mot · GB02A219 · 1988-01-20 00:00:00 — av m. fl. (fp) om arbetsmarknaden och sysselsättningspolitiken Full sysselsättning är målet Full sysselsättning måste enligt uppfattning vara det högst prioriterade målet för den ekonomiska politiken i . Vi kan aldrig acceptera att arbetslöshet används som ett medel för att uppnå andra mål. Den fulla sysselsättningen är, jämsides med en låg inflation, av avgörande betydelse för att uppnå viktiga fördelningspolitiska mål och ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Grunden för den fulla sysselsättningen ligger i ekonomisk tillväxt och det enskilda näringslivets vitalitet och konkurrensförmåga. Den ekonomiska politiken i stort måste därför inriktas på att skapa ett sådant näringslivsvänligt klimat att framtidstro och företagande stimuleras, såväl nyföretagande som drift och expansion av existerande företag. Den del av näringslivet som kommer att svara för en stor del av den framtida sysselsättningsökningen är sannolikt tjänstesektorn. Därför är ett viktigt inslag i sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitik att stimulera konkurrens och nytänkande inom hela tjänsteproduktionen. ökade både utbudet av arbetskraft och den faktiska sysselsättningen. Totalt sett minskade alltså arbetslösheten, men stora skillnader kvarstår fortfarande vad gäller sysselsättningen för olika grupper. var det totala antalet sysselsatta enligt 4,38 miljoner personer, varav 2,1 miljoner kvinnor. Den öppna arbetslösheten omfattade 76 000 personer, vilket med de nya definitionerna motsvarade av arbetskraften. Arbetslösheten var lägre för män (1,) än för kvinnor (1,). Antalet arbetslösa i uppgick till Arbetslösheten bland utomnordiska medborgare som bor i ökar och ligger nu på . Antalet arbetshandikappade fortsätter att öka och långtidsarbetslösheten är fortfarande ett stort problem. Ökningen av sysselsättningen är helt hänförbar till arbetarsidan. Antalet tjänstemän förefaller ha förblivit i stort sett oförändrat. av industrin uppger nu brist på yrkesarbetare. redovisar brist på andra arbetare. Industrins svårigheter att rekrytera arbetare är nu av samma omfattning som under de borgerliga regeringsåren . 1 1987188.3 sami. företag som har brist på tekniska tjänstemän är alltjämt stor. Arbetslösheten nådde toppnoteringar då av arbetskraf- A219 ten var arbetslös. Trots en mycket gynnsam konjunkturutveckling har det tagit för regeringen att komma ned från detta oacceptabla svenska rekord. Detta är oroande. Stiger arbetslösheten till en alltför hög nivå blir de långsiktiga förlusterna enorma och uppbyggnadsarbetet tar än annars varit nödvändigt. Många människor förlorar kontakten med arbetslivet, kunskaper går förlorade och stora sociala problem riskerar att uppstå. har det skett en ökning av antalet sysselsatta män som arbetar heltid. står emellertid kvinnorna för huvuddelen av sysselsättningsökningen, och det är även för kvinnorna heltidsarbetet som ökar. Delvis kan detta vara en generationsfråga, i så måtto att deltidsarbetande kvinnor som går i pension ersätts av yngre heltidsarbetande kvinnor. Det ökande heltidsarbetet hänger emellertid troligen också samman med den marginalskattereform som genomförts. Arbetslöshetens varaktighet har ökat sedan förra högkonjunkturen. Eftersom både de sociala och ekonomiska välfärdsförlusterna av arbetslöshet kan väntas stiga med arbetslöshetstidens längd innebär detta att arbetslöshetens välfärdskostnader är högre än vad de rena arbetslöshetssiffrorna utvisar. Ett sätt att mäta storleken på välfärdsförlusterna, som flera forskare rekommenderat och som tidigare framhållit, är att mäta antalet arbetslöshetsveckor, dvs. antalet arbetslösa x arbetslöshetens längd (i veckor). Detta kan summeras till ett problemindex för arbetslöshet i proportion till arbetslöshetens längd. Från regeringshåll brukar man framhålla att den dolda arbetslösheten har minskat. En viss nedgång av antalet personer som kan och vill ha ett arbete men ändå inte söker aktivt har visserligen ägt rum. Men denna nedgång är mycket liten i förhållande till uppgången av den ofrivilliga deltiden, dvs. personer som arbetar än de önskar. Vidare är omfattningen av de temporära arbetsmarknadspolitiska åtgärderna - beredskapsarbeten och ungdomslag - högre än 1980. Dessa arbeten är självfallet, ur individuell välfärdssynvinkel, inte jämförbara med ordinarie arbeten på öppna arbetsmarknaden. Den ökade strukturella arbetslösheten märks tydligt när man studerar utvecklingen för olika delgrupper på arbetsmarknaden. Som ett exempel på försämringen jämfört med /80 kan nämnas . För 2024-åringarna har arbetslösheten sedan 197980 ökat från till Sysselsättningen och den tekniska utvecklingen De största variationerna i sysselsättningen hänger samman med variationer i den ekonomiska tillväxten. Tillväxten i sin tur brukar ofta relateras till den tekniska utvecklingen och den därmed sammanhängande omvandlingen inom ekonomin. Vissa jobb försvinner och andra tillkommer. Ända sedan den industriella revolutionen har det förekommit en diskussion om huruvida den tekniska utvecklingen skapar s. k. teknologisk arbetslöshet eller inte. har den kraftiga ökningen av arbetslösheten i åter aktualiserat denna fråga och resulterat i krav på s. k. arbetsdelning. andra har hävdat att den tekniska utvecklingen leder till miljöförstörelse och A219 därmed sänkt välfärd i vid bemärkelse. Olika modeord för den tekniska utvecklingen - industrialisering , mekanisering , automatisering och robotisering och datorisering - har satts i samband med ökande arbetslöshet. Det är emellertid ett faktum att utvecklingen totalt motsäger ett sådant långsiktigt samband. Arbetslösheten har inte ökat trots en mycket snabb teknisk utveckling. Tvärtom har det skett en mycket kraftig minskning och motsvarande ökning av sysselsättningen både i absolut antal personer och andel av totalbefolkningen. var den öppna arbetslösheten i medan den har varierat . En annan sak är om den tekniska utvecklingen skapar arbetslöshet på kort sikt. Det är vanligen lätt att peka ut existerande arbetstillfällen som försvinner genom t. ex. datoriseringen och övergång till informationssamhället. är det avsevärt mycket svårare att konkretisera vilka nya arbetstillfällen som samma utveckling medför. Det är därför mycket naturligt att en sådan strukturomvandling skapar oro och osäkerhet hos många enskilda människor. Ett bidragande skäl till denna oro är att de jobb som kan väntas tillkomma, även om de är precis lika många eller t. o, m. fler, är helt annorlunda än de som försvinner. En gruvarbetare som förlorar jobbet blir troligen föga uppmuntrad av att det finns lediga arbeten inom databranschen, som operatör eller systemman. I praktiken är det emellertid så att den ständiga förändring och byte av arbeten som pågår på arbetsmarknaden innebär att omställningskraven för de enskilda personerna inte behöver bli oöverstigliga. Personen kan inte ta det lediga jobbet D, men D kan fyllas av personen , vars jobb övertas av personen , vars jobb i sin tur kan tas av personen . En sådan kedja av arbetsbyten bygger på att arbetsmarknaden har en tillräcklig grad av flexibilitet, smidighet och rörlighet. Ytterligare oro för att den tekniska utvecklingen skall skapa arbetslöshet beror ofta på att man tycks uppfatta den just nu pågående tekniska förändringen som särskilt snabb och häftig. Detta påstående gäller ingalunda bara nu utan har hävdats tidigare. Detta kan hänga samman med att det ofta är lätt att konstatera mycket stora förändringar inom en begränsad del av näringslivet, där t. ex. en viss datorisering innebär en produktivitetsökning med 100 gånger. Då skulle ju sägs det - produktionen behöva öka 100 gånger för att hålla sysselsättningen oförändrad, och det inses lätt att detta är omöjligt. Man kan emellertid inte överföra sådana förändringar inom en enskild produktionsprocess till hela samhället. För hela samhället förefaller den tekniska utvecklingen pågå ganska kontinuerligt utan sådana stora språng. Slutsatsen av detta resonemang är att den tekniska utvecklingen inte skapar ökad arbetslöshet under förutsättning att ekonomin och särskilt arbetsmarknaden har tillräcklig flexibilitet och anpassningsförmåga. Tvärtom är en fortgående teknisk utveckling nödvändig för att upprätthålla näringslivets konkurrenskraft och den fulla sysselsättningen. Uppenbart är att anpassningsproblemen på arbetsmarknaden är lättare att A219 lösa utan alltför smärtsamma krav på omställningar för enskilda människor om den totala tillväxten är god. En aktiv arbetsmarknadspolitik underlättar nödvändiga omställningar och mildrar effekterna för enskilda människor. Konsekvenserna av strukturförändringar, teknisk utveckling och kriser var svårare för medborgarna när tillväxten i var låg än när tillväxten generellt var hög. Detta innebär att en politik som grundas på en negativ inställning till ny teknik och därmed en negativ inställning till fortsatt ekonomisk tillväxt innebär en stor fara för sysselsättningen och välfärden. En sådan politik skulle leda till kraftigt ökad arbetslöshet, sänkta reallöner och svåra fördelningspolitiska problem. Det hävdas ibland att den nya tekniken är ett särskilt hot mot kvinnornas sysselsättning, eftersom kvinnorna i hög grad finns bland dem som har rutinbetonade arbetsuppgifter. Datoriseringen ser ut att sprida sig snabbast till traditionellt kvinnliga yrkesområden, och det är ett faktum att många av dessa kvinnor saknar högre yrkesutbildning. Under sådana omständigheter skulle då kvinnorna tvingas bära en stor del av bördorna av den anpassningsprocess som övergången till informationssamhället innebär. Vi anser emellertid att datoriseringen lika väl kan ses som en möjlighet att bryta den könssegregerade arbetsmarknaden. Detta sker emellertid inte automatiskt utan det kräver kraftansträngningar, inte minst på utbildningssidan. Det är inte datoriseringen i sig utan dagens könssegregerade arbetsmarknad som utgör det största hotet mot kvinnornas sysselsättning. Erfarenheterna av särskilda utbildningsinsatser inom dataområden för kvinnor förefaller också goda även om mycket återstår att göra. En politik för full sysselsättning kräver hög tillväxt och en väl fungerande arbetsmarknad. Dessa båda krav är i praktiken intimt sammanbundna. Eftersom man aldrig i förväg kan peka ut de näringsgrenar och verksamheter som blir de s. k. framtidsbranscherna annat än i mycket allmänna ordalag måste enligt uppfattning den ekonomiska politiken inriktas på att skapa goda förutsättningar för näringslivets expansion och för den nödvändiga flexibiliteten. Ännu mer omöjligt är det att peka ut enskilda företag som framtidens vinnare eller förlorare. I första hand är det av grundläggande betydelse att slå vakt om marknadsekonomin. En ökad tillväxt kan aldrig kommenderas fram genom politiska beslut. Ytterst beror den på enskilda människors initiativ, kreativitet och arbetsvilja. En av den decentraliserade marknadsekonomins egenskaper är att den är experimentell, den tillåter och uppmuntrar experiment. Man prövar sig fram. I är emellertid en stor del av ekonomin undantagen från sådan experimentell verksamhet. Många idéer får aldrig förverkligas och får aldrig prövas på en marknad därför att en stor del av de människor som arbetar inom den offentliga sektorn inte får utlopp för sin kreativitet. pröva sina idéer utan att först behöva fråga eller övertyga många andra och detta lägger en hämsko på deras påhittighet och förnyelselust. I partimotion om den offentliga sektorn lägger vi fram en rad förslag som syftar till att frigöra de offentliganställda från sådana hämmande lagar och regler. Dit hör t. ex. slopande av etableringshinder, betoning av upphandling under konkurrens och slopande av formella och informella monopol inom den sociala tjänsteproduktionen. Den empiriskt mest avgörande faktorn för näringslivets konkurrenskraft, den ekonomiska stabiliteten och sysselsättningen är utvecklingen av lönestrukturen. Vår grundläggande syn på lönebildningen är att denna bör avgöras av arbetsmarknadens parter i fria förhandlingar. är det uppenbart att avtalsförhandlingarnas utfall får effekter på sysselsättningen. Det är enligt uppfattning lika uppenbart att statsmakterna inte kan avsvära sig ansvaret för den faktiska sysselsättningsutvecklingen, vare sig totalt eller för olika grupper av arbetssökande. Önskvärt vore således med ett system som innebar att parterna på arbetsmarknaden i förväg kände till att om löneökningarna blev för höga och därmed medverkade till ett sämre sysselsättningsläge skulle kostnaderna för att hålla de enskilda människorna skadeslösa återfalla på dem själva. Vi menar att en reformering av arbetslöshetsförsäkringen skulle kunna vara en del i ett sådant system. I är arbetslöshetskassorna nära knutna till de fackliga organisationerna, och det finns därför ett klart samband mellan parternas förhandlingsbord och kassornas kostnader för arbetslöshetsersättning. Ökade egenavgifter skulle då skapa ett mer direkt hänsynstagande till konsekvenserna på sysselsättningen av löneförhandlingarnas utfall. I enlighet med de principiella resonemang som förs ovan anser att egenavgiften till arbetslöshetskassorna bör öka. Vi föreslår därför att statsbidragen till arbetslöshetskassorna reduceras. Detta utvecklas närmare i vår motion om den ekonomiska politiken. Statsmakternas huvudsakliga uppgift inför löneförhandlingarna är att lägga fast stabila förutsättningar genom den allmänna ekonomiska politiken. Särskilt viktigt är det att skapa förtroende hos parterna för att den ekonomiska politiken leder till en låg prisökningstakt. I det sammanhanget är det naturligt att regeringen diskuterar dessa allmänna förutsättningar med parterna. Sådana diskussioner bör emellertid endast innebära informationsutbyte om hur man på skilda håll ser på det ekonomiska läget. Vi anser däremot inte att statsmakterna vid sådant samråd skall försöka påverka parterna genom löften, villkorade eller ej, om framtida förändringar i skatteskalor, transfereringar till hushållen eller andra liknande åtgärder. Ett sådant agerande skulle innebära en övergång till något slags förhandlad inkomstpolitik, från vilken bestämt tar avstånd. Vi avvisar således de tankar som förts fram i den s. k. . SAMAK-förslagen innebär i korthet att arbetstagare, arbetsgivare och 1987/88 A219 regering förhandlar om löner, skatter och bidrag, priser, investeringar m. m. Det blir en politik med starkt korporativa inslag, där reduceras till A219 ett nästan betydelselöst organ som bara i efterhand skall godkänna andras beslut. Till kravet att statsmakterna främst skall lägga fast förutsättningarna för löneförhandlingarna hör nödvändigheten av att information om regeringens bedömning av storleken på det samhällsekonomiska utrymmet och andra betydelsefulla villkor för löneförhandlingen lämnas på ett tidigt stadium. Olika signaler till parterna vid olika tillfällen under pågående förhandlingar eller inför dessa skapar enbart osäkerhet eller förväntningar som sedan kanske inte kan infrias. På denna punkt har regeringen syndat rejält, vilket närmare beskrivs i vår partimotion om den ekonomiska politiken. Det är enligt vår uppfattning också väsentligt att det utrymme som finns för löneökningar inte intecknas av politiska beslut utan står till parternas förfogande. Staten bör inte i förväg inteckna en del av eller hela detta utrymme med avgifts- eller skattehöjningar. Det bör stå parterna helt fritt att själva avgöra på vilket sätt de vill ta utrymmet i anspråk. Löneförhandlingarna påverkar inte bara den totala sysselsättningen utan också läget på olika delarbetsmarknader. Uppenbart är att en lönestruktur som kraftigt avviker från utvecklingen av utbud och efterfrågan på sådana delarbetsmarknader kan skapa arbetslöshet och/eller överhettning. Den nya tekniken för informationsbehandling och informationsöverföring beskrivs ibland som en teknik för decentralisering. Datateknik överbryggar avstånden. har man emellertid pekat på att samma teknik medför behov av koncentration eller närhet. En allmänt tillväxtbefrämjande politik anses ibland kunna dämpa risken för regionala obalanser. Men tyvärr tycks bakgrunden till dagens farhågor och utveckling vara mer sammansatt än så; ett faktum som understryks av de ökade regionala obalansproblemen även under nuvarande högkonjunktur. Den hittillsvarande utvecklingen har inneburit en avknoppning av verksamheter från större industriföretag i form av specialiserade serviceföretag. Vidare har konsultbranschen, särskilt inom dataområdet, ökat kraftigt. Inom de stora företagen pågår en utveckling mot mer självständiga serviceoch tjänstefunktioner. Detta sammantaget innebär en utveckling mot småskalighet genom bildandet av kunskaps- och serviceföretag. Trots denna decentralisering av såväl beslutsfattande som organisatorisk uppdelning i mindre enheter märks en geografisk koncentration till storstadsregionerna. Det finns en risk att de mindre och medelstora företagens övergång till ny teknik kan förstärka centraliseringen genom att de serviceföretag de måste anlita i hög grad är koncentrerade till storstadsområdena. med denna centraliseringsprocess pågår emellertid en utveckling som baseras på egna lokala initiativ. Man kan också notera ökad omfattning av starta-eget-verksamhet inom branscher som t. ex. bagerirörelser, cykel verkstäder, skomakerier eller andra s. k. traditionella hantverksyrken. Det förefaller alltså som om det parallellt med kunskapsintensiva företag etableras småföretag som snarare än högre teoretiska studier kräver en gedigen yrkesskicklighet. Enligt vår uppfattning leder inte informationsteknologin i sig till vare sig ett centraliserat eller decentraliserat samhälle. Däremot kan man konstatera att den stora tillgången på information kraftigt försvårar ett centralt planeringssystem. I stället blir möjligheterna till decentralisering av både beslutsfattande och arbetsplatslokalisering större . Ökad geografisk decentralisering och en regionalt balanserad sysselsättningsutveckling blir möjlig därför att informationsteknologin främjar småskalighet och flexibilitet. Det sker emellertid inte automatiskt utan kräver en ändrad inriktning av de regionalpolitiska insatserna till större tonvikt på hjälp till mobilisering av egna lokala initiativ och egen kunskap. I detta sammanhang är samarbetet mellan det lokala/regionala näringslivet och de regionala högskolorna av särskilt stor betydelse. Sorn framgått ovan anser vi inte att den fulla sysselsättningen kan eller bör skapas genom s. k. arbetsdelning. Det är däremot mycket sannolikt att den framtida reallöneökningen kommer att tas ut som en kombination av ökad köpkraft och kortare arbetstid. Snarare än en generell minskning av arbetstiden per dag lika för alla vill vi emellertid framhålla betydelsen av ökad valfrihet och flexibilitet. Det finns därvid olika möjligheter. Den första är en ökad valfrihet i fråga om årsarbetstidens omfattning och förläggning. Den andra är möjlighet till längre ledighetsperioder, s. k. sabbatsår. Den tredje är flexibel pensionsålder. Den fjärde är väsentligt längre föräldraledighet. En möjlighet bör också vara arbetstidsförkortning av traditionell typ med kortare arbetsdag, längre semester, tidigare pension o.d. Arbete åt alla kan inte upphöra att vara målet. Men medlen är långt ifrån självklara. Arbete åt alla betyder inte att alla arbetar heltid hela livet, oberoende av om heltid är , eller något annat antal timmar per dag. En effektiv förmedling bör leda till att behovet av andra arbetsmarknadspolitiska åtgärder minskar. har AMS genomfört ett förnyelsearbete. Målstyrning har ersatt detaljreglering. AMS skall som man uttrycker det gå från att vara en myndighet till att bli ett serviceföretag. Viktiga beståndsdelar i detta arbete är bl. a. en ökad satsning på långsiktiga åtgärder, tillgänglighet, resultatuppföljning och öppenhet för lokala initiativ. Satsningen på långsiktiga åtgärder innebär en ökad betoning av insatser för näringslivet. Genom att skapa en relation till företagen på orten hoppas man uppnå ett mera effektivt förmedlingsarbete och en förbättrad service för både företag och arbetssökande. Detta närmande till näringslivet skall baseras på en förmåga hos arbetsförmedlingarna att påta sig rekryterings 1987/88 A219 uppdrag och ge en god rekryteringsservice till företagen. En ökad anpassning Mot. efter de lokala förhållandena är en förutsättning för detta arbete. ringen av AMS arbete och inriktning är ett berömvärt initiativ. Det är mycket positivt att ansvar delegeras till lokal nivå och att arbetsförmedlingarna själva får ta ställning till de önskemål om service som finns på orten. Detta får dock inte innebära att arbetsförmedlingen tar över uppgifter som åligger företagen, inte heller att förmedlingarna förlorar insikten att deras främsta uppgift är att hjälpa människor utan arbete att hitta ett sådant. Som antytts omfattar AMS rationaliseringsarbete förenklingar av regelsystem, delegering av befogenheter, förändrad organisation m. m. Effekterna av detta arbete uppges ge utrymme för 500 tjänster som överförs från administrativa uppgifter till andra verksamheter. Av dessa tjänster överförs 350 från AMS och länsarbetsnämnderna till det lokala arbetsförmedlingsarbetet. Detta omfattande rationaliseringsarbete bör bl. a. genom ökat teknikutnyttjande kunna fortsätta och innebära att den operativa verksamheten vid arbetsförmedlingarna bör kunna tillföras ytterligare tjänster från AMS. Enligt mening bör dessa rationaliseringseffekter tillsammans med det jämförelsevis goda sysselsättningsläget väl motsvara de krav som ställs på utökning av personal som AMS äskade för såväl /88 som 1988/89. Vi anser därför att de 250 nya tjänster som , trots motstånd från , beslutade tillföra AMS under /88 bör avskaffas. AMS hävdar att det behövs ännu mera tid för förmedlingsarbetet, dvs. Mot den bakgrunden är det svårt att förstå det envisa motståndet mot att prova parallella förmedlingsformer. Vi har från sida förordat en översyn av den arbetsförmedlingslagen, bl. a. i avsikt att ge större utrymme åt den förmedling av olika tjänster som det nu snabbt växer fram behov av - inte minst på kontorsautomationens område. Även från kulturarbetare har det framförts önskemål om möjlighet till alternativa arbetsförmedlingar. En väl skött statlig arbetsförmedling, med starka lokala enheter, skall vara den stabila grunden för förmedling av jobb och för att ta hand om de stödåtgärder som behöver finnas. Det måste dock vara en fördel, och ge mer tid till aktivt förmedlingsarbete, om vissa arbetsuppgifter kan överföras på förmedlingar knutna till yrkesområden med speciella behov. Enligt vår mening bör de offentliga arbetsförmedlingarna kunna tillhandahålla en god service över hela arbetsmarknaden. De skall i princip vara en förmedling för alla. Därför behövs kännedom om alla lediga platser för extern rekrytering och ett väl utbyggt kontorsnät med god teknisk utrustning. När en sådan service finns tillgänglig för alla utan avgift, kan det finnas klara fördelar med privata förmedlingar som komplement. Det skulle förmodligen förbättra servicen till såväl arbetssökande som arbetsgivare och innebära en stimulerande utmaning för de offentliga förmedlingarna. Vi upprepar därför vårt krav på en översyn av arbetsförmedlingslagen med målsättningen att tillåta mer än en form för arbetsförmedling. Arbetsmarknadspolitiken skall i första hand syfta till att göra det möjligt för alla att försörja sig på eget arbete. Det skydd sorn erbjuds dem som trots Mot. detta drabbas av ofrivillig arbetslöshet är inte tillfredsställande. inte alla och ersättningsnivåerna varierar. Det finns därför starka skäl för att införa en allmän arbetslöshetsförsäkring. En sådan bör i princip omfatta alla i åldern som står till arbetsmarknadens förfogande. Ersättning bör utgå till alla, såväl löntagare som företagare. Regeringen bör utarbeta ett förslag i enlighet med vad som här framförts. kanske största konkurrensfördel ligger i en mycket kunnig och välutbildad arbetskraft.