mot · GB02Fi220 · 1988-01-26 00:00:00 — anser det nödvändigt att neutralisera arbetsgivaravgiftshöjningen för att underlätta avtalsrörelsen. Men det måste kombineras med samtidiga insatser för att neutralisera den expansiva effekten. Vi föreslår nedan en rad åtgärder för att strama åt ekonomin: genom privata investeringskonton. Inför miljöavgifter bl. a. på svaveldioxid och kväveoxidutsläpp. anser därför att en god miljö ska vara ett centralt mål i den ekonomiska politiken. Det innebär bl. a. att miljöhänsyn måste byggas in i den svenska marknadsekonomin. Ekonomin måste ges en större långsiktighet genom att miljökostnaderna förs in i företagen genom miljöavgifter. På så sätt blir den ekonomiska politiken ett effektivt instrument för att stimulera utnyttjande av miljövänligare produktionsmetoder. För att få verklig effekt måste förslagen kombineras med åtgärder för ökad regional balans. Det skulle minska trycket på de överhettade marknaderna i koncentrationsområdena. I en motion om regionalpolitiken visas exempel på hur detta skall gå till. Stimulera investeringarna och småföretagen för att upprätthålla full sysselsättning. För att upprätthålla sysselsättningen bör utbudssidan (produktionen) stimuleras då den övriga ekonomin stramas åt. Detta sker dels genom den expansiva effekt sänkningen av arbetsgivaravgiften ger. Genom att en del tas tillbaka genom införandet av miljöavgifter och detta kombineras med åtgärder för regional balans fås den största positiva effekten i tjänstesektorn utanför koncentrationsorterna. Det är också vårt syfte då den absoluta huvuddelen av tillväxten i denna sektor nu sker i . En utjämning är nödvändig för en balanserad utveckling. Vidare bör räntorna enligt uppfattning pressas ned till en rimlig nivå för att få igång kapitalbildningen. En råd åtgärder föreslås också i en särskild motion för att stimulera småföretagsamheten. Dämpa den nominella lönestegringen. För bibehållen konkurrenskraft krävs relativa prissänkningar jämfört med omvärlden. De största problemen i svensk ekonomi är de alltför höga löneökningarna. Enligt uppfattning måste incitament skapas för samhällsekonomiskt acceptabla löneökningar. 6.3 Penning- och kreditpolitiken Penningpolitiken har fått en stram utformning inte minst då räntedifferensen gentemot utlandet blev . Penningpolitiken Fick bära en stor del av den stabiliseringspolitiska bördan då regeringens finanspolitik var alltför slapp i ett läge där ekonomin gick mot överhettning. Stramheten föranleddes också av regeringens prisstopp vilket onödigt spädde på konsumtionen och försämrade den externa balansen. politik har dock visat sig alltför försiktig. Valutainflödet har varit betydande och det är därför något förvånande att hållit en så stor räntedifferens och inte ville följa de övriga västeuropeiska länderna då dessa sänkte räntan . En mindre försiktig penningpolitik hade kunnat ge investeringarna ytterligare fart . Nedan redovisar vi hur räntan kan pressas ned. 6.3.2 Kredit- och sparandepolitiken Avregleringen av kreditmarknaden har skapat ett tryck uppåt på lånandet i hushållen. Hushållen har i viss mån lånat för konsumtion. En stor del av lånen har dock använts till finansiella placeringar och omplaceringar till billigare banklån. Det är av vikt att avregleringen består. öka sparandet och minska lånebehovet bör istället ske genom skatte- och avdragsjusteringar. Enligt vår mening måste kreditpolitiken inriktas på att öka hushållens sparande. har nettohushållssparandet i kraftigt minskat och är negativt vilket är unikt i . Denna minskning har uppträtt trots en onormalt hög realränta , vilket borde stimulerat till ökat sparande. Dessutom har hushållens reala inkomster ökat, marginalskatterna minskat och ränteavdragsbegränsning införts vilket borde ge ytterligare stimulans för ökat sparande. Förklaringar till minskningen, som har uppgivits, är ett uppdämt behov av hushållsinvesteringar i kapitalvaror samt att förmögenhetstillväxten i aktier och fastigheter minskat behovet av finansiella reserver. Finansplanen har underlåtit att presentera någon sparbalans. förutspår dock att sparbalansen kommer att se ut enligt nedan: Finansiellt sparande i olika sektorer. (Miljarder kr löpande priser. Sorn synes är det finansiella sparandet i icke-finansiella företag lågt sannolikt till följd av investeringsverksamhet. Detta sparande kompenseras inte av det positiva sparandet i offentlig sektor, den finansiella sektorn eller i hushållssektorn. Vi måste låna utomlands och får därför ett bytesbalansunderskott. Det finansiella hushållssparande! Det är att notera att en hushållssparkvot på (dvs. att hushållen sparade av sin disponibla inkomst) skulle ge ett överskott i bytesbalansen. anger som målsättning att förbättra den konsoliderade offentliga sektorns sparande. Detta sparande anser utredningen är nödvändigt för att finansiera investeringar i industrin. Den socialdemokratiska strategin har i hög grad varit att överflytta sparandet från den privata till den offentliga sektorn med tydlig avsikt att få en större politisk kontroll över investeringarna. Det finns dock inte, enligt vår mening, något egenvärde i ett sparande genom statliga budgetöverskott, ej heller i ett sparande i socialförsäkringssystemet (annat än för att utjämna avgiftsuttaget över tiden). Ett starkt hushållssparande däremot är ett alternativ som fyller flera syften: För det första ger det hushållen ekonomisk trygghet att ha en stor finansiell buffert. 1** 1987/88. För det andra ger ett sparande i egen bostad, aktier, vinstandelsfonder och i eget företag en positiv makt- och ägandespridning i samhället. För det tredje har de skatter som ligger till grund för det offentliga sparandet en snedvridande effekt på samhällsekonomin. Ett offentligt sparande kräver ett större skattetryck. För det fjärde innebär ett lågt sparande i hushållssektorn definitionsmässigt en högre konsumtion och därmed en större risk för överhettning med en ökad inflation som följd. En hög konsumtion ger inte minst en press nedåt på bytesbalansen då den privata konsumtionen har ett högt importinnehåll. anser därför att sparandet i ekonomin inte skall ske i den offentliga sektorn utan i första hand i hushållssektorn. Regeringen föreslår en extra insättning i allemansfondsparandet på 5 000 stöder detta men kräver ytterligare åtgärder. Den viktigaste åtgärden för att stimulera sparandet är att föra en ekonomisk politik som begränsar inflationen. Avkastningen på det Finansiella sparandet får inte urholkas genom återkommande negativa realräntor. En tillväxtorienterad politik som ger höjda reallöner kombinerat med en rättvis fördelning är också en förutsättning för att sparandet skall öka. Vidare måste det råda stabila villkor för sparandet. Att lägga in ett ytterligare osäkerhetsmoment genom politiska beslut som skedde vid engångsskatten på pensionssparande minskar intresset för sparandet. En av orsakerna till det låga Finansiella sparandet under 1970- och har varit den låga reala avkastningen efter skatt. Sänkta marginalskatter och avdragsbegränsningar som gynnar sparande och missgynnar konsumtionslån måste bli'resultatet av en större skattereform. Den särskilda skattereduktionen för mindre aktieutdelning, som den icke-socialistiska majoriteten införde, tillkom för att lindra dubbelbeskattningen av aktieutdelning. Härigenom stimulerades det enskilda aktiesparandet. Den socialistiska riksdagsmajoriteten upphävde denna möjlighet trots att den haft uppenbart positiv effekt. I nuvarande situation framstår det som särskilt angeläget att beslutar om åtgärder som gynnar sparande i aktier. Löntagarfonderna motverkar strävandet mot maktspridning och bör därför avskaffas. Vi har i en trepartimotion föreslagit att en betydande del av fondmedlen skall användas för att stimulera till aktiesparande inom allemanssparande!. Ett utmärkt system för att sprida ägande av aktier är de vinstandelsfonder som byggts upp på många svenska företag. beslöt en riksdagsmajoritet av socialdemokrater och kommunister att belägga dem med socialavgifter. Detta ansåg vi vara felaktigt. De system som skapats på många företag är vida att föredra framför det starkt centraliserade system för vinstdelning som löntagarfonderna innebär. Det Finns dock anledning att dra upp en rågång mellan vinstandelar och lön. Det är därför enligt vår uppfattning rimligt att förlänga den tid, vanligtvis , som medlen måste vara innestående innan utbetalning kan ske till den andelsberättigade. Staten äger en stor flora av företag som kunde drivits i stor utsträckning i privat regi. har vid ett antal tillfällen föreslagit utförsäljning av vissa delar av dessa genom emittering av folkaktier {'ov att sprida aktieägandet. Emissionen av aktier i visar att stort intresse finns för detta bland allmänheten. Avkastning på banksparandet har under den största delen av varit negativ efter skatt. Införandet av allemanssparande! har sannolikt inte gett något ökat nettosparande, utan endast medfört en överflyttning från annat banksparande. Insatser behövs för att göra långsiktigt målsparande verkligt attraktivt. vill därför införa personliga investeringskonton. Reformen bör ha följande inriktning: o Berättigade att öppna ett personligt investeringskonto är desamma som för allemanssparande!. Den sparande skall fylla senast sparandet börjar samt vara kyrkobokförd i . o Insättning får ske på kontot med upp till ett halvt basbelopp per person och år. Det innebär att insättningen skulle maximeras till med basbelopp som beräkningsgrund. Denna summa görs avdragsgill vid deklarationen. o All avkastning inom kontot blir skattefri så länge pengarna kvarstår på kontot. o Belåning av kontot tillåts inte. o Uttag utan beskattning får ske före exempelvis för investering i egen permanentbostad eller som eget kapital vid start eller övertagande av företag. Därvid minskas'ingångsvärdet med motsvarande belopp vid realisationsvinstbeskattning. Eventuellt bör kontot även öppnas för köp av aktier. o I övrigt råder uttagsförbud i princip för alla medel på kontot fram till dess kontoinnehavaren fyller exempelvis . Därefter medges uttag med maximalt av kontots värde . Medlen får med andra ord tas ut . Uttagen justeras för kontots värdeförändring . Efter (exempelvis vid ) är de medel som ej tagits ut fria för uttag. Uttaget beskattas vid uttaget enligt inkomstskattereglerna. o Vid särskilda skäl bör pengarna mot erläggande av avgift kunna tas ut innan åldersgränsen är uppnådd. Ett system med personliga investeringskonton skulle aktivt kunna bidra till ett ökat enskilt sparande i bank. Det skulle också kunna bidra till ett ökat intresse för att starta eget företag samt att äga sin egen bostad. Detta målsparande riktar sig framförallt till yngre människor. Systemet lämpar sig också utmärkt för pensionssparande. Detta sparsystem skulle till skillnad från allemanssparande ge ett system för långsiktigt sparande. Reformen tar bl. a. sikte på att vara ett komplement till institutionaliserat pensionssparande. Personliga investeringskonton kan vara ett sådant komplement. Systemet kan också fylla ett behov för dem som vill trappa ned på arbetstiden tidigare än . Långsiktigheten i placeringarna minimerar risken för skatteplanering. Slutligen borde en reform av denna omfattning kraftigt stimulera hushållssparande och därmed minska konsumtionstillväxten. Sparandet i personliga investeringskonton som föreslås nedan skulle främst gynna yngre personer. För att stimulera sparandet i övriga grupper bör sparavdraget höjas och indexeras för att undvika en urholkning. Sparavdraget bör ej utgå till dem som utnyttjar privata investeringskontot. Höjningen bör samordnas med införandet av personliga investeringskonton. I en särskild motion utvecklas vår syn på småföretagsbeskattningen. a. föreslås minskade arbetsgivaravgifter och slopad förmögenhetsskatt på arbetande kapital. Räntan måste pressas ned. är räntenivån i omvärlden mellan (eurodollarmarknaden) än i . Genom en stram finanspolitik, utförsäljning av statlig egendom samt avskaffad valutareglering kan räntan i pressas ned. Detta skulle gynna industriinvesteringar. En viktig komponent i en räntepressande politik är en restriktiv finanspolitik. har i sina budgetalternativ pekat på vägen att minska statens utgifter för bl. a. arbetslöshetsförsäkring och bostadssubventioner. Ett annat sätt att pressa ned räntorna är försäljningar av vissa statliga företag. har föreslagit utförsäljningar i en takt motsvarande . Ett minskat statligt upplåningsbehov minskar trycket på penningmarknaden vilket verkar nedpressande på räntan. Detta i sin tur stimulerar produktiva investeringar vilket ger en produktionstillväxt . Alternativt minskar det statliga behovet av skatteuttag vilket ger minskade störningar i ekonomin. En komponent för räntepressande politik är att avskaffa valutaregleringen. har kapitalmarknaderna i många länder avreglerats. Exempel finns att hämta i , , , , , och . Den mest omfattande avregleringen sker inom den europeiska gemenskapen där ett omfattande integrationsarbete pågår. Erfarenheterna från dessa länder är i huvudsak positiva inte minst ifrån som upplevt en omfattande kapitalimport efter avregleringen. har tagit en rad steg mot en mindre reglerad kapitalmarknad. a. har utlåningstaket för bankerna, utlandsupplåning vid utlandsinvesteringar och den s. k. prioriterade obligationsmarknaden avskaffats med positiva effekter bl. a. vad gäller hushållens möjligheter att låna. Även sta- Mot. tens lånemöjligheter har förbättrats till följd av en bättre fungerande andra- Fi220 På det hela taget har avregleringen varit till gagn för samhällsekonomin. Regeringen har uttalat att vissa centrala delar av valutaregleringen bör finnas kvar av stabiliseringspolitiska skäl. Detta för att förhindra kortfristiga kapitalplaceringar som styrs av ränteskillnader och förväntningar om ränte- och växelkursförändringar. anser dock att det finns goda skäl att gå vidare i avregleringssträvandena. Bank- och finansväsendet brukar inte räknas som någon stor näringsgren i . Antalet anställda har dock ökat från ca 37 000 1970 till 63 000 1985. Om man till detta räknar in de indirekta sysselsättningseffekterna i företagens finansavdelningar kommer man sannolikt till betydligt större siffror. Denna sektor ökar dock inte enbart i , utan också i utlandet. Den finansiella marknaden är internationellt integrerad och utsatt för konkurrens. Den känner inga nationella gränser och är under en stark dynamisk utveckling. Det är därför viktigt att svenska banker och finansiella företag kan verka på samma förutsättningar som utländska företag, i men också i utlandet. Detta inte minst för att kunna utgöra ett stöd åt svensk exportindustri men också för att bättra på tjänsteexportnetto. anser att valutautlänningar bör få rätt att förvärva svenska kronobligationer. Detta skulle medföra en kapitalimport och en minskad upplåningskostnad för staten. Dessutom skulle de utländska placerarna ta valutarisken och inte staten. Detta till skillnad från den upplåning som skedde . Dessutom skulle ett frisläppande av kronobligationshandeln föra med sig en stark nedåtpressning av den svenska räntenivån ned mot den internationella vilket skulle gynna investeringarna inom landet. För det andra bör förbudet mot köp av utländska aktier upphävas. Nuvarande bestämmelser är osymmetriska. Valutautlänningars förvärv av svenska börsaktier är i huvudsak fria medan svenska medborgares förvärv av utländska börsaktier hindras. Detta innebär bl. a. att svenska företag inte kan riskminimera sina aktieportföljer genom att investera i aktier i olika länder där konjunkturcyklerna inte sammanfaller. Detta ger högre kapitalkostnader för svenska företag jämfört med utländska. För att regeringens inflationsmål skall uppnås och de konkurrenskraftförbättringar som erhölls genom devalveringarna 1987 och 1982 bli bestående, krävs att ökningstakten i lönekostnaderna blir markant lägre än under den första delen av . Detta skulle innebära ett betydande trendbrott i förhållande till de senaste årens lönekostnadsutveckling. (Se tabell.) Procentuell förändring i timförtjänster för industriarbetare i och 1981-86. 1982 1983 1984 1985 1986 Lönekostnad per producerad enhet för verkstadsindustrin. Genomsnittlig årlig förändring i procent 198087 nationella valutor. har studerat kostnadsutvecklingen och förutspår förlorade marknadsandelar även med konstanta relativpriser. Löneökningarna måste därför pressas tillbaka till en nivå som ligger under omvärldens. visar på att relativpriserna måste sjunka för att den svenska exportindustrins marknadsandelar skall bibehållas. Detta förutsätter en årlig lönekostnadsökningstakt på högst . Den förväntade minskningen av tillväxten på exportmarknaden till följd av börsrasen understryker detta krav. De flesta är eniga om att kostnadsökningstakten måste pressas ned. Varken långtidsutredningen eller regeringen har dock angett hur nedpressningen skall gå till. Alternativen till en lägre kostnadsutveckling är dock inte speciellt attraktiva. En fortsatt hög kostnadsutveckling kan för det första tvinga regeringen till en kraftig åtstramning av ekonomin för att via en högre arbetslöshet pressa ned inflationen. Detta är den strategi man valt i i övrigt. Inflationen har visserligen pressats tillbaka men det har skett till priset av en långvarigt hög arbetslöshet med stora samhällsekonomiska och sociala kostnader som följd. Det andra alternativet är att förstärka konkurrenskraften genom upprepade devalveringar. Detta alternativ kommer med stor sannolikhet att innebära accelererande kostnadsökningar. Detta är i praktiken vad som händer. Genom den starka knytningen till dollarn har kronan devalverats i takt med dollarfallet och konkurrenskraften klarats bara tack vare valutaförändringarna. Ett tredje alternativ är att helt ge upp prisstabilitetsmålet och låta växelkurserna fluktuera fritt. anser att detta är en klar ambitionsnivåsänkning i den ekonomiska politiken som med kraft måste avvisas. Slutsatsen är att kostnadsökningarna måste begränsas på annat sätt. Prisstopp har varit regeringens huvudmedicin mot kostnadsökningarna . Rörliga priser är dock nödvändiga i ett dynamiskt ekonomiskt system. Prissystemet reflekterar produktionskostnadsförändringar, ändringar i konsumenternas smak m. m. Långvariga prisstopp orsakar därför stora samhällsekonomiska förluster. Forskningsresultat visar också på att prisstopp snarare haft en pådrivande effekt på inflationen. Företagen har efter stoppets slut höjt priserna för att säkra marginaler även inför nästa prisstopp. Prisstoppet har bidragit till den höga konsumtionsnivån och försvagningen av den externa balansen. prisstoppet som ett medel i den ekonomiska politiken, dock med undantag för exceptionella förhållanden. En form av statliga ingrepp är att genom politiska beslut på förhand göra allmänna inkomstpolitiska utfästelser som t. ex. omläggningar av skatteskalor och införande av löntagarfonder. Detta kan t. ex. ske genom att regeringen inträder som avtalsslutande part och sluter sociala kontrakt, s. k. förhandlad inkomstpolitik. Den generella slutsatsen man kan dra från andra länder är att man där inte lyckats uppnå den återhållsamhet i lönebildningen som eftersträvats. Lönebildningen skall enligt mening ske i förhandling mellan fria parter. En annan form av statlig inblandning är lagstiftning mot löneökningar. Detta skjuter dock bara upp löneökningarna i tiden och ger ingen långsiktig lösning. Om den sortens ingrepp skulle utnyttjas blir konsekvenserna orimliga och arbetsmarknadsparterna fråntas både frihet och ansvar. Lönesystemets förmåga att styra arbetskraft till olika sektorer urholkas med välfärdsförluster som följd. avvisar även denna form av statlig inkomstpolitik. har uppfattningen att alltför svaga incitament för att uppnå samhällsekonomiskt acceptabla löneökningar är orsaken till problemen. En rad åtgärder är nödvändiga för att få ned kostnads- och löneökningstakten: Regeringen måste trovärdigt deklarera att för höga löneökningar inte kommer att pareras genom devalveringar. En fast växelkurs måste vara en norm för den ekonomiska politiken. Finans- och penningpolitiken måste syfta till att understödja den fasta växelkursen. Arbetsmarknadens parter får därmed ta ett större ansvar för den försämrade konkurrenskraft som uppstår vid för höga löneökningar. En politik för regional balans måste föras som minskar den överhettning som finns i vissa regioner, medan andra regioner har problem med arbetslöshet. Överhettningssymptom och löneglidning är störst inom storstadsområdena. En politik för regional balans är ett effektivt medel mot löneglidning och kostnadsökningar. En sänkt skatt på maten genom en differentiering av momsen är en reform som har brett stöd i löntagarorganisationerna. En sådan reform kan skapa förutsättningar för lägre löneökningar. Arbetsgivaravgifterna får inte höjas utan skall helst sänkas. Den samhällsekonomiska ramen för lönekostnadsökningarna får inte intecknas av staten utan måste oavkortat ges till avtalsparterna. En framtida skattereform måste innebära marginalskattesänkningar men också en minskning av de marginaleffekter som skatteskalan och inkomstprövade bidrag tillsammans ger. Detta skulle medföra att ett lägre lönepåslag ger samma köpkraftsökning och underlättar för låga nominella löneökningar. En ensidig marginalskattesänkning i de högsta inkomstskikten skulle dock skapa stora fördelningspolitiska spänningar på arbetsmarknaden med kompensationskrav som följd. En marginalskattesänkning måste därför kombineras med fördelningspolitiska insatser. Tillväxttakten i den offentliga konsumtionen måste begränsas för att ge utrymme för reallöneökningar. Skattetrycket får inte öka utan bör minska. En samordning av olika avtalsperioder bör ske också fortsättningsvis. Konkurrensen mellan arbetstagarorganisationerna ökar kraftigt när avtal som sluts påverkar avtal längre fram. Överlappande avtalsperioder förhindrar också att en effektiv antiinflationspolitik kan föras. har vi ett ständigt konflikthot på den svenska arbetsmarknaden. Långsiktiga avtal bör i större grad eftersträvas för att skapa en stabilare situation. Arbetslöshetsförsäkringen bör bli obligatorisk. Utformningen bör ske så att löntagarorganisationerna via arbetslöshetskassorna stimuleras att ta hänsyn till de kostnader för arbetslöshet som inte påverkar organisationens medlemmar men ändå uppkommer bl. a. genom deras agerande. Obligatoriskt medlemskap i arbetslöshetskassorna medför att dessa också belastas av kostnader för arbetslös ungdom. Finansieringen av kassorna skall i större utsträckning än ske genom egna avgifter. Statens andel av a-kassornas finansiering bör nu minska från med utjämning mellan kassorna. Detta skulle förstärka incitamenten för återhållsamhet i lönerörelsen. Arbetstagarna får själva via högre egna avgifter bära kostnader för den högre arbetslösheten som för höga avtal orsakar. De ovan nämnda åtgärderna skulle enligt vår uppfattning kunna-skapa förutsättningar för kostnads- och löneökningar på en rimlig nivå . Problemet är dock att växla ned löneökningar och kostnader till denna rimliga nivå. Snabb löneglidning för vissa grupper på arbetsmarknaden underlättar inte uppgiften. För att åstadkomma en nedväxling inom den offentliga sektorn kan kassabegränsningar (s. k. cashlimits) vara ett medel. De av regeringen föreslagna åtgärderna har emellertid små utsikter att lyckas av bl. a. följande skäl: Regeringen har valt att enbart ange ramen för löneökningar, ett s. k. lönetak. Löneökningar utöver ramen skall mötas med effektivitets-, produktionshöjande åtgärder eller besparingar. Kassabegränsningen måste, om detta skall vara möjligt, avse det totala anslaget till verksamheten. Med regeringens löneram på riskerar ramen som var avsedd som ett tak att bli ett golv från vilket löneförhandlingarna utgår. Kassabegränsningarna måste följas av en decentralisering av förhandlingarna till myndighetsnivå där eventuella besparingar i verksamheten kan vägas mot ökade löner.