bidragsberoendet har bl. a. följande orsaker: Tillväxttakten i har varit mycket låg. har i jämförelse med i övrigt förlorat . per hushåll och år. Enbart sedan regeringsskiftet har skatterna ökat med runt eller med ca . Eftersom skattehöjningarna i hög grad vänt den tunga änden nedåt har hushåll med låga inkomster och/eller stor försörjningsbörda drabbats särskilt hårt. Det må gälla höjningen av momsen, el-, olje- eller bensinskatterna eller det borttagna förvärvsavdraget som ju enbart har drabbat barnfamiljer. Även de höjda löneskatterna har drabbat lågavlönade förhållandevis hårdast. Skattehöjningarna har för flertalet barnfamiljer varit betydligt större än de i och för sig betydande ökningarna av barnbidragen. Flertalet barnfamiljer har fått betala sina ökade bidrag minst dubbelt upp. Olika utredningar, bl. a. i regi av s. k. ESO-grupp (Expertgruppen för studier i offentlig ekonomi), visar att skattepengar allt oftare används till sådan verksamhet som främst kommer redan väletablerade, välutbildade eller välavlönade till del. Det må gälla vuxenutbildningen, kulturell verksamhet, olika fritidsaktiviteter eller stora delar av boendestödet. Det gäller inte minst den kommunala barnomsorgen som långt oftare utnyttjas inom akademikerhushåll än inom arbetarfamiljer. De flesta LO-familjer med småbarn får betala barnomsorgen två gånger, dels via skattsedeln för den kommunala barnomsorgen, dels genom privat barnomsorg för de egna barnen (använder privat barnomsorg mer än andra grupper) eller genom utebliven förvärvsinkomst. Den socialdemokratiska familjepolitikens kollaps , då makarna planerade för en radikal socialistisk barnuppfostran har den socialdemokratiska familjepolitiken präglats av en negativ syn på familjen. Föräldrarna ansågs inte kvalificerade nog för att handha något så viktigt som barnuppfostran. Jämlikheten mellan föräldrar kräver enligt socialdemokraternas synsätt att alla föräldrar förvärvsarbetar och görs ekonomiskt oberoende av varandra. Jämlikheten mellan barnen kräver att alla barn ges samma vård och fostran i det allmännas regi. Målen har förverkligats genom en kombination av flera metoder. För det första har familjernas ekonomi successivt försvagats genom kraftigt höjda skatter, som inte tar hänsyn till försörjningsbörda. För det andra har den kommunala barnomsorgen ensidigt subventionerats och andra alternativ diskriminerats. För det tredje inriktas trygghetssystemet på föräldrar som Det gäller redan nu föräldrapenningens utformning. Den socialdemokratiska regeringens politik är särskilt anmärkningsvärd som allt fler undersökningar visar att familjerna själva föredrar en barnomsorgspolitik som medger valfrihet framför fortsatt ensidig inriktning på barnomsorg och en politik som gör det möjligt för dem att klara sig på sina inkomster. Det blir också alltmer uppenbart att socialdemokraternas förment jämlika familjepolitik har blivit djupt orättfärdig. Trots detta vägrar socialdemokraterna att ändra marschriktning. Borgerlig familjepolitik för ökad valfrihet I en gemensam borgerlig partimotion förs en rad mycket viktiga åtgärder fram i syfte att öka familjernas valfrihet, ge föräldrarna tid över för barnen och ge rättvisa villkor för alla delar av landet. Förslagen omfattar bl. a. o Ett beskattningsbart vårdnadsbidrag införs om . per barn och år för alla barn mellan . Vårdnadsbidraget påverkar bl. a. inte bostadsbidragen. Avdragsrätt införs för styrkta barnomsorgskostnader . per barn och år. Statsbidragen till kommunerna minskas med motsvarande . ger förslagen möjlighet till att öka föräldraavgifterna i den kommunala barnomsorgen med lika mycket. Klyftan i stöd mellan barnomsorg och sådana alternativ som inte får något stöd kan därigenom minska. Pensionsår inom ATP räknas för arbete med egna barn i hemmet upp till barnets skolstart. Ett genomförande av förslagen skulle innebära väsentliga förbättringar för småbarnsfamiljerna. Dessa frågor kommer därför inte att behandlas i denna motion. I stället skall vi föra fram en rad moderata förslag som i ytterligare andra avseenden är ägnade att förbättra föräldrarnas möjlighet att ta ansvar för sig själva och de sina, välja arbetsfördelning sinsemellan och av egen kraft förbättra sin situation. För barnens bästa bör förutsättningarna prövas för att som i så många andra länder grundlagsfästa föräldrarätten. Regeringen bör därför ges i uppdrag att skyndsamt låta utreda denna fråga. Också de konsekvensändringar som skulle erfordras i annan lagstiftning bör utredas. Vi är givetvis medvetna om att det finns fall då barnen riskerar att fara illa och där avsteg måste göras från grundprincipen om föräldrarnas rätt att bestämma över sina barns vård och fostran. Detta skall i så fall regleras i särskild författning, t. ex. inom ramen för reglerna i Lag om vård av unga (LVU). Det är inte längre möjligt att skapa rättvisa för barnfamiljerna genom en politik som även fortsättningsvis innebär ökade barnbidrag finansierade med höjda skatter som till stor del får betalas av just barnfamiljerna. Det leder till att de enskilda i alltför hög grad blir beroende av offentliga bidrag för att kunna klara sin ekonomi. Familjerna måste i stället bli mer oberoende genom en beskattning som tar hänsyn till försörjningsbördan. En familj med normala inkomster skall få behålla så mycket av sina inkomster att de klarar sin egen försörjning. Den genomgripande reformering av inkomstbeskattningen som bör genomföras så att hänsyn tas till försörjningsbördan innebär: per hemmavarande barn införs vid den kommunala beskattningen. Avdragsrätten skall också omfatta hemmavarande barn mellan som går i gymnasieskola och uppbär studiestöd. De som har så låga inkomster och/eller så många barn att de inte kan utnyttja grundavdraget för barn fullt ut kompenseras genom negativ skatt. Detta innebär att ett belopp motsvarande nettoeffekten av den inte utnyttjade delen av grundavdraget utbetalas kontant. Därigenom kommer alla, oavsett inkomstförhållanden och antal barn, att kunna utnyttja avdragets effekt fullt ut. Inom ramen för den kommunala skatteutjämningen sker en utjämning av skatteunderlag mellan kommuner med olika andel barn. Grundavdraget tillgodogörs skattebetalarna genom en förändring av preliminärskatteuttaget. Deklarationsarbetet för den enskilde kommer inte att kompliceras. För familjer som har för låga inkomster eller för många barn för att kunna utnyttja grundavdraget fullt ut krävs enbart en ansökan om negativ skatt motsvarande en ansökan om skattejämkning. (Jämkningsansökan lämnas bl. a. av flertalet familjer som bor i småhus.) Den negativa skatten fastställs därefter och bör utbetalas i likhet med barnbidraget. Reformen bör genomföras i tre steg med början . Av tekniska skäl utformas avdraget så att det för hela blir , , . I tabell nedan redovisas förändringarna av den disponibla inkomsten vid införande av ett grundavdrag för barn. Som framgår av tabellen leder vårt förslag till att skatten sänks mest för de familjer som har flera barn. Familj med 1 barn Familj med 2 barn Familj med 3 barn Familj med 4 barn Rätt till avdrag för barntillsynskostnader I en gemensam motion om familjepolitiken föreslår som nämnts de tre borgerliga partierna införande av en rätt till avdrag för styrkta barntillsynskostnader . per barn i åldern . Förslaget kombineras med införande av ett vårdnadsbidrag som är beskattningsbart på . per barn i motsvarande åldrar. Med detta system kommer förvärvsarbetande föräldrar att kunna betala mer än vad som är möjligt för enskild barnomsorg eller motsvarande högre avgift till den kommunala barnomsorgen. Detta kommer att minska behovet av stöd i annan form till den offentliga barnomsorgen. Effekten av den nya avdragsrätten kommer också att bli att den svarta barnomsorgen kan överföras till den öppna marknaden för barnomsorg. Därmed kan sociala förmåner också utgå till de berörda. Ensamföräldrars ekonomiska förhållanden varierar mycket kraftigt. visade i betänkandet Ensamföräldrar och deras barn, SOU 1983:51, att de ensamboende föräldrarna och deras barn mestadels har en svag situation. Var femte barnfamilj är ett hushåll med en ensamstående vårdnadshavare. I drygt var tionde barnfamilj sambor vårdnadshavaren med någon annan än barnets andre förälder. En fjärdedel av alla barn lever tillsammans med endast den ena av sina båda föräldrar. I barnfamiljer med ensamstående vårdnadshavare är av vårdnadshavaren kvinnor med i regel förhållandevis låga löner. Ensamboende vårdnadshavare har en mer utsatt situation än samboende. De har ofta sämre ekonomiska förutsättningar och sämre ekonomisk trygghet än samboende. De har mindre tid för samvaro med barnen, och de är mer beroende av barnomsorg. Trots att valfriheten och tryggheten för särskilt de ensamboende vårdnadshavarna och deras barn är ringa föreslog kommittén åtgärder som ytterligare skulle försämra deras situation, nämligen att skattelättnader som förvärvsavdrag och skattereduktion skall slopas och ersättas av ett ökat bidragsberoende. Regeringen har också genomdrivit ett slopade av förvärvsavdraget. föreslog också att den redan begränsade rätten till avdrag för underhållsbidrag skulle tas bort. Liknande förslag har lagts fram av skatteförenklingskommittén. Avdraget för underhållsbidrag utgår med högst . per barn, medan underhållsbidrag normalt fastställs till . eller mer för varje barn och år. (Bidragsförskottet som garanteras barn med underhållsbidrag uppgår 1988 till .) Kommitténs förslag skulle leda till att man ytterligare försvårade för en underhållsskyldig att bidra till sina barns försörjning, vilket också skulle urholka inställningen att båda föräldrarna har ansvar för barnen. Vi tar bestämt avstånd från förslagen. De förslag som läggs fram i denna motion är däremot alla ägnade att underlätta såväl för ensamföräldrar som för andra barnhushåll. Det är enligt vår mening också viktigt att underlätta, inte urholka, den underhållsskyldiges möjlighet att bidra till sina barns försörjning. Regeringen bör därför återkomma med förslag till en förbättrad avdragsrätt för underhållsskyldiga föräldrar. Detta skulle i sin tur öka deras förmåga att betala underhållsbidrag, vilket minskar det allmännas kostnader för bidragsförskott. De problem som i många fall vidlåder de underhållsskyldiga föräldrarnas rätt att utöva umgängesrätten med barnen måste vidare lösas. Regeringen bör ges i uppdrag att utreda denna fråga och lägga fram förslag till . För att man skall ha rätt att dra av för resa med bil mellan bostad och arbetsplats krävs att man gör en minsta tidsvinst vid resor med bil jämfört med om resorna företas med allmänna kommunikationsmedel. Vid dessa beräkningar får man dock inte räkna med den tid det tar att lämna och hämta barn på daghem och liknande. Ändå kan det i vissa fall t. o. m. vara så att daghemmet inte öppnats man måste ta tåget, bussen eller pendeltåget för att hinna till sitt arbete! Föräldrar har enligt ett vårdansvar gentemot sina barn även om de förvärvsarbetar. Resor till och från daghem, familjedaghem eller dylikt kan därför inte betraktas som en helt och hållet privat angelägenhet för föräldrarna. Ett minimikrav måste vara att man vid beräkningen av tidsvinsten vid resa med bil också får beakta den tid det tar att lämna och hämta barnen. infördes regler om existensminimum i skattelagstiftningen. Dessa ger en möjlighet för inkomsttagare med stor försörjningsbörda eller i andra omständigheter som medför låg skatteförmåga att få såväl den preliminära som den slutliga skatten nedsatt. Reglerna om existensminimum för preliminärskatt får dock inte tillämpas enbart av den anledningen att inkomsten är låg. Det krävs utöver detta att det är fråga om stor försörjningsbörda, nedsatt arbetsförmåga, långvarig oförvållad arbetslöshet eller annan därmed jämförlig omständighet. Även i dessa fall utestängs många skattebetalare från möjligheten att utnyttja existensminimireglerna. JO lade 1986 fram en granskningsrapport om existensminimireglerna vid skatteavdrag. JO framhåller där att de kraftigaste reaktionerna mot regleringen av existensminimum har gällt två frågor: Existensminimum kan beviljas den som äger fastighet av enklaste beskaffenhet. RSV har 1980 preciserat gränsen för enkelheten till tio standardpoäng vid allmänna fastighetstaxering. En lokal skattemyndighet har karakteriserat hus med max tio poäng som knappt beboeliga ruckel. precisering medförde att flera hushåll som tidigare fått bifall nu fick avslag då deras hus låg någon eller några poäng över. Lagstiftningen talar om att när inkomsten understigit vad han kan anses hava behövt till underhåll för sig själv och för make och oförsörjda barn kan reglerna om existensminimum bli tillämpliga. Sedan RSV:s nya anvisningar kom 1980 har dock myndigheterna börjat kräva att hemmavarande make skall arbeta eller åtminstone aktivt söka arbete och barnomsorgsplatser. Flera personer har reagerat mot att skattemyndigheterna vill bestämma hur vi skall sköta våra barn. Från moderata samlingspartiets sida har vi under en följd av år reagerat mot tillämpningen av existensminimireglerna. Orimligheten framgår när inte ens en familj där modern på heltid vårdar sex barn, varav de två äldsta endast , beviljas existensminimum, därför att modern anses frivilligt avhålla sig från att arbeta. (Daghemsvård av de sex barnen skulle kosta ca . Vi har därför krävt att existensminimireglerna skyndsamt bör ändras så att det klart framgår att de också får tillämpas vid boende i eget hem av normal beskaffenhet, om en förälder själv vårdar familjens små barn, så att också nödvändiga barntillsynskostnader beaktas. En differentiering av beloppen för existensminimum bör dessutom göras mellan yngre och äldre barn. Som nämnts är reglerna också så utformade att de inte får utnyttjas av inkomsttagare med låg inkomst och normal försörjningsbörda, även om skatteförmågan är starkt nedsatt. Sådana inkomsttagare hänvisas i stället till möjligheten att begära socialbidrag. Existensminimireglerna är inte lämpliga som ett mera varaktigt stöd till personer med låg skatteförmåga. Så länge en inkomsttagare ligger under existensminimum kommer nämligen varje inkomstökning i sin helhet att gå till skatt, eftersom nedsättningen av skatten minskar i samma utsträckning. Samma marginaleffekter uppstår emellertid i realiteten också för den som ligger under de kommunala socialbidragsnormerna och som kontinuerligt erhåller socialbidrag. Till detta kommer att det enligt vår mening inte är rimligt att ett stort antal hushåll skall vara hänvisade till socialbidrag för att kunna betala skatten. Så långt möjligt bör i stället hänsyn till den låga skatteförmågan i första hand tas genom nedsättning av skatteuttaget och inte genom behovsprövade bidrag. Även JO påpekar vid sin granskning att det finns minst två psykologiska fördelar med existensminimum: Skillnaden mellan en skriftlig ansökan en gång till lokala skattemyndigheten och månatliga besök hos (motsvarande). Den som får existensminimum klarar försörjningen med egen lön. JO begärde därför i beslutet att statsmakterna ser över reglerna och antingen avskaffar dem eller hellre, anpassar dem till dagens verklighet. Existensminimireglerna bör därför ses över så att skattesänkningar kan ersätta socialbidragen för fler inkomsttagare. Principen bör vara att den som betalar skatt inte skall behöva hänvisas till socialbidrag så länge det i stället blir möjligt att nedsätta skatten. Det bör därvid också klart framgå att reglerna också får tillämpas vid boende i eget hem av normal beskaffenhet och om en förälder själv, helt eller delvis, vårdar egna små barn. Begränsa behovet av inkomstprövade bostadsbidrag De inkomstprövade bostadsbidragen har stoppat till de värsta hålen i utsatta barnfamiljers plånböcker. Den dystra sanningen är emellertid att varje höjning av dessa inkomstprövade bidrag gör det svårare för ännu fler familjer att själv kunna förbättra sin ekonomi. I en tvåbarnsfamilj släpar dessa bidrag med som en tung extra marginalskatt på ända upp i hushållsinkomster på , i tre- och fyrabarnsfamiljer upp till ca . Regeringens förslag innebär att gränserna skulle förskjutas upp till nära . i en tvåbarnsfamilj och . i en trebamsfamilj. Detta drabbar också tillskottet till familjeekonomin när en hemarbetande make tar förvärvsarbete. Ju fler barn det finns i en familj, desto mindre blir i allmänhet behållningen av detta förvärvsarbete sedan skatt och minskade bostadsbidrag räknats bort. Till detta kommer att barntillsynskostnaderna oftast blir större ju fler barnen är. Inkomstprövningen sker dessutom mot familjens bruttoinkomst, utan hänsyn till hur mycket som går bort i skatt. Detta missgynnar ytterligare familjer där hushållsinkomsten främst tjänas in av en förälder. Den ändring av reglerna som beslöts innebär dessutom en hårdare knytning till boendekostnaderna, vilket innebär en ökad styrning av familjerna och en mindre valfrihet i fråga om boendet. Det kan t. ex. få till effekt att barnfamiljer som bor på landsbygden finner det gynnsamt att flytta närmare staden och till en dyrare bostad i stället för att bo kvar på landsbygden och bekosta resorna till och från arbetet. Totalkostnaden för båda alternativen kan vara lika stor. Skillnaden är att bostadsbidraget blir väsentligt högre vid den högre hyran. I ett annat avseende har regeringen däremot tagit fasta på förslag som vi fört fram. Vi har visat att den helt övervägande delen av familjen med fyra eller fler barn har bostadsbidrag. För att minska de orimliga marginaleffekterna i dessa hushåll och öka deras förmåga att själva förbättra sin ekonomi har vi därför krävt att de inkomstprövade bostadsbidragen så långt möjligt bör ersättas av grundavdrag vid beskattningen, lägre inkomstskatter och flerbarnstillägg. upphör också det statliga bostadsbidraget från fjärde barnet och ersätts av ett till förhöjt flerbarnstillägg. Regeringen föreslår nu att man 1989 går vidare på denna väg, vilket är bra. Det statskommunala bostadsbidraget som är knutet till boendekostnaderna kvarstår dock i sin helhet. Förändringarna i övrigt bör dock avslås, eftersom de skärper marginaleffekterna och förstärker styrningen av boendet. Regeringen bör i stället återkomma med ett nytt förslag.