mot · GB02So4 · 1988-01-23 00:00:00 — Patienterna bör dessutom vara skyldiga att uppge HIV-smitta för behandlande hälso- och sjukvårdspersonal och tandvårdspersonal. Även inom andra yrkesområden, det kan gälla inom polisen, kriminalvården, tandvården eller , förekommer att personal i tjänsten utsätts för risk för blodsmitta. Det måste då vara möjligt för berörd personal att få information om huruvida den person som misstänks ha kunnat sprida smitta är HIV-positiv eller ej. Vi förutsätter att lämpliga författningsändringar som syftar till att skydda särskilt utsatta personalgrupper kommer att föreslås i den aviserade propositionen om ny smittskyddslag. En så omfattande testning som möjligt är angeläget. Den visar smittans utbredning i samhället och framtida sjukvårdsbehov. Den är också ett vapen mot vidare smittspridning och i arbetet att spåra redan smittade. Därför är det viktigt att aktivt uppsöka grupper som kan befaras ha utsatt sig för eller kan sprida smitta. Vid testningen kommer människor i kontakt med sjukvården och skall, om de är smittade, få information och anvisningar om hur deras livsföring måste anpassas så att de inte för smittan vidare. Människor som inte är smittade bör få råd om hur de även skall undvika smitta. Enligt smittskyddslagen är den som har anledning att anta att han eller hon har smittats med HIV skyldig att söka läkare och underkasta sig den undersökning, provtagning och behandling som behövs. Vederbörande är Mot. 1987/88 skyldig följa av läkaren givna föreskrifter. Enligt vår mening bör testningen successivt byggas ut så att den kommer att kunna omfatta så stora delar av befolkningen som möjligt. Målet skall vara att HIV-test skall göras rutinmässigt som ett led i allmänna eller särskilda hälsokontroller och att HIV-testning skall vara ett naturligt och självklart inslag i hälso- och sjukvårdens verksamhet. Aktiva testningserbjudanden bör dessutom ges till riskutsatta grupper även sedan HIVtest genomförts vid samtliga blodprov. Detta är en naturlig konsekvens av vår slutsats att vi kommer att få leva med en växande HIV-epidemi under all den framtid vi har möjlighet att överblicka. I det första skedet är det naturligt att testresurserna främst koncentreras på de grupper som bedöms som mest utsatta. Genom en väl utformad testningsstrategi måste ansträngningarna då riktas mot dem som kan befaras vara smittade och resurser satsas på att nå dem med upprepade provtagningar. I det fortsatta arbetet och i takt med att nya och avsevärt enklare och tillförlitligare HIV-test tas fram, är det naturligt att testningen byggs ut till en rutintestning på det sätt vi angett. måste resurser finnas för den som av olika skäl vill återtesta sig oftare än vad rutinkontakter med hälsooch sjukvården leder till. Det åligger hälso- och sjukvården att erbjuda alla som önskar testa sig tillfälle att göra det kostnadsfritt. För att provtagningen skall vara ett bra medel i smittbekämpningen, nå nysmittade, bibehålls människors förtroende och kunna spåra en smittads tidigare sexuella kontakter, krävs kvalitet i testningsprogrammen och att testningen är lättillgänglig för dem som önskar provtagning. Testning som gäller en sexuellt överförd sjukdom ställer särskilt höga krav på skydd av den enskildes integritet, information, rådgivning samt psyko-socialt och medicinskt omhändertagande. Testningssituationen kan vara dramatisk för den enskilde. Det finns flera rikstäckande HIV-undersökningar, bl. a. av blodgivare och inom kriminalvården. Alla gravida kvinnor skall erbjudas provtagning för HIV. Därutöver skall vissa andra grupper erbjudas testning enligt AIDSdelegationens rekommendationer. Det gäller bl. a. personer som uppsöker infektionskliniker, mottagningar för veneriska sjukdomar, för neurologi, psykiatri och gynekologi. Testprogrammet skall också utvidgas till att gälla personer i internationell tjänst, personer från högriskområden utanför och sjukvårdspersonal. Erfarenheten har visat att den som blir erbjuden ett HIV-test i de flesta fall accepterar detta. För att följa epidemiförloppet i befolkningen görs också HIV-analyser på stora mängder avidentifierade prover. Denna stegvis utvidgade testningsverksamhet, liksom prioriteringen av gravida kvinnor, innebär en successiv utbyggnad av testningsverksamheten som vi förordade . Vi föreslog också att HIV-test borde kunna göras vid samtliga blodprov. Regeringens proposition 1987/88:79 visar att landstingen utökat testverk samheten enligt AIDS-delegationens rekommendationer men att ytterligare Mot. insatser bör göras för att programmet skall kunna genomföras fullt ut. Vi instämmer i detta och i att en kartläggning av HIV-smittan i ungdomsgrupperna är angelägen. Vi anser det dock nödvändigt att i större utsträckning påskynda såväl genomförandet som en utvidgning till ytterligare grupper. Att värnpliktiga ungdomar bör erbjudas provtagning påpekade vi i janauri . Människor med sexuellt överförda sjukdomar som besöker andra mottagningar än mottagningar för sexuellt överförda sjukdomar bör erbjudas test, liksom patienter som besöker hudmottagningar, osv. Analyser på avidentifierade prover bör också utökas. Vad ovan anförts om utvidgningen av HIV-testningen bör som sin mening ge regeringen till känna. Även med ett genomtänkt och väl utbyggt testningsprogram av hög kvalitet torde behov av tvångstestning uppstå. Det måste i vissa situationer finnas möjlighet att testa en person oberoende av samtycke. Det kan gälla t. ex. våldtäktsmän som vägrar testa sig eller personer som attackerat personal med kanyler eller spott som de säger sig vara HIV-positiva. Det bör också gälla andra personer som man på goda grunder misstänker har kunnat sprida smitta. Regeringen bör skyndsamt lägga fram lagförslag med denna innebörd. Kontaktspårning, stöd och rådgivning Att HIV-smittades sexuella kontakter nås av information och kommer till provtagning är viktigt för att stoppa smittspridningen. De flesta smittade är angelägna om att hjälpa till, men det är svårt och känsligt för dem att avslöja sina partners, kontakta dem och informera dem. Någon skyldighet för en smittad att uppge kontakter till behandlande läkare finns inte. Arbetet med kontaktspårning kräver därför skicklighet och erfarenhet. Förtroende för sjukvården är en förutsättning för framgångsrik behandling och nödvändigt för partneruppföljningen. På landets mottagningar för sexuellt överförda sjukdomar finns en unik kompetens och stor erfarenhet av rådgivnings-, informations- och smittskyddsarbete hos inte minst kuratorerna. Dessa mottagningar skulle kunna fungera dels som samordnare, dels i samverkan med t. ex. skola och arbetsliv ge information direkt till olika grupper. De skulle också kunna utgöra centra för information, kontaktspårning, stöd och rådgivning för smittade inom resp. landsting. Den läkare/kurator som själv har liten erfarenhet av rådgivning, stöd, kontaktspårning osv. bör vid behov kunna remittera sina HIV-smittade patienter till en sådan mottagning eller få hjälp därifrån i sitt arbete. Det är nödvändigt att det i varje landsting finns ett centrum eller flera centra med expertis för kontaktspårning, stöd, rådgivning och kvalificerad hjälp åt smittade. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Statens övergripande ansvar för hälso- och sjukvården måste stärkas. Därför har vi i vår motion om en bättre hälso- och sjukvård föreslagit att medicinalstyrelsen återinrättas och att en länsläkarorganisation åter kommer till stånd. HIV-epidemin ger ytterligare motiv för dessa förslag. Snabba, samordnade riksinsatser är nödvändigt, liksom fortlöpande uppföljning, utvärdering och anvisningar av en sammanhållen, centralt placerad medicinsk expertis. Vi ser det följaktligen som självklart att ansvaret för smittskyddet även i fortsättningen skall vara en statlig angelägenhet. Vi avvisar tanken att det huvudsakliga ansvaret för smittskyddet skulle läggas på landstingskommunerna, vilket socialministern avser föreslå i den aviserade propositionen om en ny smittskyddslag. De allra flesta HIV-smittade människor både vill och kan ta ansvar för sig själva och andra om man ger dem tillräckligt med information och stöd. Att HIV/AIDS finns i smittskyddslagen är dock nödvändigt för att reglera ansvar och skyldigheter såväl för den enskilde som för läkaren. Särskilt viktigt är detta i de enstaka fall där den enskildes ansvar brister. Den nuvarande smittskyddslagen är inte anpassad till HIV/AIDS även om vissa justeringar av lagen gjorts. Det brådskar därför med den nya lagen. Den måste vara så klar och entydig som möjligt och underlätta smittskyddsarbetet. Det är viktigt att smittskyddsläkarens roll förstärks liksom hans/ hennes möjligheter att bedriva ett effektivt smittskyddsarbete. Från smittskyddssynpunkt är det angeläget att den nya lagen underlättar kommunikationen mellan smittskyddsläkaren och . Lagen skall motverka diskriminering och slå vakt om integriteten. Den skall också ta hänsyn till HIV-infektionens komplexa karaktär och spridningssätt. Vi har tidigare i denna motion under rubrikerna Särskilt utsatta personalgrupper och Tvångstestning föreslagit tillkännagivanden till regeringen när det gäller bl. a. smittskyddslagstiftningen. Därtill vill vi föreslå att det skall vara straffbart att sprida HIV-smitta. Detta skulle understryka både den rättsliga och moraliska skyldigheten för en smittad att på förhand underrätta en sexualpartner om sin smitta. Eftersom nuvarande brottsbalksregler är svårtillämpliga, är det nödvändigt att snabbt överväga sådana åtgärder att straff kan ådömas den person som medvetet och/eller ansvarslöst sprider HIV-smitta. Regeringen bör skyndsamt förelägga lagförslag med detta syfte. Spridningen av HIV-smitta bland narkotikamissbrukare har ställt narkomanvården inför nya problem som kräver snabba och offensiva insatser. Bekämpningen av narkotikamissbruket måste nu drivas med största kraft även av detta skäl. Att bromsa smittspridningen bland narkotikamissbrukare och deras sexualpartners - och därmed ut i samhället i övrigt - är den mest överhängande uppgiften för HIV/AIDS-arbetet. beslöt om ett tillkännagivande när det gäller narko- So4 manvården, bl. a. efter moderata motionskrav. a. att det är angeläget att insatserna för att utveckla nya och bättre vårdformer fortsätter och även intensifieras och att det när det gäller vården av och tillgången på platser för missbrukare råder förhållanden som kan accepteras. Av proposition 1987/88:79 framgår att bristerna är stora. Visserligen anges att narkomanvården utvecklats. framgår av propositionen att bl. a. bristen på behandlingsplatser är mycket allvarlig. Vi anser därför att måste intensifiera den uppsökande verksamheten för att nå missbrukarna, bl. a. samarbete med hälso- och sjukvården, polisen och kriminalvården. Hög prioritet måste ges åt uppgiften att aktivt söka upp och motivera missbrukarna till vård på ett tidigt stadium av missbruk. Målet måste vara att nå samtliga missbrukare för provtagning, avgiftning och behandling. Antalet vårdplatser för narkotikamissbrukare måste öka. De enskilda organisationernas behandlingshem arbetar med stor flexibilitet och variation och med många idéer och stort engagemang. Utvecklingen av metoder och nya arbetsformer främjas genom användning av enskilda behandlingshem. I andra motioner har vi lagt konkreta förslag för förbättrade arbetsmöjligheter för ideell verksamhet inom vårdområdet. Det är också nödvändigt att komma till rätta med bristen på platser för missbrukare som omhändertagits för vård enligt LVM. I samband med HIVproblemet har kraven i detta avseende ökat på huvudmännen. Huvdmannaskapet för LVM-vården bör inte minst av detta skäl återföras till staten. Även formerna för och innehållet i vården för de HIV-smittade som omhändertagits med stöd av LVM måste få en god lösning. Den maximala vårdtiden måste enligt vår mening förlängas till . I och med HIV-smittspridningen bland narkotikamissbrukare får LVM en ny och större roll. Av 3 § LVM framgår att vård får beslutas om den enskilde till följd av missbruket utsätter sin fysiska och psykiska hälsa för allvarlig fara eller om han till följd av missbruket kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Vi anser att denna indikation bör utvidgas till att gälla även vid fara för annan person och inte enbart närstående, eftersom HIV-smittade missbrukare som inte följer angivna föreskrifter kan utgöra en klar fara för annan persons hälsa. Detta kan till exempel gälla HIVsmittade missbrukare som ägnar sig åt prostitution. Vad ovan anförts om inriktningen av narkomanvården, om antalet vårdplatser på behandlingshem, om huvudmannaskapet, formerna för och inriktningen på LVM-vården samt indikationerna i LVM bör som sin mening ge regeringen till känna. De prostituerade är ofta narkotikaberoende. Våra förslag till åtgärder mot narkotikamissbruket omfattar därför också många prostituerade. I diskussionerna om åtgärder mot HIV/AIDS krävs ofta hårda åtgärder direkt mot prostitutionen. Krav på kriminalisering framförs. En direkt kriminalisering av prostitutionen skulle kunna leda till att den So4 äger rum i det fördolda. Det skulle medföra att de prostituerade skulle utsättas för än större faror. skulle få sämre möjligheter att hjälpa de prostituerade tillbaka till ett normalt liv. Däremot skulle en kriminalisering av smittspridningen och en utvidgning av indikationerna i LVM enligt vad som ovan föreslagits underlätta nödvändiga ingripanden mot smittade prostituerade och deras kunder. Attityden mot utnyttjandet av prostituerade måste utgöra ett mer markant inslag i HIV/AIDS-kampanjerna i fortsättningen. Den uppsökande verksamheten måste intensifieras. Den hjälper de prostituerade och stör kunderna. Kvinnliga prostituerade behöver, när de tas om hand för vård, särskilda vårdhem för enbart kvinnor. Hjälp och stöd åt de HIV-smittade och deras anhöriga Människor som smittats med HIV kräver mycket hjälp och stöd. Det stödet kan komma från den närmaste omgivningen, men hjälp behövs också utifrån. Dessutom kommer även de anhöriga att behöva råd och hjälp för att klara den dagliga situationen. Det är viktigt att stöd kan ges så nära den enskilde HIV-smittade som möjligt och gärna i form av samarbete mellan sjukvården och enskilda organisationer. Det bästa stödet torde vara att en smittad får fortsätta leva och arbeta i sin vanliga omgivning . De centra med expertis för kvalificerad hjälp åt smittade i varje landstingsområde som föreslagits under rubriken skulle kunna bistå enskilda och organisationer med sakkunskap. Det behövs därutöver en mångfald av stöd- och vårdformer samt jourverksamhet. Enskilda, ideella organisationer, kyrkan och samfunden bör tillmätas en mycket stor betydelse när det gäller att stödja smittade och deras anhöriga. Många organisationer har också utfört ett synnerligen förtjänstfullt arbete bland smittade och sjuka, och de har stor erfarenhet och kunskap. I vilken utsträckning samhället kommer att lyckas med att få så många HIV-smittade som möjligt att leva under ansvar beror i hög utsträckning på hur samhället uppträder mot dem. Därför är informationskampanjer för att vidga förståelsen för de HIV-smittades situation så viktiga, inte minst på arbetsplatserna. Trots en utvidgad kontroll av gravida kvinnor, kommer även i fortsättningen barn med HIV-smitta att födas. Det är vår gemensamma skyldighet att se till att dessa barn får en människovärdig tillvaro. Vården av de HIV-infekterade och AIDS-sjuka HIV-infektion och sjukdomen AIDS ställer stora och delvis nya krav på sjukvården. De största problemen i den svenska sjukvården finns dock redan i systemet. Kostnadskrisen, storskaligheten, köerna, personalavgång arna och bristen på valfrihet för patienterna är sjukvårdens grundproblem. Utan en lösning av dessa kommer vården av HIV-smittade och AIDS-sjuka So4 att bli en stor belastning på såväl vårdorganisationen som samhällsekonomin. Infekterade och sjuka kommer att behöva många olika former av sjukvård. Hemsjukvården kommer att spela en stor roll. De sjuka har rätt till att få såväl en god medicinsk vård som att få leva sin sista tid i en varm och medmänsklig miljö. Småskalig vård och enskilda initiativ blir nödvändiga för att föra vården närmare patienten och göra den mer medmänsklig. Olika former för vård och behandling av HIV-smittade och AIDS-sjuka bör prövas och utvärderas. Möjligheterna för enskilda vårdinitiativ bör öppnas och underlättas. Vårdformerna bör kunna utvecklas i olika riktningar efter patienternas önskemål. Sjukförsäkringen skall följa patienten till den vård patienten själv väljer. I vår sjukvårdsmotion behandlas detta mer utförligt. Stöd åt personalen inom vård och omsorg Inte minst för att underlätta personalrekrytering behövs olika vårdformer så att personalen kan välja arbetsgivare och arbetssätt. Den personal som arbetar bland HIV-smittade och AIDS-sjuka människor behöver omfattande fortbildning, handledning och stöd, eftersom vården kan vara mycket känslomässigt påfrestande. Detta gäller inte minst personalen i och hemsjukvården. Olika stödformer bör prövas, t. ex. samtalsgrupper. Så har skett exempelvis vid infektionskliniken i som startade psykiaterledda samtalsgrupper. Grupperna träffades , sammanlagt tio gånger. Vid avslutningen av samtalsserien rapporterade de flesta deltagarna att det kändes lättare i arbetet. Den psykiska pressen verkade ha minskat. gjordes ytterligare en utvärdering och personalen angav tre viktiga resultat: Fördomarna gentemot homosexuella personer hade minskat ganska mycket. Rädslan för smitta hade minskat mycket. Man hade lärt känna varandra bättre och upplevde förståelse och medkänsla för varandras problem, något som ökat sammanhållningen. Man hade fortsatt tala mera om upplevelser av patienter och kände stöd från varandra. Forskningen måste ges bästa tänkbara villkor Enskilda och politiker kan på olika sätt minska skadeverkningarna av HIV/AIDS, men lösningen på AIDS-problemet kan bara forskarna finna. Brist på resurser får inte hindra forskningen när det gäller HIV/AIDS. Ej heller får statlig byråkrati bromsa såsom när det gällde säkerhetslaboratoriet för produktion av HIV-antigen vid SBL. Över hela världen pågår en intensiv forskning. mycket långt när det gäller att kartlägga HIV-virus, men ännu har man inte Mot. kunnat finna botemedel eller vaccin. Det är nödvändigt att främja interna- So4 tionaliteten i forskningsarbetet och underlätta utbyte av erfarenheter. Det är viktigt att deltar i såväl nordiskt som europeiskt samarbete, t. ex. med EG, liksom i samarbete med WHO. Erforderliga resurser för detta samarbete måste ställas till förfogande. I propositionen framhålls att den medicinska forskningen kring HIV/AIDS bör främjas liksom samhälls- och beteendevetenskaplig forskning som ett underlag för det epidemiologiska arbetet. Vi instämmer i detta men vill också framhålla vikten av klinisk forskning. I relation till HIV/AIDS kan klinisk forskning delas upp i tre områden: - Epidemiologisk forskning som framför allt sysslar med att kartlägga vilka faktorer som styr smittspridningen och hur man skall kunna påverka dessa faktorer. Den består både av individrelaterade undersökningar av typen kontaktspårning och av mer statistiska undersökningar. - Prognostiska metoder och utvärdering av diagnostiska metoder. - Behandlingsforskning, både i vad gäller komplicerade sjukdomstillstånd och i vad gäller grundsjukdomen. Gemensamt för de kliniska forskningsområdena är att vi traditionellt är svaga. Det finns inga speciella institutioner som är inriktade på de olika områdena. Intresserade kliniker får utöver sin normala arbetsbörda försöka hantera väsentliga problemställningar. De nödvändiga kringresurserna kring projekten skapas då inte, vilket gör att projekten går långsamt och datakvaliteten blir lidande. Det är dock nödvändigt för HIV/AIDS-bekämpningen och behandlingen av smittade och sjuka att klinisk forskning stimuleras. Forskningen ställer stora krav på resurser, och ett kraftigt ökat behov av medel kan förväntas för framtiden. Detta får inte medföra att andra angelägna forskningsområden åsidosätts på grund av resursbrist. kanaliseras forskningsmedlen till AIDS-forskningen främst genom MFR, STU, SBL och Industrifonden. Dessa måste ges möjlighet att ge ett långsiktigt och expanderande stöd till HIV/AIDS-forskningen. Det är av mycket stor betydelse att långsiktigheten garanteras. En riksförening för forskning mot AIDS skulle kunna få en stor betydelse för AIDS-forskningen på samma sätt som mot cancer via sitt forskningsråd haft betydelse för cancerforskningen. krävde moderata samlingspartiet i en kommittémotion att regeringen skulle ta initiativ för att underlätta bildandet av en riksförening mot AIDS med en sammansättning liknande den som mot cancer har. Yrkandet avslogs med motiveringen att det redan fanns planer på bildandet av en förening. Ingenting har dock hänt i frågan. Visserligen har åtta organisationer startat en riksinsamling mot AIDS för att få medel till kamp mot AIDS i form av olika insatser. Detta initiativ är lovvärt. Insamlade medel kan komma organisationernas arbete mot AIDS till godo men även gå till viss forskning. Riksinsamlingen ersätter dock inte en riksförening mot AIDS. Regeringen bör agera så att en riksförening mot AIDS kommer Med en sådan förening ges enskilda människor, organisationer och Mot. företag möjlighet att donera medel till AIDS-forskningen. Vad ovan anförts om att brist på resurser inte får hindra forskningen när det gäller HIV/AIDS, om att denna forskning skall ges ett långsiktigt och expanderande stöd, om vikten av klinisk forskning och om en riksförening mot AIDS bör som sin mening ge regeringen till känna. Biståndsmedel för bekämpande av AIDS För många länder, särskilt i , är AIDS en katastrof. Detta vet vi även om vi i övrigt ej har fullständiga uppgifter om antalet smittade och sjuka. Viljan att lämna uppgifter om smittade och sjuka har dock ökat i de flesta länder även om osäkerheten i sifferuppgifterna är stor och säkerligen inte speglar den verkliga situationen. Många av de drabbade länderna är fattiga och har stor brist på hälso- och sjukvårdsresurser. Detta gör att deras behov av såväl bilateral som multilateral hjälp från andra länder och genom organisationers försorg är mycket stort. Redan nu intar en framskjuten position som stödgivare till drabbade länder. Lägets allvar kräver att man inom ramen för det svenska biståndet i ökad omfattning uppmärksammar behovet av stöd till AIDS-bekämpning i . Vad ovan anförts om stödet till AIDS-bekämpning i bör som sin mening ge regeringen till känna. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av en förstärkning av resurser för AIDS-arbetet, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om ett vetenskapligt expertorgan som ett led i AIDSbekämpningen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att det extra bidraget till de landsting och kommuner där HIV-smittan är särskilt utbredd bör utgå tills vidare, även efter 1989, 4. att som sin mening ger regeringen till känna att sambandet mellan bisexualitet och spridning av HIV-smittan bör ägnas större uppmärksamhet i fråga om information, uppsökande verksamhet och forskning, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om informationens inriktning i allmänhet och dess betydelse i synnerhet i skolan och arbetslivet, 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av att ges tillräckliga resurser för fortbildningsprogrammet inom ramen för AIDS-anslaget, 7. att hos regeringen begär förslag till sådana författ- Mot. ningsändringar som syftar till att bättre skydda särskilt utsatta So4 personalgrupper i enlighet med vad i motionen anförts, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om utvidgning av HIV-testningen,