ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GB02Ju609 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju609 av och () om samhällstjänst Debatten om samhällstjänst som alternativ till fängelsestraff har vuxit i styrka. Samhällstjänst innebär att den dömde - efter eget medgivande - i stället för ett fängelsestraff kan åläggas att utföra arbete enligt ett särskilt upprättat program. Om den dömde fullföljer avtalat program slipper han att avtjäna det utdömda fängelsestraffet. Två fördelar ernås: Det är mer humant för den dömde och det är samhällsekonomiskt en stor fördel. Det sista är inte minst intressant med tanke på att en fängelseplats numera kostar kring 1 000:-/dygn. Dessutom sker - inte sällan - en nedbrytande process som den dömde ofta har stort men av och som inte hjälper i den avsedda återanpassningen. När samhällstjänst ersätter fängelsestraffet blir det mindre dramatiskt men mer rehabiliterande. Det har vidare ett stort pedagogiskt värde för den dömde genom att han avkrävs en arbetsprestation för att uppfylla de krav som är knutna till påföljden. Det kan i många fall vara så att det t. o. m. skulle kännas bra för den dömde att få sona sitt brott utan att senare drabbas av den skamkänsla som ett fängelsestraff ofta medför. Det kan dock finnas nackdelar i en påföljd av typ samhällstjänst. Det kan lätt ses negativt att i tider av hög arbetslöshet döma människor till arbete. blir det självklart inte något tillskott av oavlönat arbete på den reguljära arbetsmarknaden, snarare torde det bli tvärt om. Det åtgår mycket tid för introduktion, kontroll och kontaktverksamhet m. m. med den dömde. Det kan även hävdas att det kan bli svårt att finna myndigheter och institutioner som kan ge arbetsuppgifter för de dömda utanför ordinarie arbetstid, dvs. då samhällstjänsten skall utföras. Här borde kunna prövas ett system då de frivilliga organisationerna kunde komma att anlitas. Betydande intresse har redan visats från en rad organisationer av typ Svenska röda korset, de kristna samfunden m. fl. Andra lämpliga organisationer kan vara de fackliga, idrottsföreningar och scoutorganisationer osv. Avsikten med samhällstjänst är inte att ersätta påföljden för de grövre brotten där fängelsestraffet kan anses ofrånkomligt såsom vid narkotikabrott m. m. Det finns anledning att från samhällets sida pröva nya former som mer effektivt än nuvarande fängelsepåföljd synes ha möjlighet att återanpassa till ett normalt liv. Med anledning av det anförda vill vi föreslå att begär att regeringen lägger fram förslag om en reformerad brottspåföljd, där försöksverksamhet med s. k. samhällstjänst kan ersätta fängelsestraff i enlighet med vad som förordats i motionen. 1987/88 Ju609
mot · GB02Ju611 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju611 av () om översyn av straffsatserna har i betänkandet Påföljdsbrott (SOU 1986:13-15) föreslagit nya straffskalor. I allmänhet är förslagen vänligare mot brottslingen än fallet är . Enligt min uppfattning är detta en felaktig väg, i varje fall för återfallsbrottslingar. Vi vet att 3 § av brottslingarna begår av alla brott. Vi vet att brottskurva ständigt pekar uppåt. Vi vet att i de fall polisen haft möjlighet att sätta in speciellt kraftiga åtgärder mot vaneförbrytarna, då har brottskurvan vikt neråt. Så t. ex. i och . Dessa vaneförbrytare är kända och kartlagda av polisen. Var och en av dessa begår omkring hundra brott och slussas in och ut från fångvården i ett ändlöst kretslopp som några nya tillkommer . Mer och mer har allmänheten börjat reagera på detta, vilket inte minst framgått av tidningsdebatten. Alla lägenhets- och villainbrott drabbar oskyldiga människor grymt och obarmhärtigt, ofta personliga tragedier som inte ägnas bråkdelen av den omsorg som brottslingar får. Med anständig respekt för brottsoffren kan vi inte medvetet låta lavinen fortsätta. Mot denna bakgrund är det stötande för den allmänna rättskänslan att generellt föreslå lägre straffsatser. Jag anser att notoriska vaneförbrytare bör få straffet ökat i relation till antalet brott de begått. M. a. o. bör man överväga en sorts progressiv bestraffning. Enligt min uppfattning skulle detta stämma bättre överens med den allmänna rättsuppfattningen än dagens situation. förslag bör därför betraktas endast som ett underlag i det pågående arbetet med att revidera strafftiderna. Med anledning av vad jag ovan anfört hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om inriktning av det pågående arbetet med att revidera straffsatserna.
mot · GB02Ju615 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju615 av m. fl. (s) om ändringar i narkotikastrafflagen har vid flera olika tillfällen behandlat frågan om kriminalisering av bruket av narkotika. I samband med att presenterade sin slutrapport avfärdades frågan om kriminalisering bl. a. med de skäl som anfördes i nr 8 om narkotikastrafflagen. Så sent som i samband med de ändringar som trädde i kraft i narkotikastrafflagen avvisades kraven om en kriminalisering av själva bruket. a. departementschefen var av den uppfattningen att nackdelarna med att kriminalisera bruket övervägde de eventuella fördelarna. Sedan frågan behandlades senast i har inga nya argument framkommit som på allvar skulle utgöra skäl för att ompröva tidigare fattade beslut i denna fråga. Tvärtom kvarstår de flesta argumenten för att avvisa en kriminalisering av själva missbruket: - Ingenting i den långsiktiga narkotikautvecklingen föranleder en kriminalisering. Antalet unga som provar narkotika har successivt minskat . De som provar är inte okunniga om samhällets inställning utan väljer istället att prova trots samhällets avståndstagande. En kriminalisering av bruket torde alltså ha ringa betydelse när det gäller benägenheten att prova på narkotiska preparat. Att prova på narkotika innebär för övrigt i normalfallet att först inneha narkotikan, vilket redan nu är straffbart. När det gäller de tunga missbrukarna är det helt andra åtgärder som måste till för att bekämpa missbruket. En kriminalisering av själva bruket gör förmodligen varken till eller från för denna grupp. Här behövs istället vårdpolitiska satsningar, förebyggande insatser för att med sociala åtgärder förhindra nyrekrytering, etc. En kriminalisering av missbruket torde för denna grupp ha huvudsakligen negativa effekter som minskad benägenhet att söka vård, ökade ekonomiska problem etc. - Faran att lagförslaget kommer att få negativa effekter på narkomanvården kvarstår. Visserligen innebär det straffrihet att själv söka vård. Däremot kan man undra vad som händer i de fall missbrukaren får återfall (vilket nästan alla missbrukare får), eller i de fall missbrukaren väljer att avbryta en påbörjad behandling som inte känns meningsfull. smyger man in ökade tvångsinslag i vården genom att tillföra ett hot om att varje felsteg plötsligt kan leda till åtal enligt narkotikastrafflagen för bruk av narkotika. - Redan nuvarande narkotikalagstiftning ger omfattande möjligheter att ingripa mot den som använder narkotika. Till detta kommer de möjligheter att ingripa som ges i LVM, LVU, LSPV osv. - Påföljden böter torde enbart bidra till att försätta många missbrukare i en ännu mer omöjlig situation. Många missbrukare har stora skulder och en mycket komplicerad ekonomisk situation. Att utöka den ekonomiska bördan med ytterligare bötesskulder torde inte få någon annan effekt än att försvaga missbrukarnas totala situation och ytterligare undergräva motivationen för att ta itu med sin situation och reda ut bland annat sin ekonomi. Med hänvisning till det anförda hemställs att avslår förslaget om kriminalisering av själva bruket av narkotika. 1987/88 Ju615 () ()
mot · GB02Ju616 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju616 av m. fl. (s) om ändringar i narkotikastrafflagen Vi avvisar förslaget till kriminalisering av själva konsumtionen av narkotika. Vi gör det av följande skäl. Kriminaliseringar är i sig inte eftersträvansvärda utan bör undvikas om inte tunga skäl talar för. Sedan förslaget om kriminalisering avslogs av 1984 har inga nya fakta eller argument tillkommit, vilka skulle föranleda en annorlunda bedömning. Ingenting i den långsiktiga narkotikautvecklingen föranleder en kriminalisering. Antalet unga som prövat narkotika har successivt minskat . Förhållandet mellan att ha provat narkotika och att ha ett tungt missbruk är av storleksordningen 100:1. Kriminalisering av beteende, vars eventuella skador enbart riktar sig mot individen själv, strider mot den svenska rättstraditionen. Att kriminalisera innehav kan på samma grund kritiseras, men kan också berättigas, då innehav möjliggör överlåtelse och härmed exploatering av utsatthet. Det enda skäl för kriminalisering av själva konsumtionen, som ges i propositionen, är att samhället måste visa fasthet och konsekvens i kampen mot narkotikan. Att använda lagstiftningen enbart för att ge uttryck för handlingskraft och indignation innebär en ny lagstiftningsprincip, som bestämt bör undvikas. Redan nuvarande lagstiftning ger erforderliga möjligheter till ingrepp mot dem som nyttjar narkotika. Vård- och avskräckningsaspektema är redan tillgodosedda. Unga som iakttas konsumera narkotika blir föremål för ingripande, och äldre kan alltid tas till polisstationen för utredning om misstanke om innehav. Flera av remissinstanserna har också påpekat, att en kriminalisering saknar praktisk betydelse. Vi hänvisar till BRÅ:s remissyttrande i frågan. Med hänvisning till det anförda hemställs att avslår förslaget om kriminalisering av själva bruket av narkotika. () ()
mot · GB02Ju617 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju617 av m. fl. (s) om promillegränsen vid rattonykterhet Forskningsrön från stora delar av världen pekar mot att det i trafiken bara skall finnas en gräns när det gäller alkohol nämligen . Åtskilliga delstater i har genomfört en lågpromillegräns speciellt för ungdom med positiva resultat som följd. Alkoholkonsumtionen bland ungdom visar inte på någon vikande tendens. Detta återspeglar sig också i olycksstatistiken för denna åldersgrupp där kombinationen av alkohol och trafik bland unga män är klart överrepresenterad jämfört med andra trafikantgrupper. Den minskning av dödsolyckor som kunnat påvisa genom införandet av en 21-årsgräns för inköp och servering av alkohol har gett goda resultat i trafiksäkerhetsarbetet. Dessa erfarenheter bör tas till vara särskilt med vår kännedom om att av dem som är delaktiga i trafikolyckor med dödlig utgång är under och merparten av dessa . Bristande körerfarenhet, överskattning av den egna förmågan samt alkoholpåverkan gör att de yngre är den största riskgruppen i trafiken. I en nyligen genomförd undersökning i visar man att riskökningen för 18-24-åringar vid en promillegräns på 0,5 är över 900 gånger större än vid nyktert tillstånd. Utöver den tidigare nämnda amerikanska forskningsrapporten med över 45 internationella studier om påverkan vid och därunder där alla pekar mot en 0-gräns finns också en undersökning ifrån som visar att körfunktionen försämras väsentligt redan vid påverkan kring 0,3-0,. För att tillämpningen av en 0-gräns inte skall bli alltför stelbent kan man som tillämpa vissa felmarginaler vid analysförfarandet. Dessa s. k. analysfel kan bestämmas till relativt låga värden, men undantar ändå de allra lägsta alkoholhalterna från straffbarhet. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om alkoholbruk och trafiken. () ()
mot · GB02Ju618 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju618 av och Hans Nyhage (m) om narkotika och bilkörning Att alkoholpåverkade bilförare utgör en allvarlig fara i trafiken är en uppfattning som delas av alla. har liknande problem kommit till kännedom när det gäller narkotikapåverkade förare av motorfordon. Tyvärr saknas ännu samma klara bestämmelser för bedömning av en förares lämplighet i trafiken när det gäller narkotikapåverkan som i fall med alkoholpåverkan. Problemet har dock uppmärksammats, bl. a. av , som vid sin session i antog en rekommendation till ministerrådet att låta utreda omfattningen av drogproblemet i trafiken i de nordiska länderna och att utveckla metoder för snabb och effektiv analys av förekomsten i organismen av narkotika, såsom cannabis och andra medel, som påverkar det centrala nervsystemet. Någon rapport från denna utredning har ännu inte redovisats men kan enligt uppgift förväntas under innevarande år. Enligt uppgift kan dock narkotika i blodet mätas på ungefär samma sätt som alkohol. Från sakkunnigt håll har uppgetts att t. ex. amfetamin pr gram blod motsvarar en kraftig berusning av personen ifråga. Det borde nu vara hög tid att på allvar ta itu med problemet med narkotikapåverkade motorfordonsförare. Det bör därför skyndsamt utarbetas ett förslag till lagstiftning gällande högsta tillåtna gränsvärde för narkotika i en förares blod. Eventuella farhågor för att ett sådant gränsvärde skulle, så att säga, legitimera förekomsten av en viss mängd narkotika i blodet kan lätt mötas om gränsvärdet bestäms enbart med hänsyn till de med förfarandet förenade felmöjligheterna. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till en lagstiftning gällande högsta gräns för narkotikakoncentrationen i en bilförares blod under eller efter färden. Hans Nyhage (m)
mot · GB02Ju621 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju621 av () om kyrkofrid Kyrkofrid har länge varit ett självklart begrepp i stora delar av världen, inte bara i det vi kallar demokratiska länder. Kyrkofrid krävdes av den kanoniska rätten och den spåras i sin tur i svenska landskapslagar och stadgades genom rikslag av . I kyrkolagen 1686 utvecklades och skärptes lagen för skydd av kyrkorum och gudstjänstdeltagare. har begreppet kyrkofrid aktualiserats genom olika polisingripanden både i och i flera kyrkor. Dessa polisiära ingripanden har upprört många och också väckt stor förvåning i vår omvärld. Ingripandena har gjorts för att eftersöka och gripa flyktingar som drabbats av utvisningsbeslut från . Kyrkans ungdom och åtskilliga organisationer och individer har reagerat starkt. Man har vänt sig till ärkebiskopen och till statliga myndigheter med upprörda känslor och klagomål. arbetar med frågan och kommer i början av detta år, enligt , att ordna ett seminarium om kyrkofrid, dit jurister och teologer inbjudits. Det torde vara helt klart att en markering av kyrkorummets helgd är befogad och angelägen. Vid en internationell jämförelse framstår det som nära nog obegripligt att svensk polis går in i en kyrka för att göra gripanden. Kds menar att respekten för kyrkofriden måste återupprättas och upprätthållas. Kyrkan måste få vara en fredad zon. Pluralismen i ett samhälle behöver inte och får inte innebära etisk och kulturell likgiltighet. som ett land i den kristna kulturkretsen - bör självklart hävda och skydda de värderingar som ligger i begreppet kyrkofrid och som innebär gudstjänstdeltagares trygghet och kyrkorummets helgd. Mot bakgrund av ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kyrkofrid.
mot · GB02Ju701 · 1988-01-13 00:00:00 — av () om förenklat beivrande av snatteri 1987/88 Ju701704 En snattare som grips drabbas av ett komplicerat rättsmaskineri, som av den felande upplevs som nedbrytande. Målet för alla parter är ju att saken snabbt skall kunna utredas och lösas. För affärsidkaren innebär det ett åtagande i en rättssak som är betungande. Samhället får sina resurser begränsade och viktigare mål kommer till skada. Att gripa och anmäla en snattare innebär att det uppstår en rad förlorare och det är därför vanligt att affärsidkaren ser mellan fingrarna och låter sig nöja med att ha räddat varorna - eller ibland inte ens det - som den felande får löpa. Ur rättssäkerhetsperspektiv måste alltid finnas möjlighet för en snattare att få sin sak rättsligt prövad, men när en snabbare grips och bevisbördan är överväldigande skulle ett enklare bötesförfarande kunna tillgripas när den felande så medger, varefter saken skulle kunna avfärdas utan att lämna några ytterligare efterräkningar. Den bestulne bör i sammanhanget ges rätt att få ärendet prövat i tingsrätt om han så påfordrar. Bötesbeloppen som tas ut av polismyndigheten tillfaller statsverket. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till ett förenklat förfarande vid snatterier i enlighet med vad som anförts i motionen. 1 1987/88.
mot · GB02Ju702 · 1988-01-11 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju702 av m. fl. om ersättning för kostnader i skatteprocessen, m. m. Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:Sk702 hemställs 1. att hos regeringen begär förslag om ersättning för kostnader i skatteprocessen enligt vad som anförts i motionen, 2. att beslutar att även skattskyldigas kostnader för skatteprocess i högre instans än länsrätt alltid skall bestridas med offentliga medel om det allmänna för talan över tidigare beslut. () () () () () () land (m)
mot · GB02Ju703 · 1988-01-18 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju703 om rättshjälp åt intagna på kriminalvårdsanstalt Alla samhällsmedborgare, även de som begått brott och avtjänar fängelsestraff, bör ha rätt till rättshjälp. Detta är, ur rättssäkerhetssynpunkt, viktigt för de interner som straffas för ordningsförseelse på kriminalvårdsanstalt. En intagen kan få strafftiden förlängd med . Vid ett och samma tillfälle får förlängningen uppgå till . Förhör skall hållas med den intagne innan beslut fattas i disciplinärende. jÄrenden av det här slaget handläggs av anstaltens styresman. Den intagne äger som regel ej tillgång till rättshjälp . I och för sig lämnar rättshjälpslagen utrymme för allmän rättshjälp åt intagna som är föremål för disciplinförfarande. I praktiken sker dock ej detta, vilket upplevs som otillfredsställande inte bara av de intagna, utan även av utomstående. Med hänsyn härtill borde rättshjälpen utökas vid dylika situationer. Mot bakgrund av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om rättshjälp för intagna på kriminalvårdsanstalt.
mot · GB02Ju704 · 1988-01-14 00:00:00 — av m. fl. (fp) om rättshjälpen i civila miljömål Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:Jo719 hemställs att hos regeringen begär ett förslag till utvidgad rättshjälp i civila miljömål i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () ()
mot · GB02Ju705 · 1988-01-14 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju705 av () om rättshjälp i miljömål Med hänvisning till vad som anförts i motion 1987/88:Jo735 hemställer jag att hos regeringen begär att rättshjälpen återställs för enskilda miljömål. 1 1987/88.
mot · GB02Ju706 · 1988-01-20 00:00:00 — Motion till 1987/88 :Ju706 av () om delgivning Genom en reform överfördes på polismyndigheten uppgiften att delge handlingar, varvid polismyndigheten har att utnämna stämningsmän till erforderligt antal. förordnades stämningsmän av rätten och betalades genom arvode. Då som gällde att stämningsmans intyg om delgivning gällde som (fullt) bevis om delgivning. Då stämningsman utförde delgivning åt enskilda, gällde samma bevisregel. Så är inte längre fallet, i det att delgivningslagen anger att stämningsmans intyg bara gäller som fullt bevis om delgivningen skett i tjänsten (24 §). Det är fortfarande möjligt att vända sig till de numera av polisen anställda stämningsmännen, när man behöver rent privat delge någon en handling, t. ex. en uppsägning. Detta sker då som ett privat uppdrag, och man får förstås betala vad det kostar. Denna tjänst är emellertid stundom oumbärlig, när det gäller personer som söker undandra sig delgivning. Sådana personer finns och bereder sina medmänniskor stora besvär. Eftersom stämningsmans intyg inte längre gäller annat än om denne gjort uppdrag i tjänsten, är det nödvändigt att leja två personer för ett dylikt uppdrag. Man frågar sig varför det skall behöva vara på det viset, att en person, vars skriftliga intyg har vitsord, när det sker i tjänsten, inte skall vara lika betrodd, om han gör samma tjänst åt en privatperson. Desto underligare framstår detta, som sådana personers intyg förut ansågs vara fullt bevis. Orsaken till att man vid privat delgivning gärna vill vända sig till en stämningsman är, dels att detta har den rätta solennitetskaraktären, så att man kan bringa en motpart att självmant göra rätt för sig då han förstår att det är allvar, dels att erfarna stämningsmän vet hur man gör, när man delger ovilliga personer och kanske i det enskilda fallet rent av känner personen och hans personliga vanor. I mindre samhällen kan det rent av hända att han vet exakt var han skall hitta vederbörande. Dessutom måste det anses vara ett allmänt intresse att det finns en möjlighet för allmänheten att få en delgivning utförd på oklanderligt sätt, i det att många tvister kan förebyggas eller förenklas. Det enklaste sättet att rent lagtekniskt tillfredsställa motionens syfte torde vara att i delgivningslagen infoga ett stadgande, att intyg utfärdat av stämningsman även utom tjänsten gäller som fullt bevis att delgivning skett på sätt som anges i av denne utfärdat intyg. jag ingen anledning att utfärda någon delgivningstaxa eller ens att föreskriva någon skyldighet för stämningsmän att åta sig uppdrag från allmänheten, eftersom erfarenheten visar att man redan nu kan få delgivningar utförda av vederbörande personer, fastän med nuvarande regler anses behövas två personer alldeles i onödan. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär lagstiftning så att delgivning av en enda stämningsman skall kunna anses laggill som fullt bevis, även om delgivningen sker för privatpersons räkning. 1987/88 Ju706