mot · GB02Jo719 · 1988-01-14 00:00:00 — Depositionen av oxiderade och reducerade kväveföreningar uppgår till 20-50 N per hektar och år. Sannolikt tål inte jorden mer än 1012 N per hektar och år. Det är uppenbart att nedfallet av kvävesubstanser över den skånska jorden måste minska drastiskt om inte svåra skador skall uppträda på skogen. Den bör uppdra åt att tillsammans med länsmyndigheterna i utarbeta ett handlingsprogram mot luftföroreningarna i regionen. Det motiveras både av den situation som råder och ett eventuellt framtida beslut om fasta förbindelser över . Regeringen bör kräva att de danska myndigheterna upprättar motsvarande program. Handlingsprogrammet bör ange mål för hur mycket de inhemska utsläppen i regionen bör reduceras . Programmet bör innehålla konkreta åtgärder för att begränsa de totala utsläppen i regionen. Exempel på åtgärder är: Järnvägsförbindelserna bör elektrifieras. En övergång till kombitrafik på järnväg bör stimuleras. Regionala hastighetsminskningar bör övervägas. Hårda miljökrav bör ställas på färjetrafiken. De viktigaste åtgärderna för att få bukt med försurningen är att angripa utsläppen. Men eftersom vi kommer att få dras med försurande nedfall är också en rad andra åtgärder nödvändiga för att dämpa effekterna i naturen. o Den pågående minskningen av andelen löv- och biandbestånd i den svenska skogen bör upphöra. Även om frågan inte är helt utredd, finns många tecken på att lövträd är mindre känsliga för och ökar ett skogsbestånds motståndskraft mot luftföroreningar och försurning. Vidare bör åtgärder vidtas mot kväveförorening från jordbruket som ökar försurningen och skogsdöden, o Det är nödvändigt att kalka värdefulla sjöar och vattendrag om de skall räddas undan försurning och bibehålla sitt biologiska liv i avvaktan på att det sura nedfallet minskar. Det finns dock vissa frågetecken när det gäller de långsiktiga effekterna av olika kalkningsmetoder. Dessa bör utredas av möjligt, o En övergång till kalk som fällningskemikalie i kommunala avloppsreningsverk bör stimuleras, o Åtgärder måste vidtas mot försurningens skadeverkningar på kulturminnen och kulturföremål. och statens historiska museer har tagit fram ett handlingsprogram för åtgärder mot skadeverkningar på byggnader och föremål. Detta handlingsprogram bör läggas som grund för statliga insatser att förebygga oersättliga skador. Situationen i våra kusthav har gett upphov till ett flertal larmrapporter och ter sig på många sätt utomordentligt oroande. Övergödning genom kväve ger upphov till syrebrist och döda bottnar. Halten miljögifter är hög vilket bl. a. drabbat det högre djurlivet hårt. Föroreningar med allvarliga biologiska skadeverkningar släpps ut i stor skala från t. ex. skogsindustrin. Miljöövervakningen av kusthaven är otillräcklig och måste förbättras. För att kunna följa miljöförändringar är det nödvändigt att vi har ett tillräckligt antal fasta provningsstationer, där prover regelbundet tas. De svenska insatserna är otillräckliga särskilt i fråga om intensivprovtagning med korta intervaller i , där vi ligger klart efter övriga berörda länder. Vidare behövs en utökad marinbiologisk forskning. En utökad och bättre samordnad kartläggning av våra kusthav måste komma till stånd. Den bör omfatta såväl naturförhållanden som grad av påverkan och till att börja med främst inriktas på att identifiera särskilt föroreningskänsliga havsområden. För att på ett lättillgängligt och överskådligt sätt presentera viktiga fakta om våra kusthav när det gäller biologi, hydrologi, vattenförhållanden, föroreningskänslighet, föroreningsbelastning m.m. skulle en marin atlas vara av värde. Regeringen bör uppdra åt berörda myndigheter att påbörja arbetet med en sådan. Stoppa tillförsel av föroreningar och gifter Handlingsprogram bör upprättas för de mest föroreningskänsliga områdena utmed våra kuster med konkreta förslag till insatser för att minska tillförseln av föroreningar. Det är nödvändigt att spridningen av svårnedbrytbara, miljöfrämmande ämnen, typ klorerade kolväten, begränsas ytterligare. Trots svenska åtgärder för att begränsa PCB-användningen, minskar halterna i oroande långsamt. Här krävs ett ökat internationellt samarbete men också ytterligare insatser inom landet. Ett totalförbud mot all användning av PCB måste införas och regeringen måste agera kraftfullt för att motsvarande restriktioner möjligt införs i övriga stater runt . Liknande krav bör ställas för andra klorerade substanser och giftiga tungmetaller. Utsläppen av en stor mängd svårnedbrytbara substanser från massaindustrierna - främst blekeriprocesserna - längs , och kuster är mycket oroande. Kraftfulla åtgärder för att väsentligt minska och efter hand helt eliminera dessa utsläpp - bl. a. klorerade ligninrester - är nödvändiga. Ytterligare forskning om omsättning och effekter av klorerade ligninrester är angelägen, men vi kan inte vänta med insatser. Utvecklingen av slutna massablekerier måste påskyndas. Dessutom bör användningen av oblekt papper på olika sätt stimuleras. Regeringen bör i samråd med industrin ta reforderliga initiativ. Spridningen av andra höggiftiga ämnen som t. ex. dioxin är ett ytterst allvarligt miljöproblem. Förhöjda halter av dioxin har konstaterats i vatten och noterades höga halter i undersökta krabbor på . En källa för dioxinutsläpp är sopförbränningen, där långtgående miljöskyddsåtgärder är nödvändiga. Målet måste vara att utsläpp av dioxin i princip upphör vilket också innebär insatser mot andra föroreningskällor, t. ex. stålverken. Gödningen av våra havsområden blir ett allt allvarligare problem. I är allt vatten under 100-150 m syrefritt och praktiskt taget dött. På har larmrapporterna duggat tätt . såg det ut som om det ännu var i huvudsak ett regionalt problem i , men sprider sig de syrefria områdena i hela . Längs Danmarks kuster är mycket stora områden påverkade. Allt tyder på att kväveutsläppen från olika källor, främst jordbruket, är huvudorsaken till detta problem, åtminstone på . krävs snabba och kraftfulla åtgärder. o Förklara hela som föroreningskänsligt område med särskilda restriktioner för alla skadliga utsläpp, o Begränsa kväveläckaget från jordbruket genom minskning, bättre dosering etc. av kvävegödslingen (inkl. stallgödsel). o Handlingsprogram för bl. a. minskat kväveläckage, liknande det som upprättats kring och , bör komma till stånd för hela . o Gödselmedelsavgiften bör höjas så att den medför en påtaglig minskning av kvävegödslingen. En annan åtgärd mot kväveläckaget som bör nämnas är återställande av odling av naturliga hydrologiska förhållanden (våtmarker, ursprungliga vattendrag etc.) m. m. Därigenom fås också väsentliga förbättringar av vattenkvaliteten i yt- och grundvatten, o Kväveutsläppen från kommuner, industrier m. fl. måste minska bl. a. genom så långtgående kvävereduktion som möjligt vid reningsverken. Det är tekniskt möjligt att åstadkomma åtminstone 70-80 procents reduktion. o De luftspridda kväveföroreningarna genom reducerade kväveutsläpp i luften måste minska. Oljeskyddet måste kraftigt förbättras och ansträngningarna fortsättas för att minska riskerna för och konsekvenserna av oljeutsläpp. För insatser mot föroreningen av kusthaven föreslår vi att ytterligare 5 milj. kr. redan nu avsätts för hotade områden såsom . Inom vissa områden, främst och kring , är sandsugning ett hot mot den miljön. Ytterligare reservat o. d. måste inrättas. Det gäller t. ex. Salvorev med kringliggande vatten och vattnen kring . Vidare behöver flera områden skyddas i och på (inkl. grunda vikar av stort biologiskt värde). Syftet är att skydda havsmiljön i dess helhet (inkl. fauna och flora) mot bl. a. direkta ingrepp och att skapa en för känsliga arter. Den allvarliga situationen för sälstammarna i kräver en rad kraftfulla åtgärder. Ovan har rests krav på insatser för att minska giftutsläpp av olika slag och krav på flera skyddsområden. För att återskapa en livskraftig sälstam är det dessutom av allt att döma nödvändigt att hjälpa upp den naturliga föryngringen med uppfödning och utsättning av jämförelsevis giftfria sälungar. Tumlaren, som ännu kunde ses ända upp i , är nu helt försvunnen från och är även sällsynt på . Orsakerna till dess snabba försvinnande är inte klarlagda. Det är angeläget att dessa klarläggs och möjligheterna att vända utvecklingen studeras. De genetiska resurserna är en mycket viktig naturtillgång, som inte får reduceras eller förslösas. Även den genetiska variationen inom arterna måste bevaras. Lokala raser av t. ex. fisk har ofta utvecklat en långtgående anpassning till sin miljö. Flera arter, t. ex. lax och laxöring, har redan drabbats av en genetisk utarmning som en följd av bl. a. vattenkraftsutbyggnaden. Utplantering bör därför endast ske med s. k. älveget material. För att förhindra fortsatt utarmning av i första hand fiskbestånden, krävs ökade insatser från berörda myndigheter, bl. a. genom att underlätta upprättande av genbanker. Vår generation har större tekniska möjligheter än någon före oss att skövla och förstöra. Men vi har också större kunskap och möjligheter att skydda, bevara och återställa, ett större medvetande om riskerna, ett starkare opinionstryck för omsorg om miljön, inte minst tack vare det omfattande ideella naturvårdsarbetet vars betydelse knappast kan överskattas. Naturvård handlar om friluftsliv och rekreation men också om ett ansvar för framtiden. Vi ställer med all rätt bestämda krav på andra nationer att de skall bevara sin unika natur bl. a. de tropiska regnskogarna till kommande generationer. Samma krav skall vi ställa på oss själva. Hotade arter skall värnas även i svenska skogar. Unika naturområden bör sparas för framtiden inte bara i avlägsna och för oss exotiska trakter utan också i den norrländska fjällvärlden och i mellansvenska skärgårdsområden. Den svenska naturvårdspolitiken är otillräcklig. Värdefull natur, t. ex. vissa älvsträckor, exploateras. Fjällskogar, urskogar, hagar och våtmarker försvinner i snabb takt. och fauna utarmas. Värdefulla områden ödeläggs snabbare än bevarandeanslagen räcker och skyddsbesluten hinner med. Naturvården kämpar en nästan hopplös kamp mot klockan. Enligt mening måste naturvården nu få ökad tyngd i samhällsplaneringen. Särskilt värdefulla naturområden och olika representativa naturtyper över hela landet måste bevaras. För dessa ändamål kan naturvårdslagen utnyttjas. Den fysiska riksplaneringen bör då vara ett viktigt medel. Alla samhällssektorer såsom jordbruket, skogsbruket och mineralhanteringen har ett ansvar för naturen och måste också ta det ansvaret. Särskilda insatser behövs för att skydda djur och växter. Som visat i sitt förslag till ny naturskyddslag har den nuvarande naturvårdslagen betydande brister. Det gäller bl. a. den låga ambitionsnivån med otillräckliga kravregler, svårigheter att med hjälp av lagen tillgodose behovet av skydd för växt- och djurarter, skyddsinstitutet naturvårdsområde som visat sig svårt att tillämpa och samrådsförfarandet som visat sig uddlöst, främst genom att ett ingrepp inte kan stoppas helt. Till detta kommer de från naturvårdssynpunkt olyckliga ändringarna av ersättningsbestämmelserna som är en följd av PBL-överenskommelsen mellan och socialdemokraterna. Därigenom försvagas naturvårdshänsynen i jord- och skogsbruk vilket ökar behovet av att använda naturvårdslagens skyddsinstitut. På detta sätt kan dock inte försämringarna för naturvården ens tillnärmelsevis kompenseras. SNF:s förslag presenterades men har inte föranlett regeringen att vidta andra åtgärder än att överlämna det till för övervägande. Enligt mening bör det i stället överlämnas till en utredning med uppgift att se över, effektivisera och samordna den svenska miljölagstiftningen. Utredningen bör få i uppdrag att utarbeta ett förslag till modernisering av naturvårdslagen. har för sin del i en skrivelse till regeringen dragit en liknande slutsats: att problemen med naturvårdslagen är av en så principiell och grundläggande karaktär att en samlad översyn bör ske. En sådan utredning bör särskilt pröva om det inte finns skäl att göra en tydligare boskillnad mellan naturområden som skall sparas främst av hänsyn till flora och fauna och sådana som skall bevaras av hänsyn till friluftsliv och rekreation. Eftersom inrättandet av en nationalpark ofta medför exploatering av området som turistattraktion kan syftet med skyddet motverkas. För att underlätta för människor att ta hänsyn till områden som skyddats kan en ny terminologi införas där nationalreservat resp. naturreservat är begrepp för områden som skyddar flora och fauna inom ett område på riksnivå resp. regional nivå. På samma sätt kan områden på riksnivå resp. regional nivå som inrättas för rekreation kallas nationalpark resp. naturpark. Det kan övervägas om dessa områden skall regleras i annan lag än naturvårdslagen. Den närmare utformningen bör övervägas av den utredning som föreslår. I fjällvärlden finns landets mest värdefulla naturområden med bl. a. vildmarkskaraktär, alpina glaciärområden, högproduktiva älvdalar, urskogar och hedområden med rik flora. Området är genom sin storlek, sin relativa orördhet och sina naturvärden unikt i . Fjällvärlden erbjuder också utomordentliga rekreations- och turistvärden såväl sommar- som . Fjällområdet är därtill en bas för rennäringen. På olika sätt har statsmakterna sökt skydda fjällvärlden mot exploatering. Redan i seklets början avsattes nationalparker. Ytterligare parker har tillkommit . SarekPadjelantaStora Sjöfallet är ett av världens största sammanhängande skyddade områden. Genom den fysiska riksplaneringen och den nya naturresurslagen har även andra delar av fjällen givits ett visst om än osäkert skydd, bl. a. genom att obrutna fjällområden avgränsats. I praktiken är det dock inte lika väl beställt. Den nya naturresurslagen medger att mineralutvinning sker även i områden som åtnjuter särskilt skydd mot exploateringsföretag. Bestämmelsen bör utgå ur lagen. Inte ens nationalparksskyddet - dvs. utfästelsen att till kommande generationer spara särskilt värdefulla naturtyper - har visat sig hållbart. I har flagranta ingrepp och gränsändringar skett vid en rad tillfällen för att möjliggöra vattenkraftsutbyggnad. Omfattande vägbyggen har också utförts. nationalpark genombryts av den s. k. . Riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen har visat sig mycket tänjbara så snart de ställts mot mer konkreta krav från skogsbruket eller på utbyggnad av fritidshus och vägar. Det finns en rad hot av detta slag även mot de mest skyddsvärda fjällområdena. Skyddet har inte hindrat planer på vattenkraftsutbyggnad, ytterligare vägdragningar och prospektering efter malm och mineraler. Sådan exploatering drabbar också rennäringen. Det är nödvändigt att ge det svenska fjällområdet ett bättre och mer varaktigt skydd mot exploatering. Området innehåller värden som måste bevaras för naturvård och för kommande generationer men också göras tillgängliga för fler människor. lade 1986 fram en ambitiös fjällutredning, där bl. a. naturvärden och förutsättningar för turism redovisas. Det finns nu underlag för en plan för skydd av fjällområdet. Det är angeläget att får ta ställning till en sådan plan. Därmed skulle en rad hot om exploatering kunna undanröjas. Det är anmärkningsvärt att ett sådant förslag ännu inte har framlagts av regeringen. Vissa beslut bör dock kunna fattas utan att en fjällplan avvaktas. Nationalparker bör i ett första steg inrättas kring , Taavavuoma och i samt i Rogenområdet i och . Dessa områdens värden är så klart dokumenterade att det inte finns anledning att avvakta ytterligare utredningar. Vi har tidigare föreslagit att en nationalpark bildas kring myrområdet . Detta område saknar motstycke i . Det är av oerhörd vikt bl. a. för många fågelarter som är beroende av ostörda häckningslokaler. är hotat trots att området avsattes som naturreservat. Tillstånd har givits för mineralprospektering. Redan en sådan skadar området. Skulle man finna brytningsvärda tillgångar blir givetvis trycket på exploatering oerhört starkt. Endast det mer omfattande skydd som nationalparksinstitutet innebär kan förhindra exploatering och annan påverkan som skadar den känsliga miljön i Sjaunjaområdet. Genom att göra området till nationalpark skulle alla malmbrytningsplaner slutgiltigt kunna stoppas. Taavavuoma norr om har en mycket säregen natur med s.k. palsmyrar, som är av stort vetenskapligt intresse. Palsarna är kullar med evig tjäle och tycks till stor del ha kommit till i slutet av bronsåldern och i början av järnåldern, då klimatet var mer bistert än . Det handlar alltså om formationer som är tusentals år gamla. Men de kan lätt förstöras av vädrets makter om de utsätts för skada genom eldning eller oförsiktig framfart med snöskoter. Rogenområdet är ett särpräglat naturområde i den södra delen av fjällvärlden. Det saknar motsvarighet i bortsett från angränsande områden i , som redan gjorts till nationalpark. I området finns glesa urskogsartade barrskogar och blockmarker. Av särskilt intresse är s. k. rogenmorän, drumliner och rullstensåsar. Det är också en tillflykt för hotade djurarter. Rogenområdet har i fjällutredning föreslagits som nationalpark men något förslag från regeringen har inte kommit. bör även här ta initiativ. Även området kring bör nu avsättas som nationalpark. Detta har stort turistiskt intresse, vilket gör att skyddet bör ges en delvis annorlunda inriktning än i de områden där de rena naturvårdsmotiven är starkare. Ytterligare nationalparker bör inrättas i samband med ställningstagande till den av oss föreslagna planen, t. ex naturreservat. Likaså bör flera områden kunna skyddas som naturreservat. Skyddet för våra värdefullaste naturområden handlar inte bara om att inrätta nya nationalparker. Skylten nationalpark är till för att vi skall påminnas om att här finns någonting som är omistligt. De vägar, kraftverk, dammar och kraftledningar som finns att se i representerar inga naturvärden. Delar av nuvarande som fortfarande har ett stort skyddsvärde, främst söder om sjön , bör införlivas med intilliggande Sareks nationalpark. Andra områden i de nordöstra delarna av den nuvarande parken bör slås ihop med en ny nationalpark i Sjaunjaområdet. Det måste med skärpa understrykas att ett beslut om inrättande av nationalpark innebär att ingen exploatering får ske, något som också slagit fast. Vi vill i detta sammanhang understryka vikten av tillsyn i nationalparker och även naturreservat. De obrutna fjällområdena har haft ett visst skydd genom riktlinjer i den fysiska riksplaneringen. Genom den nya naturresurslagen urholkas detta skydd markant. Därför måste samtliga dessa områden i stället skyddas med stöd av naturvårdslagen. De fjällnära barrskogarna är unika inte bara för att de rymmer stora urskogsområden utan också för att de utgör en sammanhängande relativt orörd miljö, där hotade arter som havsörn och kungsörn kan leva vidare. Enligt saknar de motsvarighet i utanför . Verket understryker att kombinationen av oreglerade vattendrag och sjöar, opåverkade myrar, fjällhedar och barrskogar är en viktig förutsättning för många arters överlevnad. drog domänverket på allvar upp med sitt storskaliga skogsbruk i detta område. De metoder som då användes var tveklöst mycket långtgående. Väldiga kalhyggen togs upp. Samerna fick se hur förutsättningarna för renskötsel kullkastades bl. a. när de hänglavar som renarna behöver som föda försvann med skogen. Naturvårdare såg hur hoten mot en serie urskogar av högsta skyddsvärde blev akut. Klimatforskare ifrågasatte om det verkligen är försvarbart att avverka skog på de höjder där den klimatförsämring vi bedöms vara inne i kan göra det omöjligt att få upp ny skog. har senare tvingats stoppa planteringen av den kanadensiska contortatallen i dessa områden eftersom den drabbats av allvarliga svampangrepp. Frågan om de finaste urskogarnas framtid hanterades på ett lika typiskt som orimligt sätt. Två statliga verk, domänverket och , träffade en kompromiss. Naturvården fick bevara 22 000 ha medan domänverket fick ta hand om 12 000 ha. Om tre områden kunde man inte enas. De skyddades efter beslut av regeringen. Några av våra mest skyddsvärda områden, även med europeiska mått mätt, där djur- och växtlivet kunnat utvecklas ostört under århundraden förstörs alltså efter en uppgörelse mellan två statliga verk. Det politiska beslut som senare fattade 1985 om återhållsamhet med skogsbruk i de fjällnära områdena var välkommet men det räcker inte. Inte heller är det tillräckligt att domänverket avsatt ett stort domänreservat Även verket erkänner att det främst rymmer områden som - av ekonomiska skäl - ändå aldrig skulle kommit i fråga för avverkning. Ännu återstår hotade urskogar. Skogar där träd med hundratals år på nacken samsas med nya, där gamla och multnande träd på marken vittnar om stormar och bränder för länge som de ger näring åt långt rikare växt- och djurliv än i vanliga kulturskogar. Man räknar med att av arterna försvinner när urskog ersätts av kulturskog. Ännu är det också möjligt att rädda stora sammanhängande områden, en förutsättning för att ekosystemen skall kunna bevaras opåverkade. Det är hög tid att åstadkomma en samlad långsiktig lösning på konflikterna om de fjällnära barrskogarna. Den situation som råder är till nackdel både för naturvården och för berörda markägare. För många privata skogsägare och allmänningar, inte minst i , är skogsbruket i de fjällnära områdena av stor ekonomisk betydelse. De har rätt till besked om vilka områden som skall sparas helt, vilka som skall reserveras för ett mer småskaligt skogsbruk och vilka som kan brukas på vanligt sätt. De har också en självklar rätt till ersättning för de inskränkningar som görs. En långsiktig lösning bör som utvecklas nedan bygga på en naturvårdsgräns längs fjällkedjan (väster om den nuvarande skogsodlingsgränsen) och skydd för värdefulla urskogar genom reservatsbildning. En sådan lösning innebär vidare att den gamla skogsodlingsgränsen inte längre kommer att spela någon roll och därför kan avföras ur diskussionen. Det är en betydande fördel bl. a. eftersom den är godtyckligt dragen över den privatägda marken. På detta sätt kan också den omfattande och kostnadskrävande samrådsverksamheten begränsas. Skyddet för de värdefulla fjällnära skogarna bör förstärkas. En utgångspunkt bör vara att områden av stort värde för naturvård och rennäring skall sparas. Ett säkerställande program bör få följande innehåll: o En naturvårdsgräns bör dras längs fjällkedjan ovanför vilken inget storskaligt skogsbruk skall förekomma. Denna gräns skall dras väster om den f. d. skogsodlingsgränsen och bör läggas fast i nära kontakt med berörda kommuner och företrädare för andra lokala intressen, inte minst skogsbrukarna. Avverkningar skall inte förekomma inom de obrutna fjällområdena. I övrigt skall ett till naturvärdena anpassat och mera småskaligt skogsbruk kunna förekomma. skall den gamla skogsodlingsgränsen utmönstras. o Domänverksmark som skall undantas från skogsbruk bör överföras från Domänfonden till Naturvårdsfonden utan ersättning. Staten skall inte betala staten för skydd av orörd natur, o Fler urskogar bör skyddas som naturreservat. o Enskilda skogsägare som drabbas av inskränkningar skall självfallet kompenseras. Kompensationen kan vara ekonomisk men i första hand bör man söka erbjuda annan mark i stället. Som nämnts finns inom fjällområdet mycket stora förutsättningar för rekreation och olika former av turism. De skyddsåtgärder vi tidigare förordat har även syftet att ge människor möjligheter till naturupplevelser. Rätt utformad kan turismen förenas med kraven på naturskydd. Turismen kan ge värdefulla tillskott till ortsbefolkningens försörjning och mer än väl kompensera bortfall av arbeten inom bl. a. skogsbruk. Särskild hänsyn måste tas till rennäringens intressen. Åtgärder på turismens områden måste ske i samråd med samerna. För dessa erbjuder turismen också goda möjligheter till sysselsättning. En viss utbyggnad av leder och övernattningsstugor behövs för att ta emot fler turister.