mot · GB02So234 · 1988-01-22 00:00:00 — Motion till 1987/88:So234 av m. fl. (fp) om de äldre En av de viktigaste uppgifterna inom socialpolitiken är att förverkliga en bättre äldreomsorg. Trots att relativt stora förändringar har genomförts kvarstår fortfarande avsevärda problem. Bristerna kan enkelt sammanfattas på följande sätt: alltför många gamla vårdas på institutioner av låg kvalitet och vi satsar, trots utbyggnad, alltför litet på vård och service till dem som bor kvar i hemmet. Personalbristen inom äldreomsorgen skapar därutöver stora problem att vidmakthålla en rimlig kontinuitet i vården och en tillfredsställande arbetssituation för de anställda. vill ge människor valfrihet. är valfriheten begränsad för den som blivit gammal och behöver vård och service. De allra flesta äldre bor i vanliga bostäder och klarar sig själva utan nämnvärd hjälp vare sig från anhöriga eller från samhället. Behovet av särskilda stödåtgärder uppstår först när ålder och sjukdom leder till funktionsnedsättningar. Det är också först då som brister i tillgänglighet och service blir ett allvarligt problem. Rätten till självbestämmande över sitt eget liv utifrån sina egna önskemål försvinner inte bara för att man blir beroende av andra människors assistens och omsorger. Människor som behöver stöd exempelvis genom hemtjänst måste ha inflytande över vad som bör göras i hemmet och av vilken person detta skall ske. Vi skall ges möjlighet att bo kvar i vår vanliga bostad och i vår invanda miljö , trots omfattande behov av service och vård. För den som så önskar skall det givetvis finnas en möjlighet till ett självständigt serviceboende av något slag. Den personliga integriteten och rätten att få fortsätta att vara den man är skall respekteras även om man bor på en institution. Så är det inte . Många äldre bor på institutioner av sjukhuskaraktär i flerbäddsrum tillsammans med personer som de inte har valt att dela rum med. Vi måste minska institutionsboendet och garantera dem som ändå måste vistas på institution rätten till ett eget rum eller att dela rum med någon som de själva har valt. De äldre som bor på långvården tillhör vad kallar för Det glömda . Ett minskat institutionsboende kan leda till lägre kostnader men på kort sikt blir det kostnadskrävande att bygga om t. ex. föråldrade sjukhem så att de ger en hygglig boendestandard. uppstår kostnader både för institutioner och för en utbyggd hemtjänst. Dessa kostnader får vi bära. anser, även i dessa tider av omprövning och ekonomisk återhållsamhet, att reformarbetet för de glömda och eftersatta grupperna måste fortsätta och intensifieras. Den höga bostadsstandarden i har medfört att de allra flesta äldre bor modernt. De äldre bor dock i genomsnitt sämre än befolkningen i dess helhet. Det finns ungefär 1 miljon lägenheter i hus med tre eller fler våningar som saknar hiss. En fjärdedel av de svårt rörelsehindrade äldre, ca 45 000 personer, bor en eller flera trappor upp utan hiss. Den övervägande delen av alla äldre bor i vanliga bostäder. i åldern 65 bor i särskilda bostäder för äldre, dvs. långvård, ålderdomshem och andra institutioner samt servicelägenheter. Av dem som är i åldern bor i särskilda bostäder. Av dem som är eller äldre bor ungefär hälften i särskilda bostäder för äldre. har gjort en undersökning. Att bo på institution, om förhållandena på institutionerna. Denna inventering visar att de som lever på institution saknar många av de rättigheter som annars är självklara. Inventeringen omfattar ålderdomshem, somatisk långtidssjukvård, psykiatrisk vård och vårdhem för psykiskt utvecklingsstörda och visar förhållandena den . Möjligheten att få eget rum framgår av nedanstående tabell: Vidare visar undersökningen att hälften av patienterna inom långvården fick gå och lägga sig före . av dem som bor på institution kan som regel välja maträtt. Endast på en femtedel av institutionerna kan man välja när man vill äta. 25 000 personer vistas på institutioner där de själva inte kan välja tid för dusch eller bad trots att de klarar sig själva. På ålderdomshem (med helinackordering), betalar den boende oftast en helinackorderingsavgift. Avgiften för boende och service på ålderdomshemmen är i allmänhet inkomstprövad. Enligt socialtjänstlagen har kommunen möjlighet att ta ut skäliga avgifter. I socialtjänstförordningen sägs att den som bor på ett ålderdomshem skall förbehållas ett visst belopp för egen konsumtion. Den boende har i allmänhet rätt till ett eget rum. Ålderdomshemmen är ofta mycket uppskattade av de boende. är dock standarden låg. har antalet platser minskat med ett pär tusen . En del av dessa finns dock kvar i form av servicelägenheter. Långtidssjukvården är inte avsedd för varaktigt boende men fungerar i praktiken så i många fall. De som vistas inom långtidssjukvården har i många fall inte någon egen bostad kvar. Endast en tredjedel av platserna finns vid lokala sjukhem. Restan av platserna finns vid institutioner av sjukhuskaraktär, dvs. långvårdskliniker och centrala sjukhem. Antalet platser inom långtidssjukvården har ökat med ca 15 000. Bostadsstandarden är mycket låg. Endast var fjärde patient har eget rum. bor i rum med fyra eller fler bäddar. I hälften av rummen finns ingen hygienisk utrustning förutom tvättställ. Endast 2 800 av de ca 52 000 patienterna hade egna tavlor på rummet och bara 1 000 egna möbler. Ungefär hälften av de som vistas på olika slags psykiatriska institutioner är . Många har vårdats . Genom utvecklingen mot öppnare vårdformer beräknas antalet platser minska. Bostadsstandarden är mycket låg även på dessa institutioner. Endast en fjärdedel av platserna finns i enkelrum. Över hälften av platserna saknar sanitära bekvämligheter. Ett fåtal patienter har egna möbler. Även antalet platser vid institutioner för psykiskt utvecklingsstörda minskar i snabb takt. I har den boende egen lägenhet med hygienutrymmen och kokmöjligheter. Det rör sig alltså om en fullvärdig bostad med rätt till KBT. Det finns även där lägenheterna upplåts med bostadsrätt. Antalet ökar snabbt. De började byggas . 1985 fanns ca 32 000 servicelägenheter. De flesta av dessa är små. Hälften av lägenheterna är ett rum och kök. Det har förekommit en omfattande kartläggningsverksamhet inom äldreomsorgen. Några erfarenheter från denna är följande: Flyttning till institution var ofta inte nödvändig. Besluten om flyttning fattades i många fall på ett bristfälligt underlag och utan den äldres medverkan och utan en prövning av alternativa möjligheter att tillgodose hjälpbehoven. Många tvingades flytta därför att det inte fanns tillgång till service och vård i hemmet. Det saknades t. ex. möjligheter att få hjälp och nätter. Andra flyttade till eller ålderdomshem när det hade räckt med en bättre bostad. Flyttningarna till för hög vårdnivå skedde ofta därför att det inte fanns plats på den rätta, lägre, vårdnivån. inventeringar av patienter har visat att var femte patient inom långtidssjukvården skulle kunna skrivas ut om det fanns några alternativ. Det finns klara vetenskapliga belägg för att institutionsvistelse är nedbrytande. Det medför ofta en onödig nedgång i funktionsförmågan. Den enskildes möjligheter till ett självständigt liv reduceras alltför snabbt. Boende på institution innebär för många att den egna identiteten går förlorad. Den som bor på institution kan inte påverka sin miljö och får inte ta ansvar. Kontakten med vänner minskar. Man kan inte omge sig med de möbler och andra ägodelar som man är van vid. Ett starkt beroendeförhållande kan uppstå till personalen. Erfarenheterna visar att en ökad satsning på öppen vård har gjort det möjligt för fler äldre att få sina vård- och servicebehov täckta i hemmet. Antalet boende på långvård och ålderdomshem har minskat medan däremot allt fler bor på . Pensionärerna blir allt friskare. De yngre pensionärernas behov av vård och service minskar. Betydligt fler uppnår dock riktigt höga åldrar. Antalet personer som är ökar. Äldreberedningens sammanfattande slutsats blir att gruppen äldre sammantaget sannolikt kommer att ha ett högre behov av vård och service . Detta ställer högre krav på äldreomsorgen . Om det skall vara möjligt att även i fortsättningen minska institutionsboendet för de äldre krävs större utbyggnad av möjligheterna att få service och vård i hemmet. Målet bör vara att alla som så önskar ges tillgång till ett självständigt och permanent boende i en vanlig bostad eller i någon form av serviceboende. Serviceboendet bör utformas som små grupper av bostäder i nära anslutning till vanliga bostäder. Alltför stora , som lätt får karaktär av institutioner, bör undvikas. Valfriheten bör vara stor. Det bör finnas servicebostäder med olika standard och upplåtelseformer. Servicelägenheter som upplåts med bostadsrätt ger den boende större möjligheter att ta ansvar för sitt boende, att påverka sin boendemiljö och servicegraden. Vård och service bör inte vara knuten till en viss boendeform. Härigenom undviks att en gammal person tvingas att flytta när behovet av vård och service ändras. och hemsjukvården bör vara samordnad och väl utbyggd. Vården skall kunna ges dygnet om. Det bör finnas larm och nattpatruller. Det Finns även behov av serviceboende med den höga servicenivå som ålderdomshemmen har. En del ålderdomshem bör dock rustas upp och utvecklas så att de medger ett självständigt boende. Detta innebär att den boende bör ha en tillräckligt stor yta för att möjliggöra att ha egna möbler, dusch och toalett på rummet samt kokmöjligheter. Om det bedöms att det finns efterfrågan på nya ålderdomshem bör sådana också kunna byggas. För en del kan det också långsiktigt vara ett bra alternativ. Reglerna bör ändras så att kommuner som finner det lämpligt att bygga nya ålderdomshem kan erhålla lån på samma villkor som vid byggande av . Bostaden bör upplåtas med hyreskontrakt och hyra utgå efter de principer som gäller på bostadsmarknaden i övrigt. Härigenom får den boende också rätt till KBT. Långvården skall i princip inte vara en boendeform. Långvårdsklinikerna skall svara för utredningar och rehabilitering. Klinikerna skall också vara en resurs för primärvården och hjälpa till med utbildning och utvecklingsarbete m. m. De centrala sjukhemmen bör i stor utsträckning ges annan användning eller läggas ned. De lokala sjukhemmen kommer då i hög grad att användas för växelvård och för avlastning av anhöriga. Genom att vårdtiden är begränsad kan väsentligt fler personer ges vård. Det ger en trygghet för vårdtagaren att veta att man snabbt och utan en massa besvär med kort varsel kan komma in för tillfällig vård. Boendet på de lokala sjukhemmen bör ske i så hemliknande former som möjligt. Huvuddelen av rummen bör vara enkelrum. De som mer permanent bor på lokala sjukhem skall garanteras rätten till ett eget rum. Därutöver bör det finnas dubbelrum för dem som önskar dela rum. Hemmen bör vara små. För dem som t. ex. är gravt dementa bör man eftersträva ett boende i små gruppbostäder. Det tar självfallet tid att bygga ut och hemsjukvården, vilket är en förutsättning för ett minskat institutionsboende. De institutioner som behövs måste byggas om så att alla som så önskar kan få ett eget rum. Regeringen bör, i enlighet med vad som anförs i denna motion, vidta åtgärder för att främja en utveckling av äldreomsorgen som bättre stämmer överens med de äldres önskningar och behov, samt stimulera landsting och kommuner till insatser i en sådan riktning. Det är angeläget att markerar betydelsen av att boendevillkoren för äldre som behöver sjukvård förbättras skyndsamt. måste vara att de som vill skall kunna få vård och omsorg i den egna bostaden. Men när långvården är det enda alternativet eller rätt vårdform bör alla som önskar ha rätt till ett eget rum. Rätten till eget rum bör vara förverkligad senast . I många landsting pågår ambitiösa försök att förbättra förhållandena inom långvården. bör besluta att införa ett särskilt stöd för det arbetet. Vi föreslår därför ett temporärt statsbidrag som möjliggör för landstingen att snabbare bygga om långvårdskliniker och lokala sjukhem. Statsbidraget bör vara prestationsrelaterat. De landsting som påskyndar ombyggnaden eller kan uppvisa fler enbäddsrum för vård på institutioner från till ett annat bör få del av statsbidraget. Vi föreslår, att för en femårsperiod anslår 100 milj. kr. för denna verksamhet. bör uppdra åt regeringen att närmare utforma villkoren för att erhålla statsbidrag. Även måste det vara möjligt att erbjuda äldre en boendeform med eget boende kombinerat med den höga servicenivå som finns på ålderdomshemmen. Det är därför glädjande att beslutat om modifierade regler för statliga lån till ombyggnad av ålderdomshem. De nya reglerna bör göra det lättare att genomföra ombyggnader. Det är angeläget att myndigheterna lever upp till andan i riksdagsbeslutet vid utfärdande av föreskrifter' och i den praktiska tillämpningen. Av samtliga ålderdomshemsplatser bedöms ca 8 000 ha en förhållandevis god utrymmes- och utrustningsstandard trots att de inte uppfyller kraven på en fullvärdig bostad. Vi vill understryka att kommunerna har goda möjligheter att bedöma hur ombyggnaderna skall ske. Vi utgår från att kommunerna inte anpassar sig till miniminivån utan strävar efter att erbjuda valfrihet i boendet. Gruppbostäder m .m. Gruppboende är ett bra alternativ för de äldre som efterfrågar ett självständigt boende. kan den äldre känna trygghet då det alltid finns personal som, efter behov, kan ge omvårdnad och hjälp. Detta har visat sig vara en lämplig boendeform speciellt för åldersdementa. Äldreberedningen har beräknat att det fram behövs 75 000 100 000 bostäder med god tillgänglighet. I detta behov har medräknats de bostäder som erhålls vid ombyggnaden av ålderdomshemmen. Det byggs också nya i relativt snabb takt. Ca 25 00035 000 av de nya bostäderna bör enligt äldreberedningen vara servicebostäder för åldersdementa. Kommunerna har ett stort ansvar för att se till att gruppbostäder byggs för åldersdementa. Om så inte sker är det stor risk för att de måste tas om hand inom långvården. 1984 fick 43 000 patienter hemsjukvård, varav drygt hälften vårdades av anhöriga. Verksamheten har därefter ändrat karaktär och hemsjukvården ingår numera i högre grad som del av primärvården även om det finns hemsjukvård som är knuten till sjukhus. Landstingen svarar för hemsjukvården. Det finns även dagsjukvård där patienten vårdas på sjukhus men bor hemma . Kommunerna erbjuder en alltmer omfattande social hemtjänst. Ungefär 315 000 äldre och handikappade får social hemtjänst. Denna riktas numera i högre grad till personer . De flesta klarar således sitt boende med relativt litet hjälp. Många erhåller givetvis hjälp av anhöriga och andra närstående. Huvuddelen av består av hjälp med hushållssysslor som inköp, matlagning och städning. I takt med det minskade institutionsboendet ökar inslagen av personlig omvårdnad. Det är dock av dem som får social hemtjänst som har ett omfattande hjälpbehov. Det är en mycket ansvarsfull uppgift. Arbetsplatsen är en annans persons hem. Det krävs ett stort mått av respekt för den äldres integritet och ett ömsesidigt förtroende. Det är uppenbart att detta förtroende inte alltid finns. Många gamla vittnar om att för dem inte fungerar som de önskar. Det hävdas t. ex. att det förekommer alltför täta byten av personal och att personalen inte är tillräckligt kunnig. Många äldre upplever också att de har alltför små möjligheter att påverka arten och kvantiteten av den hemtjänst som de tilldelas. De besluten fattas ofta ensidigt av hemvårdsassistent eller annan personal och regleras i hög grad av fastställda regler. Biträden i öppen vård är inte alltid känsliga för servicemottagarens önskemål och behov. Personalen måste därför få bättre utbildning och klara riktlinjer för sitt arbete. Ungefär hälften av personalen saknar utbildning. Den utbildning som ges på den sociala servicelinjen inom gymnasieskolan har endast funnits , varför andelen personal med utbildning av social karaktär är alltför liten. De vårdbiträden som har utbildning har ofta en sjukvårdsutbildning. Det är viktigt att höja kunskapsnivån hos dem som arbetar inom . Detta kan också medverka till att minska de rekryteringsproblem som har på många håll. Kommunerna erhåller statsbidrag för den sociala . erbjuds till kraftigt subventionerade avgifter. Många enskilda upplever dock att de inte har någon valfrihet. Eftersom verksamheten i praktiken är ett monopol har den missnöjde svårt att få till stånd förändringar. Det finns en risk för att gamla tiger och lider hellre än att klaga därför att de är rädda för att stöta sig med personalen. De äldres inflytande måste utökas. Det är möjligt och önskvärt att skapa alternativ också i . Även andra än kommunen bör ha möjlighet att på samma villkor erbjuda social hemtjänst. Intresse för att driva sådan verksamhet kan finnas både från ideella organisationer och privata serviceföretag. Man kan t. ex. tänka sig att pensionärsorganisationer driver sådan verksamhet. Denna verksamhet bör då ges motsvarande stöd som den kommunala. Kommunen skall dock fortsätta att ha det kontrollerande ansvaret över verksamheten. Ett system för att öka den enskilde omsorgstagarens inflytande över kan ske genom s. k. servicekuponger. Omsorgstagaren kan fritt använda dessa för att få just den omsorg som hon vill ha. Den enskilde ges också möjlighet att välja vem eller vilka som skall anlitas för att utföra uppdraget. Ett system med servicekuponger påminner mycket om det s. k. som vi närmare beskrivit i vår motion om handikappade. I båda fallen disponeras de resurser som används till hemtjänst etc. fritt av den enskilde, som på detta sätt ges möjlighet att köpa efterfrågad service. anser att ett försök med servicekuponger bör genomföras. Äldreberedningen har beräknat att 10 000 vårdbiträden behöver rekryteras fram för att vi skall klara det ökade behovet av vård och service. Om vi skall kunna klara detta krävs en öppenhet inför nya verksamhetsformer. En av de vårdformer som bör uppvärderas är anhörigvård. Anhörigvårdare har varken rätt till ledighet eller ersättning för sitt arbete. Detta vill ändra på. I en särskild motion framläggs förslag i detta syfte. har visat att föreningar kan göra betydligt mer omfattande insatser. Allt fler företag har intresserat sig för och slutit avtal med kommunerna. Detta är positivt. påstod dock helt felaktigt att företagens insatser inom utgör ett hinder för föreningarna och föreslog därför en ändring av statsbidragsreglerna så att kommunerna inte skall erhålla statsbidrag för verksamhet som utförts av företag. tar bestämt avstånd från detta synsätt. Statsbidraget till social hemtjänst utgår dels som ett bidrag per äldre (. ), dels som ett bidrag per årsarbetare (). För anställda på ålderdomshem utgår inget statsbidrag. Detta ter sig alltmer märkligt. Allt fler synes stödja kravet på att bra ålderdomshem bör bevaras och att de i många fall bör få Finnas kvar medan däremot andra behöver byggas om för att uppfylla de krav som bör ställas på en bostad. När ålderdomshemmen byggs om för att anpassas till dessa krav blir de också statsbidragsberättigade. Enligt vår uppfattning bör frågan om ålderdomshemmens framtid ute i kommunerna inte styras av statsbidragsregler utan av förhållandena på orten och av de boendes önskemål. Vi anser att det är kommunerna som är bäst lämpade att besluta i dessa frågor. Det Finns också, vilket bl. a. påpekats av äldreberedningen, ålderdomshem som anses erbjuda ett tillfredsställande boende utan att uppfylla de formella kraven på ett helt fullvärdigt boende. De nuvarande statsbidragsreglerna utgör ett incitament att även bygga om dessa. Regeringen aviserar nu en höjning av bidraget per pensionär till . Det är glädjande att regeringen delvis tagit intryck av vår kritik och föreslår en höjning av detta bidrag i stället för av bidraget per anställd. Vi anser i likhet med regeringen att bidraget bör räknas upp. Bidragskonstruktionen bör dock ändras på ett mer radikalt sätt. Statsbidraget till den sociala bör således omvandlas så att det blir neutralt till verksamhetens organisation. Ett neutralt statsbidrag innebär att vi i större utsträckning överlåter till kommunerna att utforma äldreomsorgen och bestämma takten i förändringsarbetet med hänsyn till de lokala förutsättningar och behov som finns. Det skulle ge ökade möjligheter att förbättra de ålderdomshem som motsvarar den lokala efterfrågan. Vi anser att principerna för avgiftsuttag bör vara desamma oavsett vem som är huvudman för verksamheten. Olika regler för avgiftsuttag kan annars på ett olyckligt sätt styra valet av vård- och boendeform. Avskaffandet av det avgiftsfria året innebär att långtidssjukvård blir mer likställd med övriga boendealternativ. Det finns dock fortfarande stora skillnader i avgifterna beroende på vem som är huvudman för verksamheten. Skillnaderna i avgiftsprinciper minskar åtminstone till en del i de fall ålderdomshemmen byggs om till . Men i övriga fall bör principerna för avgiftsuttaget förändras så att den boende betalar en hyra som fastställs efter de principer som normalt gäller för upplåtelse av bostad. Hyreskontrakt bör skrivas och KBT utgå. Den boende på ett ålderdomshem skall, utöver hyran, betala en avgift för service. Härigenom jämställs den boende på ett ålderdomshem med den som bor i en egen lägenhet eller i ett och erhåller motsvarande service. Härigenom kan servicenivån också bättre anpassas till den enskildes behov. Avgifterna för bör vara mer beroende av servicenivå och enhetliga oavsett inkomst. De bör gälla även för den service som ges på ålderdomshem. Det krävs också att möjlighet till avgiftsnedsättning finns för pensionärer med låg eller ingen ATP. Kommunernas avgifter för och påverkar i mycket hög grad många pensionärers levnadsstandard. Skillnaderna mellan kommunerna är stora. Den förändring av KBT som har genomförts medför visserligen att skillnaderna minskar men de är fortfarande stora. Det finns enligt vår uppfattning anledning att överväga om KBT ska vara en primärkommunal uppgift. Det finns skäl som talar för att KBT ska utgå efter samma regler över hela landet. Vi anser att pensionsberedningen bör ges i uppgift att överväga detta. På lång sikt är det angeläget att det sker en samordning av folkpensionen och KBT. Behovet av samordning mellan pensionsreglerna och KBT visas också av att en pensionär med enbart folkpension och pensionstillskott som är berättigad till KBT i vissa fall kan få en högre levnadsstandard efter hyra än en pensionär med låg ATP som saknar rätt till KBT. Kompetensfördelning mellan kommun och landsting Kommunen har enligt gällande lagstiftning ett ansvar för äldres boende. I praktiken bor dock många människor, som främst behöver omvårdnad och service, på långvårdsinstitutioner som drivs av landstingen. Deras behov av sjukvård är ofta begränsat. Som har visats skulle många av dessa kunna bo i en egen bostad eller i en servicebostad om bl. a. och hemsjukvården var tillräckligt utbyggd. En utbyggd hemsjukvård innebär också att skillnaden mellan dem som kräver vård på ett lokalt sjukhem, i en servicebostad eller i ett eget boende blir alltmer diffus. Strävan bör vara att insatserna av sjukvård, omvårdnad och service blir alltmer oberoende av boendeform. Denna strävan försvåras av att två huvudmän erbjuder boende för äldre. En klarare kompetensfördelning där kommunerna svarar för boendet har många fördelar. Det bör vara lättare att förändra boendet för de äldre om det endast finns en huvudman som är ansvarig för verksamheten. Det torde också vara det enda sättet att få till stånd ett helt enhetligt avgiftssystem. En klarare kompetensfördelning innebär att kommunerna får ökade kostnader. Detta måste lösas genom bidrag från landstingen, genom skatteväxling eller genom förändringar i statsbidragen. Det kan också finnas verksamhetsområden som kan överföras från kommunerna till landstingen, t. ex. färdtjänsten.