mot · GB02Fi501 · 1988-01-13 00:00:00 — Det undanröjer tvivel att myndigheten inte är opartisk när den gör bedömningar och jämförelser mellan de egna produkterna och enskilda konkurrenters. Det tvingar också fram en boskillnad vid redovisning av myndighetsutövningens resp. affärsverksamhetens inkomster och utgifter. Statliga verk och bolag som har en monopolställning bör inte kunna ägna sig åt konkurrerande affärsverksamhet på ett sätt som gör att vinster från monopolområdet kan subventionera den konkurrensutsatta verksamheten. En lösning kan vara att helt enkelt upphäva monopolställningen, vilket t. ex. är lämpligt i fallet . En annan lösning är att begränsa monopolföretagens möjligheter att bedriva affärsverksamhet utanför monopolområdet. Sådana begränsningar bör t. ex. göras för posten och . Kontrollen av de offentliga bolagens avkastningskrav bör stärkas. Om skattesubventioner i enskilda fall blir nödvändiga av exempelvis regionalpolitiska eller sysselsättningspolitiska skäl, måste detta klart redovisas. måste det finnas med en bedömning av huruvida subventionerna kan ha negativa effekter på konkurrerande företag, utgöra handelshinder eller på annat sätt snedvrida konkurrensen i den berörda branschen. I en särskild motion behandlar dessa frågor ytterligare. Inga privilegier för allmännyttan får inte ges en mer förmånlig behandling än privatägda fastigheter. I en särskild motion om bostadspolitiken behandlar denna fråga ytterligare. tillfällen till anbudsupphandling bör utnyttjas: transporter, städning, fastighetsskötsel, matlagning osv. Även inom den statliga sektorn kan ibland hela verksamheter läggas ut på entreprenad. Ett intressant exempel är de privata flyktingförläggningar som invandrarverket anlitar. är egen regi bäst men upphandling bör alltid prövas. För statliga myndigheter finns strikta regler för upphandling som skall garantera affärsmässighet och opartiskhet. I princip bör samma krav också ställas på valet mellan egen regi och entreprenad. Ofta görs över huvud taget inga överväganden om entreprenad, trots att detta skulle vara fullt möjligt. I en del fall görs sådana överväganden men på felaktiga grunder. Vissa kostnader kan glömmas bort i verksamhet som bedrivs i egen regi t. ex.: o personalutbildning, rekrytering, personaladministration, o kostnader för facklig verksamhet och arbetarskydd, o lokaler, redskap, lagerhållning, inköp, o utvecklingskostnader, o avkastning på investerat kapital. Ett sätt att skapa bättre förhållanden är att skilja på upphandlande och producerande funktioner inom en organisation eller att lägga uppgifterna på två separata myndigheter. De offentliganställdas fackliga organisationer försöker ibland använda MBL för att stoppa privata entreprenörer, trots att någon facklig vetorätt inte finns annat än i mycket speciella fall. Därför bör denna lagstiftning ändras. Socialdemokraterna har dock stoppat sådana förslag i . Reglerna för mervärdeskatt skall vara så utformade att de inte påverkar valet mellan egen regi och entreprenad. Vad som har sagts i detta avsnitt bör ge regeringen till känna. har vi i vårt land bevittnat ett stigande intresse från stat och kommun att ge sig in i affärsverksamhet. säljer spårvägskunnande till , kommun äger ett måleri som målar en postterminal i , driver ett konsultbolag, skolor och högskolor satsar hårt på s. k. uppdragsutbildning etc. En pådrivande faktor i denna utveckling har varit att de statliga och kommunala myndigheterna i besparingstider velat skaffa sig nya inkomstkällor. I flera fall är dessa verksamheter juridiskt tveksamma. I vissa fall har speciallagar skrivits just för dessa verksamheter. Det gäller t. ex. kommuners rätt att engagera sig i kommersiell turistverksamhet, kommuners rätt att bedriva tjänsteexport och skolors och högskolors rätt att driva uppdragsutbildning. Men att en kommun målar hus åt staten i en kommun bort strider uppenbarligen både mot kommunallagens anda och dess bokstav. Allt tyder på att denna affärsverksamhet i gränssnittet mellan offentlig och privat sektor ökar. Skenbart kan en rätt för offentliga sektorn att konkurrera med privata företag te sig som en självklar omvändning av tanken att privata Mot. företag skall kunna konkurrera med offentliga förvaltningar. Men saken är Fi501 Om myndigheter får rätt att sälja överkapacitet är det sällan en konkurrens på lika villkor. Myndigheten har haft möjlighet att finansiera en rad kostnader med skattemedel som den privata konkurrenten måste ta ut i priset. Det är mycket svårt att prissätta den offentliga verksamheten så att alla fasta kostnader, utvecklingskostnader etc. också Och även om detta sker korrekt kvarstår det faktum att den privata verksamheten är en affärsrisk, vilket inte gäller för den offentliga. Om en offentlig affärsverksamhet går med förlust får skattebetalarna stå för förlusterna. Det innebär alltså att en privat företagare måste kalkylera med något större marginal för att kompensera den större affärsrisken. Detta är än så länge ett marginellt problem ur den fria företagsamhetens synvinkel. Men om den nuvarande tendensen förstärks kommer problemet att bli stort. Det finns därför anledning att se över hela detta område. Detta bör ge regeringen till känna. Utveckla den inre marknaden Genom att använda sig av interndebitering kan effektiviteten i en organisation förbättras. Då blir det naturligare att fundera på alternativa sätt att lösa en uppgift. Anbudsförfarande och prissättning bör också användas mellan myndigheter i större utsträckning än . Satsa på mål, mått och kontroll Ett sätt att öka effektiviteten är att övergå från regelstyrning till målstyrning. Politiker skall se till vad som görs, inte hur det görs. går alltför mycket av politikers tid åt till detaljer, medan bara den välorganiserade byråkratin har resurser att studera strategiska frågor. Målstyrning fordrar bra verksamhetsmått, tydliga mål och goda jämförelsemöjligheter. Detta är särskilt viktigt då konkurrens inte är möjlig. Då får man i stället arbeta med nyckeltal, jämförelser över tiden, mellan olika inhemska producenter och internationellt. Det finns naturligtvis svårigheter med att utveckla en effektiv målstyrning. Det fordrar experiment, metodutveckling etc. Målstyrning fordrar också goda instrument för utvärdering, uppföljning och kontroll. Det kan vidare vara svårt att dra gränsen mellan mål och medel. Ansvaret för den avvägningen vilar alltid på politikerna. Det är i sista hand alltid de som måste avgöra vad som skall beslutas på politisk nivå och vad som kan delegeras till förvaltningen. Någon lagstiftning om vilka frågor politiker bör ägna sig åt bör inte komma i fråga. Regeringen bör initiera ett omfattande utvecklingsarbete för att stimulera ett ökat inslag av målstyrning. Detta bör ge regeringen till känna. Studera de enskilda alternativen Mycket talar för att enskilda alternativ ofta är effektivare än offentliga och i synnerhet att konkurrens ökar effektiviteten. Våra kunskaper om detta är emellertid otillräckliga. Det saknas omfattande och systematiska kartläggningar av de enskilda alternativen och jämförelser mellan privata och offentliga producenter. Regeringen har lika litet som visat något större intresse för att förbättra kunskapen om detta. bör ge regeringen till känna att mer statistik och forskning behövs på detta område. Sådana undersökningar skulle också kunna stimulera utvecklingen av bättre mätmetoder. Detta skulle kunna underlätta det politiska beslutsfattandet, oavsett om en verksamhet bedrivs i egen regi eller upphandlas på entreprenad. Slapp personalen loss! Det är i mycket hög grad de anställdas motivation och kompetens som avgör kvalitet, service och effektivitet i den offentliga sektorn. Det finns allvarliga brister i den offentliga personalpolitiken, vilket är en viktig orsak till dagens problem. En politisk huvuduppgift inför 1990-talet är att frigöra den kraft som finns hos de offentliganställda. Vad som sägs under denna rubrik bör ge regeringen till känna. Ett övergripande mål för den offentliga löne- och personalpolitiken är att kunna rekrytera, utveckla och behålla en bra arbetskraft. Den offentliga sektorn måste kunna erbjuda konkurrenskraftiga arbetsvillkor i förhållande till den privata sektorn. Inom den offentliga sektorn måste det finnas en tillräcklig flexibilitet för att komma till rätta med bl. a. regionala obalanser. Om det råder större brist på poliser i storstäder och på läkare i glesbygder måste villkoren kunna förbättras mer där bristerna finns. Den offentliga sektorn behöver ett mer flexibelt lönesystem för att klara denna uppgift. Skapa bättre osynliga kontrakt Den offentliga sektorns attraktivitet på arbetsmarknaden är bara delvis fråga om löner och andra direkt mätbara anställningsvillkor. Även det s. k. osynliga kontraktet, dvs. den anställdes befogenheter, ansvar, relationer till chefer etc. har betydelse. Till det osynliga kontraktet hör också svårgripbara faktorer som yrkesstolthet, status, företagskultur osv. Det är omvittnat att här finns ett av de viktigaste personalpolitiska problemen för den offentliga sektorn. Brister i de osynliga kontrakten är allvarliga inte minst därför att många söker sig till den offentliga sektorn av andra skäl än ekonomiska. Det kan handla om ideologi, kall, engagemang osv. Men känner sig många offentliganställda pressade av krav och kritik, statusen i yrket har försvunnit, de känner att de inte kan utveckla sin Mot. En del av problemen med det osynliga kontraktet kan man lära Fi501 sig att lösa genom att se på framgångsrika exempel i näringslivet. långt ifrån tillräckligt. Politiker, chefer och andra anställda måste också kunna ta fasta på och utveckla det unika i den offentliga sektorns tradition och möjligheter, det som gör att de offentliganställda kan känna stolthet över Genomför decentralisering och delegering Stordriftsfördelar i service är ofta små som den offentliga sektorns enheter ofta är stora. En decentralisering och delegering är därför angelägen. Det bör bli fler och mindre resultatenheter. Bättre koppling mellan ansvar och beslutsbefogenheter. Självstyrande grupper som har möjlighet att tillsammans profilera sin verksamhet kan bildas. Ökade möjligheter krävs för den enskilde att styra och planera sitt eget arbete. De som har direktkontakt med kunderna måste ges kompetens och befogenheter att anpassa servicen och ge snabba besked. Möjlighet till idébildning och profilering förutsätter mer flexibla lösningar av organisation och personalrekrytering. Myndigheterna måste därför själva i högre grad kunna anpassa organisation, arbetsordningar etc. Det är underligt att en myndighet som har befogenheter att reglera utomståendes verksamheter inte anses ha kompetens att bestämma om sin egen interna organisation. Budgeten får inte bli ett hinder för en effektiv verksamhet. Det måste vara möjligt att kunna disponera åtminstone en del av ett överskott för att förbättra verksamheten och att flytta anslag mellan olika år. Uppmuntra kreativitet och experiment Att frigöra skapande förmåga, entusiasm och initiativförmåga hos personalen är det viktigaste sättet att öka den offentliga sektorns styrka. Lärare, sjuksköterskor, hemvårdare, byrådirektörer och andra offentliganställda måste ha möjligheter att få pröva egna idéer till att förbättra verksamheten. Detta innebär även en rätt att misslyckas. Hjälp de anställda att starta eget Alla människor kommer inte bäst till sin rätt som anställda utan kan utvecklas mer som entreprenörer. Säkert finns tusentals offentliganställda - inte minst kvinnor inom den sociala sektorn - som har lysande entreprenörstalanger. De har varit instängda i den offentliga sektorn. De offentliga arbetsgivarna har ett ansvar för att stimulera dem som vill starta eget, hjälpa till i starten, vara generösa med tjänstledigheter etc. I vissa fall kan det vara lämpligt att de anställda får överta en offentlig anläggning och driva den vidare i egen regi. Alla anställda skall ges goda möjligheter att utvecklas och göra karriär. Det är inte minst viktigt att det skapas utvecklingsmöjligheter också vid sidan av att bli chef. Alla passar inte som chefer, men skulle ändå kunna ge mer om de successivt fick mer kvalificerade uppgifter och bättre anställningsvillkor. Duktiga lärare skall kunna förbli pedagoger. Sjuksköterskor och läkare skall kunna syssla med vård och ändå göra karriär. Det måste finnas goda möjligheter till vidareutbildning, specialisering, arbetsbyte och prao. Tillgång till kvalificerad arbetsledning, rådgivning osv. Befordringsgångar, lönesättning, arbetsordningar etc. måste bli mindre stela. Det är t. ex. orimligt att en undersköterska som råkar ha en biträdestjänst visserligen får undersköterskelön men inte undersköterskas befogenheter. Det är också oacceptabelt att det meritvärde en lärares tjänsteår har minskas kraftigt om den sökta tjänsten ligger i en kommun som läraren tidigare inte har arbetat i. Den offentliga sektorn måste bli bättre på att använda belöningar till de anställda, såväl individuella som kollektiva. Om man gör besparingar på en arbetsplats måste de anställda kunna få behålla en del av vinsten t. ex. för personlig utveckling eller för att förbättra verksamheten. Även resultatlöner, resultatbonus etc. bör bli vanligare. Belöningssystemen skall vara öppna och kända. Arbetsgivaren bör diskutera de principer och värderingar belöningarna bygger på med de anställda och deras fackliga organisationer. Det är svårt att skapa ett belöningssystem som ger perfekt rättvisa och effektivitet. Hellre ungefärliga bedömningar av rätt sak än exakta bedömningar av fel sak, är en viktig ledstjärna. En annan är att anpassa systemen till de lokala förhållandena, snarare än att kopiera något som har varit framgångsrikt på annat håll. Arbetsplatsen måste kunna disponera vissa trivselpengar för personalsociala insatser. Det är dumt att försöka snåla på detta. Det måste också bli mer lönsamt för den enskilde att göra karriär, vare sig det handlar om att skaffa sig utbildning eller att avancera till chef. De offentliga löneplanerna har blivit för sammanpressade, vilket bl. a. har medfört att det knappast lönar sig för en undersköterska att utbilda sig till sjuksköterska. Ingen annan högutbildad yrkesgrupp med direkt kundkontakt är så stor och så kringgärdad av statliga regleringar som lärarna. Det behövs snabba insatser för att återskapa yrkesglädje och självförtroende hos lärarkår. Det är dags att återupprätta litet av det gamla folkskolläraridealet: entusiastiska folkbildare som känner engagemang och ansvar för att fostra det växande släktet och som känner förtroende, uppskattning och intresse Mot. 1987/88 från sin omgivning. Lärarna har vigt sitt yrkesverksamma liv åt att utbilda det växande släktet. Det är de som , år , skall möta barn och ungdomar och inspirera dem att utvecklas och söka kunskap. Ur ett centralt perspektiv kan det säkert te sig rationellt och meningsfullt med mallar, planer och detaljerade instruktioner om hur undervisningen skall läggas upp. Men ur den enskilde lärarens eller skolledarens perspektiv kan denna pappersmängd i stället bli en ogenomtränglig byråkratisk snårskog som dödar fantasi och arbetsglädje. Vi måste släppa lärarna loss och ge dem vidgat ansvar och ökad frihet. Det är viktigt att ambitiösa lärare får tillfälle till karriär utan att behöva lämna sin pedagogiska uppgift. Det kan sket. ex. genom inrättande avflerlektorstjänster, lönetillägg för extra undervisningsinsatser och återinförande av huvudlärare och institutionsföreståndare. I en särskild motion om skolpolitiken behandlar dessa frågor ytterligare. Låt chefen få leda Den offentliga sektorn måste kunna erbjuda sådana villkor att lämpliga chefer kan rekryteras. Det måste också gå att avveckla en chef som visar sig olämplig. Det kan då handla om att erbjuda alternativa, kvalificerade befattningar. En person som misslyckas som chef kan vara utmärkt på annat. Det kan också handla om att ha anställningskontrakt med generösa avgångsvederlag. Cheferna i förvaltningen måste ha större befogenheter i organisations- och personalfrågor. Han eller hon skall kunna delegera ansvar. har facket inflytande på löne- och personalpolitiken genom förhandlingar. Men det skall finnas ett tydligt samband mellan ansvar och befogenheter. Den som leder en verksamhet skall ha ansvar för personal, lokaler, organisation, ekonomi osv. Detta gäller både verkschefer och föreståndare för en viss arbetsplats. Det är nödvändigt att arbetsledar- och chefsutbildningen inom den offentliga sektorn utvecklas. Näringslivet har en mycket lång tradition av kvalificerad chefsutbildning som det finns en del att lära av. Det är inte självklart att den främste fackmannen inom en verksamhet också är den mest lämpliga som chef. Även andra än läkare skall kunna bli administrativa chefer i sjukvården. Även andra än lärare skall kunna bli skolledare. De planer som finns inom att lagstifta om att en läkare skall vara chef inom alla enheter som bedriver diagnos, vård och behandling är ett steg tillbaka och bör avvisas. Det är politikerna som är ytterst ansvariga för den offentliga verksamheten och som har alla de formella befogenheter som behövs. Det går inte att skylla på facket eller på MBL utan politiker måste ta ansvaret och fatta de beslut som man finner nödvändiga. Ett fruktbart förändringsarbete bygger på att man arbetar med de Mot. offentliganställda och deras organisationer. Politiker bör alltid lyssna på Fi501 facket i frågor som direkt berör de anställdas arbetsvillkor. Men de fackliga organisationerna varken har eller bör få någon vetorätt mot politiska beslut. De offentliganställdas strejkrätt och avtalsfrihet bör bibehållas. Men om de offentliganställdas organisationer lyckas driva igenom avtal som innebär en sådan lönenivå eller lönestruktur att en effektiv verksamhet försvåras, måste naturligtvis politikerna kunna ta konsekvenserna av detta och överväga andra organisationsformer. På samma sätt som de privatanställda kan drabbas negativt av orimliga avtal, måste de offentliganställda kunna räkna med det. Politikernas främsta lojalitet är alltid mot medborgarna och det är deras behov av en bra service till rimliga kostnader som måste sättas i främsta rummet, inte en viss organisationsform för produktionen. Politikerna fyller i den offentliga sektorn många roller: konsumenternas företrädare, skattebetalarnas representanter, arbetsgivare, de som är ytterst ansvariga för målsättning och produktion samt ofta också tolkare och tillämpare av politiska beslut. För att den offentliga sektorn skall fungera bra måste politiker ha resurser och praktiska möjligheter att fullgöra dessa funktioner. I alla organisationer krävs en klar rollfördelning i ledningen. Politikerna skall inte försöka bedriva något dubbelkommando med chefstjänstemännen. Det är alltid politikerna som har det yttersta ansvaret, men politikerna bör delegera så mycket som möjligt av ansvaret för verkställigheten till tjänstemännen. Det går inte att en gång för alla slå fast hur gränsen mellan politiker och tjänstemän skall dras. Därför är det farligt med en lagstiftning som inskränker politikernas handlingsmöjligheter gentemot förvaltningen. Ju mer en producent är utsatt för konkurrens, desto större är möjligheterna att ge tjänstemännen relativt stor frihet. Den politiska styrningen ersätts då av marknadstrycket. Men där detta inte är möjligt och där det inte heller är så enkelt att fastställa klara mål och mått, där måste den politiska styrningen vara starkare. Ett särskilt behov av politisk insyn och kontroll föreligger naturligtvis i myndigheter som har ett ansvar för landets inre och yttre säkerhet och därmed kontrollerar tvångs- och våldsmedel. Ge politiker information och resurser Nyckeln till en effektiv politisk styrning ligger ofta i ett snabbt och säkert informationsflöde. Det är inte mängden information som är avgörande. I stället handlar det om att kunna få rätt information i rätt tid - även sådan information som är obekväm för de ledande tjänstemännen. Kan ett sådant informationssystem byggas upp, kan den politiska styrningen ibland inskränkas till målformulering och kontroll. sköts på ett tillfredsställande sätt behövs inga politiska ingripanden. För att politiker effektivt skall kunna utöva sin funktion fordras att de har Fi501 tillgång till ordentliga utredningsresurser, tillräckligt med tid att sätta sig in i frågan, bra praktiska arbetsvillkor, möjligheter att genom utbildning, studieresor, prao-verksamhet etc. sätta sig in i olika ämnesområden. Ersättningen för politiska uppdrag måste vara tillräcklig för att locka människor från alla delar av samhället. Självfallet blir den politiska styrningen effektivare om politiker över huvud taget undviker att skapa komplicerade och detaljerade regelsystem inom områden där marknaden kan åstadkomma ett hyggligt resultat. Låt riksdag och regering koncentrera sig på det viktiga fattar en rad detaljbeslut utan att det innebär någon egentlig maktutövning. Regeringen är överhopad av förvaltningsärenden utan principiell betydelse. Det är de opolitiska verken som har de bästa resurserna för långsiktigt, strategiskt tänkande. En överdriven rädsla för ministerstyre gör att regeringen kan dra sig för att påverka politiskt viktiga skeenden som tar sig uttryck genom enskilda fall. Men att ett statsråd personligen är förhindrad att ingripa i ett enskilt ärende som handläggs av en myndighet innebär inte att det för regeringen är omöjligt att ingripa t. ex. om en myndighet inte följer lagen, om lagen är dålig eller oklar, om resurserna är otillräckliga eller om verkschefen är olämplig. Regeringen har alltid det yttersta ansvaret för att statsförvaltningen agerar på det sätt som regering och riksdag har avsett. Arbetsfördelningen mellan förvaltning, regering och riksdag bör ändras så att de politiska organen får mer tid för övergripande, strategiska frågor och kontroll. ställning som ett offentligt forum för diskussion och kontroll måste stärkas. Det är bra att , efter åratal av liberalt opinionsarbete, äntligen kommer att tillåta offentliga utskottsutfrågningar. behövs nytänkande för att göra kammaren till ett mer spännande forum för aktuella debatter. revisorers ställning bör stärkas och en samlad översyn av kontrollfunktioner bör göras. Ge kommunerna större frihet Kommuner och landsting dominerar den offentliga servicen. De har numera tillgång till stora resurser och kompetens att driva verksamheten. är dock den statliga regleringen av den kommunala sektorn omfattande. Den socialdemokratiska regeringen har också, som ovan har påvisats, ytterligare inskränkt den kommunala handlingsfriheten t. ex. vad gäller att anlita enskilda alternativ. Förslagen från folkrörelseutredningen skulle ytterligare inskränka den kommunala friheten. Den statliga regleringen av kommuner och landsting måste minska. Det gäller inte minst statsbidragen. Enbart skolan omfattas av ett 20-tal olika bidragskriterier vilket, förutom en omfattande administration, skapar en bristande flexibilitet i skolväsendet. Detta hämmar effektivitet och förnyelseförmåga. Här bör ett mer generellt statsbidragssystem införas, som i huvudsak bygger på antalet barn i kommunen. Trots att regeringen har bedrivit ett s. k. frikommunförsök har en begäran Mot. om att få pröva ett mer generellt statsbidragssystem inom skolan avvisats av Fi501 På skolområdet, som på många andra områden, finns i en stark tilltro till centralt fattade beslut och likformighet. I socialdemokraternas blandas berättigade krav på jämlikhet ofta ihop med förödande krav på likhet. Ett viktigt inslag för att vitalisera den kommunala sektorn är naturligtvis att öka kommuninnevånarnas möjligheter att påverka politiken. Några viktiga reformer är: o möjligheter för kommuner att införa direktvalda kommundelsfullmäktige, o skilda valdagar för riksdagsval och kommunala val, o möjligheter till öppna nämndsammanträden,