mot · GB02Kr268 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Kr268 av m. fl. om riktlinjer för kulturkamp och kulturpolitik Människan har alltid ägnat såg åt det vi kallar kultur. Hon har som en naturlig del av sitt liv skapat och tillägnat sig berättelser, sånger, danser, skådespel, riter och konstverk. Därigenom har hon format begrepp, symboler och gestalter, med vilkas hjälp hon tolkat, undersökt och omskapat naturen och samhället. I sin kulturella aktivitet har hon skapat sin livsstil; format och bekräftat sin identitet. Denna har levt vidare i den folkliga kulturen. All kultur är rotad i det samhälleliga arbetet och formas under givna historiska villkor sociala, ekonomiska och politiska som den påverkar dessa. Kulturen är utvecklande när den ger en ny syn på tillvaron. Den genomskådar då de verklighetsförfalskande ideologierna, bryter de stelnade tankemönstren och uppenbarar de dolda sammanhangen. Genom detta blir den ett redskap för människan att få grepp om sin tillvaro och i handling forma sin framtid. Med sin växande styrka och genom sitt maktövertagande iklädde sig borgarklassen den tidigare feodala aristokratins roll att framställa sig som samhällets kulturbärare. Genom att omge sig med byggnads- och bildkonstnärers arbeten utsmyckade den sina miljöer. Med författares och musikers verk förgyllde man sina levnadsbetingelser. Det blev en bildkonst, litteratur och musik främst förbehållen den härskande klassen och en bildad medelklass. Den nyskapande kulturen sprängde emellertid borgerlighetens snäva ramar. Kapitalismens framväxt skapade emellertid en ny och stridbar samhällsklass arbetarnas. Arbetarnas kamp för sina intressen, kunskaper och erfarenheter var också en kulturkamp. Denna utvecklade den folkliga kulturen och förde dess kamptraditioner vidare. Den angrep borgarklassens privilegierade ställning. Den krävde att alla skulle komma i åtnjutande av konst och kultur, att alla skulle ha möjlighet att delta i och forma den kulturella utvecklingen. Arbetarrörelsens kultursyn var demokratisk och socialistisk. Arbetarrörelsen tog som sin uppgift att granska det kulturella arvet från tidigare samhällen och den kulturella utvecklingen i det borgerliga samhället. Den sökte finna det kunnande, de idéer och erfarenheter som kunde vara med och bilda grunden för den framtida kulturella utvecklingen. Med den kapitalistiska utvecklingen har framträtt tendenser att tvinga kulturen att anpassa sig till dess ekonomiska system, dels som spekulationsobjekt, dels i form av industriellt mångfaldigade produkter för en kapitalistisk massmarknad. Med ny teknik skapades större möjligheter till spridning av konst och annan kultur. Nya samhällsgrupper fick möjligheter att ge uttryck för och spridning åt sina erfarenheter. Kulturindustrin i det kapitalistiska samhället exploaterar dock med massmediateknikens kapitalkrävande produktionsmetoder alltmer människors behov av kunskaper, insikter och upplevelser, som den hämmar deras möjligheter att uttrycka egna erfarenheter och känslor. Den kapitalistiska kulturindustrin framställer myter om livet och samhället i det dubbla syftet att tjäna pengar och bevara klassamhället. Mot den masskultur som behärskas av kommersiella krafter uppstår dock ständigt kulturrörelser med rötter i massornas verkliga erfarenheter och behov. Exempel på detta är 70-talets bildkonst, de fria teatergruppernas verksamhet och musikrörelsen. De har innehållit en protest både mot politiskt förtryck och konstnärlig förstelning. För att motverka kommersialismens negativa verkning tillkom den statliga kulturpolitiken. Dess syften var lovvärda, men man förmådde dock inte rubba de krafter den var instiftad att motverka. Borgerlighetens allt intensivare ideologiska angrepp gav kulturpolitiken en defensiv prägel. I stället för att ingå i ett motangrepp inlemmades den i en allmän reträtt. Kulturens sprängkraft förblev outnyttjad. I stället utsattes kulturen för borgerliga kampanjer, för sponsring och privatisering. Konstnärer och kulturarbetare har haft svårt att värja sig och försvara sig. Bland de hårdast drabbade konstarterna är de som riktar sig till församlad publik såsom teater, konsertmusik, opera och dans. De har svårt att konkurrera med det som masskulturen har att erbjuda. Såväl produktionsvillkor och tekniska möjligheter som distributions- och marknadsförhållanden, möjligheterna att utvidga sitt publikunderlag är väsensskilda. För att dessa konstarter skall kunna utstå denna konkurrens och leva vidare måste de till stor del finansieras genom det allmännas försorg. Alternativet är antingen skyhöga biljettpriser, möjliga bara för ett fåtal att betala, eller sponsring, vars yttersta syfte inte är att sponsorerna skall ikläda sig det fulla ekonomiska ansvaret, utan ideologiskt att framställa de kapitalistiska företagen som kulturbärare. kan även sponsring innebära minskad insyn, ökat beroende och utslätad repertoar. Endast kraftfulla insatser från det allmänna och folkrörelserna kan stävja en sådan utveckling. En offensiv statlig och kulturpolitik kan rycka undan grunden för kulturens snyltgäster. Utövande konstnärer skall kunna leva på sitt yrke. Många unga människor identifierar sig inte med och accepterar ingetdera av de alternativ som bjuds. Deras utanförskap har i stället givit upphov till en rad olika ungdomskulturer, där man söker sin egen identitet. Man lånar inte sällan yttre former och symboler från den kommersiella kulturindustrin, medan grundläggande synsätt ofta hämtas från arbetarrörelsen. Protesten mot klassamhällets olika yttringar och den inbördes solidariteten är grundläggande. Känslan för rättvisa och jämlikhet likaså. Kulturkampen gäller stora och avgörande avsnitt av samhällets ideologi. Den har både en allmän och en speciell betydelse i kampen mot kapitalismen liksom i upbyggnaden av det socialistiska samhället. Ett försvar för konsten och en utveckling av kulturen inbegriper en kamp för bredd och variation i kommunernas kulturliv. På många håll pågår en omfattande, dyr och påtvingad utbyggnad av kabel-tv avsedd för lokala tv-sändningar och för mottagning via satellit. Detta kräver en finansiering, som kan komma att jämna väg för reklam i sändningarna och därmed för ytterligare kommersialisering av massmedier. En sådan utveckling hotar yttrandefriheten. Den undergräver också /TV:s ställning som allmänhetens tjänare (public service-företag). Den kostsamma utbyggnaden av kabel-tv sker som andra kulturella verksamheter såsom bibliotek, förortsteatrar, utställningslokaler m. m. drabbas av krympande anslag. Förutom att detta innebär en oroande utveckling med social isolering som följd, vittnar den om en snäv kultursyn, där kulturen begränsas till att handla om de sköna konsterna underordnade en kulturminister, medan masskulturen nedvärderas till tekniska problem underordnade kommunikationsdepartement och televerk. Ett annat resultat av denna utveckling är regional obalans i det kulturella utbudet, där andra kulturyttringar än masskulturen koncentreras till de större städerna. Ett motangrepp på kommersialiseringen av massmedier måste ha den dubbla inriktningen att det skapar möjligheter för människor att utveckla sin kulturella aktivitet, som arbetarrörelsen och andra folkrörelser tar nya medier i bruk och lägger större vikt vid kulturkampen och kulturpolitiska frågor. Med den nya teknikens hjälp har också nya möjligheter till internationellt kulturutbyte ökat markant. Denna utveckling har emellertid varit förbunden med de kapitalistiska maktförhållandena. Under dessa undertrycks respekten för nationell identitet och nationellt kulturarv. Resultatet blir kulturimperialism och konstnärlig utslätning. Målet för imperialismen är inte kulturellt utbyte utan ideologisk dominans. Rätten till nationell identitet och kulturarv och till ett självständigt internationellt kulturutbyte måste försvaras mot imperialistiska koncerners och staters strävan efter ideologiskt herravälde. Den samhälleliga arbetsdelningen och uppdelningen av samhället i klasser har genom historien åtföljts av en könsmässig arbetsdelning med diskriminering, segregation och förtryck. Detta är uppenbart också på det kulturella och konstnärliga området. På samma sätt som kvinnor förvägrades medborgarrätt, beskars deras rätt till utbildning, deras möjligheter att delta i kulturlivet och i det konstnärliga skapandet. Det offentliga utrymmet för kvinnor som är författare, bildkonstnärer, film- och teaterregissörer, musiker m. m. är fortfarande litet. Kvinnors kulturella och konstnärliga verksamheter har ofta knutits till hemarbetet och isolerats inom hemmen. Dessa har därför inte bedömts som lika värdefulla som mäns skapande, trots att de utgjort en materiell, kulturell och konstnärlig bas för mäns framgångar. Är å har det kvinnliga ska pandet tagit sig många och varierande former och varit till stor glädje både för de skapande kvinnorna själva och deras omgivning. Ökade möjligheter för kvinnor att konstnärligt och kulturellt ge uttryck för sina erfarenheter bryter deras samhälleliga isolering och blottlägger nya sidor av den samhälleliga verkligheten. Kvinnors kulturkamp är en väsentlig del av kampen mot kvinnoförtryck och klassförtryck. Ett kulturarv består i samlad erfarenhet och vunna konstnärliga erövringar. Det består i verk och arbetsmetoder skapade under specifika historiska betingelser. och med varje generation läggs ny kunskap grundad på upplevelser av nya förhållanden till den tidigare. På detta sätt berikas, tolkas och förändras vårt kulturarv. Kulturarvet är inte värdelikare för vad som framgent skall skapas. Barns och ungdomars möjligheter att utveckla sina kulturella uttrycksformer blir därmed den yttersta utgångspunkten för all konstnärlig utveckling och kulturell förnyelse. Deras kulturella fostran och utbildning måste därför utgå från deras egen lust till att uttrycka det som de finnér viktigt och betydelsefullt. Utifrån denna startpunkt kan de finna en levande förståelse för historiska och samhälleliga sammanhang, en väg till traditionen och till en självständig uppfattning av kulturarvet och därmed ge sitt bidrag till det. Kulturens plats i daghem och skolor är avgörande för vår nations liv. Valhänta och klena satsningar eller kortsiktiga sparåtgärder får i ett längre perspektiv vittgående sociala och kulturella konsekvenser som är avsevärt svårare att hantera än tillfälliga ekonomiska konjunkturrörelser. De kapitalistiska maktförhållandena och den tekniska utvecklingen ställer många unga människor inför en rad nya och svåra problem. En snedvriden produktionsinriktning har inneburit en växande arbetslöshet, miljö- och energikris, orättvis fördelning av materiella resurser såväl nationellt som internationellt, världssvält och kärnvapenkrig. Det är ett utgångsläge som de unga inte själva valt och som de upplever sig sakna makt att påverka. Det kapitalistiska samhället erbjuder dem den borgerliga egoismen som ideologi och kommersialismen som kultur. Arbetarrörelsen å sin sida erbjuder en traditionellt formulerad kollektivism och en kultur som i alltför liten utsträckning knyter an till unga människors konkreta och aktuella upplevelser och erfarenheter. Därför anser vpk att riktlinjer för kulturen bör innebära åtgärder för att utveckla och stödja kulturyttringar som vänder sig mot förtryck och degradering av människan och istället genom sitt motstånd bidrar till en fri och allsidig utveckling, att därvid särskilt stödja den kulturella kampen från de utsatta grupper med särskilda erfarenheter och behov, vilket förutsätter klassamhällets nedbrytande, att främja såväl bevarandet och utvecklingen av vårt mänskliga och nationella kulturarv som de nya kulturella strömningar som till varje tid bryter fram som uttryck för nya generationers erfarenheter och kamp, att skapa bättre villkor såväl för utövande konstnärer på alla kulturområden, för amatörer och grupper samt för den mångsidiga kulturverksamhet som bedrivs av folkbildningsorganisationer och andra folkrörelser, på arbetsplatser och i bostadskvarter, att verka för alla människors delaktighet och medskapande i kulturen från barn- och ungdomsåren och framåt , i arbetslivet och under pensionsåren, att genom sin allmänna ideologiska och politiska kamp bekämpa de beroendeförhållanden och förtrycksformer, som i klassamhället drabbar konst och kultur och skapa utrymme och möjligheter för ett fritt konstnärligt och kulturellt skapande. Vpk anser att kapitalets sponsring i sin ensidighet och målinriktning är ett oerhört hot mot den konstnärliga friheten och yttrandefriheten. Företagens ökade kulturella intresse bör emellertid tas till vara. Därför anser vpk att med hänsyn till den mycket höga vinstnivå som företagen presterar bör de få en möjlighet att medverka till landets kulturella utveckling genom en särskild kulturfond, som bör användas för att stimulera och utveckla den svenska kulturen, det svenska arbetande folkets kultur. En sådan kulturfond kan byggas upp genom att företag ger direkta bidrag till den i stället för att sponsra enskilda kulturprojekt. Genom fonden skulle det vara möjligt att sprida medlen rättvist över hela landet efter behov. Administrationen av fonden sker lämpligen genom eller i samarbete med . Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om riktlinjer för kulturpolitiken, 2. att hos regeringen begär förslag om en särskild kulturfond i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att den föreslagna fonden skall användas för att främja den svenska nationella kulturens utveckling, 4. att som sin mening ger regeringen till känna att sponsring inom kulturlivet ej bör förekomma. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)