mot · GB02Ub565 · 1988-01-21 00:00:00 — Utgångspunkten skall vara att utländsk examen skall ses som en merit. Krav på att denna på alla punkter skall överensstämma med motsvarande svenska examina bör inte ställas. Det har funnits en tendens att dra ner på den utländska litteraturen i grundutbildningen. Det är mycket olyckligt. Vetenskapen är och måste vara internationell till sin existens. Tendensen mot allt fler dispenser från kravet på engelskspråkig litteratur bör brytas. 2.8.2 EG:s forsknings- och utbildningsprogram Den Europeiska Gemenskapen har fattat beslut om synnerligen stora satsningar på forskning och utveckling. beslutade kommissionen om ett 5-årigt ramprogram för FoU inom en EG-budget om , vartill kommer lika stora ekonomiska satsningar från de företag och institutioner som deltar i projektarbetet. Det är mycket angeläget, att på olika sätt får möjlighet att delta i olika FoU-program inom EG:s ram, men eftersom inte är medlem i EG, blir finansieringen en annan än för . Företag inom EG, som deltar i EG:s forskningsprogram får normalt av projektkostnaderna betalda av EG:s FoU-budget. Forskningsinstitutioner kan få kostnaderna fullt betalda. Företag och forskningsinstitutioner i måste dock betala av sina kostnader. Det är anmärkningsvärt, att industriministern, som är ansvarig t. ex. för deltagande i EUREKA-programmen i proposition 1987/88:66 inte föreslår, att den svenska staten skall stå för av kostnaderna för de svenska företag, som deltar i . Enligt är det en självklarhet, att i så stor utsträckning som möjligt skall delta i de europeiska forskningsprogrammen, och att svenska företag och institutioner skall kunna göra det på samma ekonomiska villkor som övriga europeiska företag och institutioner. Inom utbildningsområdet har EG fattat beslut om ett mycket stort program, kallat - Community Action Schema for the Mobility of University Students. Enbart kommer EG att satsa på detta utbytesprogram, som innebär, att studenter från med hjälp av stipendier har möjlighet att studera vid ett utländskt universitet och tillgodoräkna sig dessa studier i sitt hemland. Målet är att harmonisera de olika ländernas universitetsutbildningar och att minst var tionde student på detta sätt skall kunna avlägga en examen genom studier i två länder. Vissa svenska universitet och högskolor har avtal med andra europeiska universitet och högskolor om möjligheter att förlägga studier i ett främmande land. Med det nya ERASMUS-programmet kan dessa avtal vara i fara, men framför allt kommer studenter från med hjälp av stipendier att på andra ekonomiska villkor än de svenska studenterna kunna finansiera sina studier. Avgifterna vid EG-universiteten kommer också att i vissa fall differentieras för EG-studenter resp., icke EG-studenter. innebär detta, att endast ett fåtal svenska studenter, om ens några, kommer att anse sig ha råd med studier vid västeuropeiska universitet. deltagande i kan komma att kräva att vissa resurser avsätts för avgifter och skilda kostnader. Det har uppgivits att dessa kostnader i ett inledande skede kan komma att belöpa sig till ca 4 milj. kr. Regeringen har inom ramen för EFTA-samarbetet sökt nå fram till en gemensam linje med övriga EFTA-länder vad avser ERASMUS- och COMETT-programmen. (Det senare uttytt: Community programme on cooperation between unversities and enterprises regarding training in the field of technology). Detta trots att sådana frågor knappast faller inom Trots långdragna förhandlingar har inte någon enighet uppnåtts inom EFTA. Inom EG finns främst ifrån västtysk och fransk sida ett stort intresse för samarbete med länder även utanför EG på detta område. Den bristande intresse för att genast sluta ett hängavtal med EG, samt inrätta särskilda stipendier för svenska studenter, som vill studera inom EG och möjliggöra för en svensk student att uppbära studiemedel utomlands kommer att försvåra för de svenska studenterna att få en internationellt gångbar examen. Dessutom innebär den nuvarande situationen, att svenska studenter drivs mot studier i , snarare än i . EG har också inrättat ett särskilt praktikantutbyte, där studenter får möjlighet att praktisera på ett europeiskt företag. En stor del av de svenska teknologer, som praktiserat utomlands har gjort det i , och ; samtliga länder medlemmar i . Eftersom EG genom stipendier kommer att stå för en del av praktikanternas kostnader i företag, kommer svenska teknologer, som inte kan få sådana stipendier, att bli mycket dyrare för de europeiska företagen. Risken är överhängande att svenska ungdomar kommer att få mycket svårt att få internationell praktik i . har möjlighet att ansluta sig till COMETT . Åtgärder bör vidtas för att så också sker. Under session i kommer NORDPLUS - ett nordiskt program för att utbyta studenter och lärare - att behandlas. Programmet gäller i ett första skede 600 stipendier för studier i annat nordiskt land. Det är angeläget att regeringen gör större ansträngningar för att förverkliga den gemensamma nordiska arbetsmarknaden. En förutsättning för detta är att universitetsutbildningarna i de nordiska länderna i högre grad har en liknande utformning och att examina blir reellt likvärdiga. Det utmärkande för universitetslärare är att de alla måste både forska och undervisa för att kunna ge en undervisning på vetenskaplig grund. Alla lärare i högskolan måste därför få tid till egen forskning, vilket LÄTU-reformen betonar. Alla lärare måste också få möjlighet att utveckla sin pedagogiska skicklighet. saknar de allra flesta universitetslärare pedagogisk utbildning. har startat pedagogiskt utvecklingsarbete för doktorander, som skall börja undervisa på högskolan. Däremot saknas regelbunden pedagogisk handledning av doktorander enligt den modell som t. ex. finns inom för såväl klasslärare som ämneslärare, vilket innebär, att en pedagogikstuderande får kritik och beröm av en metodiklektor som lyssnar på ett antal lektioner. Pedagogiken i högskoleutbildningen måste få ett större utrymme både genom pedagogiskt utvecklingsarbete och genom att goda pedagoger i högskolan uppmärksammas. För att det pedagogiska arbetet inom högskolan skall kunna utvecklas och öka anser vi att det krävs särskilda resurser. Vi yrkar därför att 4 milj. kr. avsätts för detta ändamål. 2.10 Åtgärder för att behålla kvalificerade lärare har många kvalificerade forskare lämnat universiteten för att övergå till verksamhet inom det privata näringslivet. Detta har flera orsaker. Forskningen inom delar av näringslivet har antagit alltmer universitetsliknande former med ett större inslag av grundforskning och därmed öppen publicering av resultat. Näringslivet har ställt större materiella resurser till sina forskares förfogande, varför forskningsarbetet i näringslivet mer lockat en universitetsforskare mer än universitetsforskningen, vilket är mycket allvarligt. I detta sammanhang spelar naturligtvis lönerna inte en oväsentlig roll. Införandet av marknadslönetillägg inom högskolan har hjälpt upp situationen och minskat lärarflykten från högskolan. Men en undersökning, utförd av , visar, att en mycket stor del av de tekniska högskolornas lärare hellre skulle arbeta inom det privata näringslivet. Det finns därför fortsatt risk för att kvalificerade forskare lämnar universiteten och forskningshögskolorna. För att behålla de mest kvalificerade universitetslärarna är det nödvändigt med ytterligare medel till marknadslönetillägg. Vi anslår 7 milj. kr. till detta ändamål. 2.11 Åtgärder för ökad jämställdhet Regeringen har gång på gång uppmärksammat, att jämställdhetsarbetet går långsamt inom inte minst högskolan, som visar upp den traditionella bilden med kvinnor inom utbildningar för vård, utbildning och socialt arbete, medan männen dominerar inom civilingenjörsutbildningen. Högskolan som helhet har en majoritet av kvinnliga elever, mest beroende på att lärarutbildningarna integrerats i högskolan. Men kvinnorna dominerar endast på grundutbildningsnivå; ju högre upp man kommer i hierarkin desto större är andelen män. Regering och riksdag kan i många fall endast ange en färdriktning i jämställdhetsarbetet. En viktig strävan i allt jämställdhetsarbete är att öka antalet kvinnor i beslutande ställning. skall regeringen utse ett stort antal allmänföreträdare i samtliga högskolestyrelser. Dessa allmänföreträdare kommer att inneha majoriteten i högskolestyrelsen. Regeringen bör enligt vår uppfattning ha en ambition att få sådan sammansättning av styrelserna att ingetdera könet har av platserna. Detta är särskilt viktigt för de tekniska högskolorna. har det personliga kontaktnätet mellan kvinnliga forskare i formaliserats genom Fora för kvinnliga forskare. Genom dessa fora organiseras seminarier och konferenser i kvinnoforskning, ofta med tvärvetenskaplig uppläggning. Dessa fora, som fungerar både som nätverk mellan forskarna och som institutioner för kunskapsutveckling, behöver aktivt stöd. Vi föreslår att anslaget till fora för kvinnliga forskare ökar med . 3 Några andra kvalitetsfrågor Vi övergår nu till att behandla några frågor av stor betydelse för högskolans kvalitet, där vi inte har krav på några anslagshöjningar. Däremot yrkas på en besparing på byråkratin och en anslagsteknisk förändring ifråga om studiemedel. 3.1 Sj älvständigare högskolor och mindre byråkrati Högskolan är till stora delar detaljstyrd genom riksdagsbeslut. Antalet studerandeplatser bestäms i huvudsak på central nivå, vilket kraftigt begränsar möjligheterna till lokal anpassning. Det faktum att det inte alltid är självklart att medel får överföras från ett budgetår till ett annat skapar osäkerhet i planeringen. Uppdelning av anslag på grundutbildning och forskning, särskilda medel för lokaler och utrustning, specialdestinerade medel för utvecklingsarbete innebär svårigheter för enskilda högskolor att ta det lokala ansvaret för att de totala resurserna utnyttjas optimalt. I huvudsak verkar alla berörda vara överens om att högskolan behöver större autonomi och självständighet. En utveckling i den riktningen har också inletts. kommer ett system med treåriga palnerings- och budgetperioder att träda i kraft. Ett sådant system kommer att ge högskolorna större möjligheter till flexibilitet. Ett mycket viktigt steg på vägen mot ökad autonomi har tagits genom att har beslutat att avskaffa regionstyrelserna fr. o. m. . Därmed kommer också medlen för lokala och individuella linjer och fristående kurser fr. o. m. /89 att fördelas direkt till resp. högskoleenhet inom ramen för anslagen för grundläggande högskoleutbildning. Därmed kommer äntligen högskolorna själva att kunna disponera dessa medel och man slipper omvägen över regionstyrelserna. De här beskrivna åtgärderna är viktiga steg på vägen mot en ökad målstyrning inom högskolan. Men mycket återstår att göra innan högskolan har nått den autonomi som vi anser angelägen. I skilda uttalanden från utbildningsministern tycks han dela denna uppfattning. Det är därför anmärkningsvärt att regeringen förhalar åtgärder som skulle innebära att en sådan process kan starta. Gång på gång har utbildningsministern ställt i utsikt att han tänker återkomma till regeringen med förslag om förändring av högskolans anslagssystem. Förhoppningarna från de inom högskolan verksamma har därför varit höga att regeringen i budgetpropositionen nu skulle presentera förslag till ett fortsatt decentraliseringsarbete som skulle innebära att autonomin för högskolan stärktes. I propositionen om regionstyrelsernas avskaffande ställdes också i utsikt att sådana förslag nu skulle komma. Mot bakgrund av detta anser vi att det är anmärkningsvärt att regeringen nu inte lägger fram förslag som innebär större autonomi för högskolan utan avser att vänta med detta . Värdefull tid kommer därmed att gå förlorad. Regeringens senfärdighet är desto mer förvånande mot bakgrund av entydiga uttalande i samband med behandlingen av propositionen om regionstyrelsernas avskaffande: Regeringen bör därför i 1988 års budgetproposition komma med ett förslag till ett nytt anslagssystem med denna inriktning. Enligt vår uppfattning bör en nyordning innebära bl. a. att högskolan själv beviljades rätt att ompröva och tillsätta professurer. Vidare bör högskolan tilldelas en total resursram och den lokala högskolestyrelsen åläggas att göra fördelningen mellan grundutbildning och forskning, mellan tjänster, lokaler, inredning och utrustning. kan vi också tänka oss att pröva ett system där anslagen snarare fördelas i förhållande till uppnådda resultat än i proportion till antalet nybörjarplatser. Den styrning från som behövs i ett sådant system kan inskränka sig till att ange hur många studerande som minst skall utbildas inom respektive ämne samt ange i vilka speciella ämnen som högskolan skall ge undervisning. Vi menar också att det nu är dags att bryta upp linjesystemet på ett radikalt sätt. En rad linjer med mera ospecificerad yrkesinriktning som kulturvetarlinjen och samhällsvetarlinjen har dragits med betydande svårigheter att upprätthålla kvaliteten. I dessa och flera andra fall är det bättre att låta studenterna själva kombinera ihop en utbildning som de tror på. I de fallen bör självfallet linjenämnderna avskaffas och resurserna föras direkt till institutionerna. Sannolikt kan detta komma att stärka en del institutioner som fått mycket få studerande därför att deras kursutbud inte av linjenämnderna ansetts passa för arbetsmarknadens krav. Ett avskaffande av vissa linjenämnder skulle också minska byråkratin inom högskolan. Vi föreslår att regeringen får i uppdrag att återkomma till med förslag till omläggning av högskolans anslagssystem med den inriktning vi angivit. Att regionstyrelserna nu avskaffas kommer att medverka till att byråkratin inom högskolan totalt sett minskar. Det är viktigt att fortsätta på denna väg. Det återstår mycket att göra i syfte att effektivisera högskolans organisation. De bästa förutsättningarna för detta skapas när högskolan har fått den autonomi som vi har beskrivit tidigare. Men är det vår övertygelse att mycket i detta avseende kan göras på lokal nivå genom att t. ex. sammanföra skilda organ. Takten i sådan lokal avbyråkratisering kan bestämmas av de berörda själva på resp. högskola. Även på central nivå finns det enligt vår uppfattning anledning att påbörja ett mer systematiskt arbete för att minska högskoleadministrationen. Vi avser då i första hand UHÄ. Även för sådana rationaliseringsåtgärder skapas det förutsättningar i ett system där högskolorna själva ges det avgörande inflytandet över sin planering. Redan det att högskolan skall övergå till ett system med treåriga planeringsperioder bör ses som ett första steg mot att låta UHÄ få renodlas mot vad vi anser skall vara verkets framtida huvuduppgift; att ansvar för utvärdering och uppföljning av utbildning och forskning. Endast i samband med förberedelsearbetet inför de treåriga planeringsperioderna bör UHÄ engagera sig i petitaarbetet. Som vi återkommer till i det följande har UHÄ också ett stort ansvar för att ha det nationella ansvaret för internationaliseringsarbetet. Ytterligare en möjlighet att göra nedskärningar i den centrala högskoleadministrationen finns genom att överföra en del av UHÄ:s uppgifter vad gäller den centrala antagningen till de enskilda högskolorna. Denna fråga kommer att bli aktuell när den länge aviserade propositionen om tillträdesreglerna till högskolan läggs. Det kommer i det sammanhanget också finnas anledning att ta ställning till hur antagningsarbetet skall fördelas mellan UHÄ och de lokala högskolorna. Enligt vår uppfattning bör inom ramen för en mer omfattande autonomi högskolorna ges ett betydligt större ansvar för antagningsarbetet. Detta skulle leda till att den centrala antagningsenheten på UHÄ väsentligt skulle kunna minska och att kontakten mellan den ansvariga högskolan och de sökande skulle underlättas. I takt med att UHÄ:s nuvarande ansvar för utbildningsplanering, dimensionering och antagning förs över till de enskilda högskolorna skapas förutsättningar för att minska administrationen på central nivå. Det finns enligt vår uppfattning anledning att nu precisera i vilken takt denna minskning skall genomföras. Ett rimligt mål är att anslaget till UHÄ som är upptaget till 102,5 milj. kr. skall ha minskat . Ett första steg bör redan nästa budgetår tas genom att anslaget minskas med 10 milj. kr. i förhållande till vad regeringen har föreslagit. 3.2 De små och medelstora högskolorna Det är uppenbart, att regionala högskolor har en stor roll att spela för att utveckla både människor och näringsliv utanför de sju universitetsorterna. är det också klart, att en högskola inte får vara alltför liten om den skall kunna uppnå hög kvalitet. Kännetecknande för all högskoleutbildning är att den står på vetenskaplig grund; att lärarna i en högskola dels har egen forskarbakgrund och håller kontakt med forskningen. Detta måste gälla också de små och medelstora högskolorna. En av hörnstenarna högskolereform var decentraliseringen av den högre utbildningen. På en rad orter där det tidigare bara förekommit lärår- och vårdutbildningar etablerades självständiga högskolor. Det utbildningsutbud som från början erbjöds på de nya högskolorna var ofta likartat med vad som tidigare fanns på universiteten eller de tidigare filialerna. I ett avseende begränsades de decentraliseringsambitioner som låg bakom spridningen av den högre utbildningen. Endast vid universiteten skulle en fast forskningsorganisation få finnas. Frågan om vad som skall ses som en sådan forskningsorganisation är inte längre så lättbesvarad: lärartjänstreformen har inneburit att den tidigare strikta uppdelningen mellan forsknings- och undervisningstjänster försvunnit. Även lärare vid mindre och medelstora högskolor har forskningsanslag i sina tjänster. Klart är dock att mycket stora satsningar på fysiska resurser som laboratorier och forskningsbibliotek eller förläggning av forskarutbildning vid mindre och medelstora högskolor knappast kan sägas stå i överensstämmelse med grundtankarna bakom högskolereform. Den utveckling som regionalpolitiken tagit, och den inriktning som har skett vid flera av de små och medelstora högskolorna har delvis kommit att ändra förutsättningarna för den regionala utbildningen. I högre grad än tidigare inriktar högskolorna nu sina ambitioner mot att tillgodose regionala behov, antingen såsom de har formulerats av t. ex. näringslivet i regionen eller de som har uppfattats av högskolorna själva. Successivt har därmed ett allt större ansvar lagts på högskolorna att fungera som regionala utvecklingscentra. Detta framgår inte minst av de många önskemål som framförs om en omfattande decentralisering av kortare tekniska utbildningar. Högskoleutbildning ges också på en rad orter utanför högskoleorterna. Även denna verksamhet bidrar till att öka rekyteringen och är positiv för de orter och bygder som på detta sätt får ett bättre utbildningsutbud. Det kan finnas anledning att ägna kvalitetsfrågorna i dessa kurser särskild uppmärksamhet. Det geografiska avståndet till en högskola kan kompenseras på olika sätt. Det kan handla om gästföreläsare, projektarbeten, databassökning etc. I några fall har omfattningen av högskoleutbildning utanför högskolorna blivit eller planeras bli så stor att frågan har uppkommit om det inte vore lämpligt att inrätta nya högskolor. På uppdrag har regeringen tillsatt en särskild utredare - landshövding - som utreder frågan beträffande områdena , , (LysekilUddevalla-Trollhättan-Vänersborg) och . Vi ser gärna en ytterligare utbyggnad av högskoleverksamheten i dessa områden. Om skäl talar för att verksamheten i någon eller något av dessa fall organiseras som självständiga högskolor bör det givetvis ske. Det kan påpekas att och är de enda län i som inte har statliga högskolor. Den ökande regionalpolitiska betydelse som de små och medelstora högskolorna har fått har också ökat förutsättningarna för att de etablerade forskningsorganisationerna vid universiteten skall få bättre kanaler till forskningsavnämarna, framför allt industrin. De regionala högskolorna utgör en brygga mellan universiteten och de regioner som omger de små och medelstora högskolorna. Härigenom kan de regionala högskolorna spela en viktig roll i den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en förutsättning för att teknikintensiva företag skall kunna etablera sig utanför de tillväxtcentra som utvecklats kring universitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar som ett , där företag och myndigheter får tillgång till utredningsverksamhet, utbildning och forskningsresultat från universiteten. Den roll som de regionala högskolorna på detta sätt spelar är utomordentligt värdefull och bör på skilda sätt uppmuntras. Också högskolornas FoU-verksamhet har till stor del vuxit med hjälp av externa medel. Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete och utredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, där den regionala högskolans lokala kontakter och nätverk utnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan den regionala högskolan och avnämarna utvecklas vidare. har en rad olika former för sådan kontakt och samverkan tillkommit, och även framöver bör frihet i fråga om formerna för t. ex. stiftelsers och teknikcentras utveckling råda. Utvecklingen av kontaktnät och samverkansformer måste få ske på verksamhetens egna villkor. Mångfald är av stort värde även inom detta område. principbeslut innebär att fasta forskningsresurser inte skall lokaliseras till de små och medelstora högskolorna. Enligt mening bör detta principbeslut även gälla framöver. Bakgrunden till detta är självfallet de begränsade resurser som har att satsa på forskning. Forskningsresurserna måste alltid avspegla en balans mellan de krav som måste uppfyllas för att konkurrenskraftiga och attraktiva forskningsmiljöer skall kunna bildas och de krav som har sin utgångspunkt i olika landsdelars och orters anspråk på tillgång till forskningsresurser. Anspråk på forskningsmiljö varierar naturligtvis beroende på ämnenas karaktär. Vissa ämnen är beroende av stora investeringar i utrustning, och forskningen sker i gruppform. Andra ämnen ställer inte sådana krav. Genomgående för all forskning är dock det stora behovet av kontakt med andra forskare. Denna är nödvändig för att en forskningsmiljö skall bli tillräckligt självkritisk, produktiv och nyskapande för att forskning av hög kvalitet kan bedrivas. Flera av de små och medelstora högskolorna har en form av adjungerade professurer som innebär att professorer finns vid dessa högskolor, men att de har fakultetsanknytning vid något universitet eller forskningshögskola. Därmed ges den mindre eller medelstora högskolan tillgång till professorer, som tjänsteinnehavaren har kontakt med den miljö som präglar fakulteter vid universiteten. I den mån handledning av doktorander och undervisning på forskarutbildningsnivå ingår i arbetet utförs detta vid universiteten. Vi vill i detta sammanhang speciellt poängtera värdet av att forskarutbildning med denna organisation sker koncentrerat. En viktig del av forskarutbildningen är att ge den studerande insikt i disciplinen i hela dess bredd - inte bara i de metodproblem och andra avvägningar som är förknippade med det avhandlingsämne den enskilde valt. Detta ställer stora krav på allsidighet i den akademiska miljön. Systemet med professurer, där verksamheten på det sätt vi har beskrivit ovan, är delad mellan universitet och övriga högskolor, är enligt vår mening positivt. Det ökar och fördjupar kontakten mellan högskolor av olika storlek, och kan fungera som en kanal för värdefullt utbyte dem emellan. Enligt vår mening finns det nu anledning att vidareutveckla en sådan ordning vad gäller de tre högskolor som var universitetsfilialer, dvs. högskolorna i , och . Medel bör därför kunna tillställas de tre ovan nämnda högskolorna för att utöka systemet med denna form av ajungerade professorer. Vilken fakultet och därmed högskola som blir aktuell att samarbeta med bör högskolorna i , och få avgöra.