mot · GB02A426 · 1988-01-18 00:00:00 — av m. fl. (fp) om regionalpolitiken 1987/88 A426-427 De regionalpolitiska problemen är fortfarande stora. Orsakerna till detta skall bl. a. sökas i det faktum att tillväxten i hög grad sker inom tjänsteoch informationsområdet som industrin genomgår en strukturrationalisering. Därigenom tenderar arbetstillfällena fördelas ojämnt. förekommer rekryteringsproblem - icke minst av utbildad personal - i många delar av landet. I motionen poängteras att dessa förhållanden inte får leda till att ambitionsnivån minskas i regionalpolitiken. I motionen föreslås en regionalpolitik som lägger större vikt vid mobilisering av resurser än traditionell lokaliseringspolitik. Mot denna bakgrund blir områden som utbildning och kommunikationer centrala inslag i regionalpolitiken, och förslag framförs i denna riktning. Vad gäller stödsystemet slås fast att centralt givna stöd i ökad utsträckning bör bygga på generella principer. Bland annat föreslås att de sänkta sociala avgifterna skall gälla all icke-offentlig verksamhet i stödområde A. Sysselsättningsstödet i stödområde C föreslås återinfört. Beslut i regionalpolitiska frågor bör dessutom decentraliseras. Därför föreslås möjligheter till friare användning av länsanslaget. framförs förslag för att öppna stödsystemet för fler verksamheter . Regionalpolitiken skall öka den enskildes möjligheter att fritt kunna välja arbete och bostadsort och åstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard för landets olika delar. Regionalpolitik har bedrivits med särskilda statliga stödmedel . Det var då det statliga lokaliseringsstödet introducerades. Efter hand har både omfattningen av det statliga stödet och antalet stödformer vuxit. är det en mycket omfattande medelsarsenal som står till regionalpolitikens förfogande. Vad vi emellertid kan konstatera är att de regionala problemen tycks vara på väg att förvärras. Vi kan se tendenser till överhettning i våra storstadsområden. ökar utflyttningen från andra delar av vårt land. hade nettoutflyttningen från skogslänen uppgått till totalt drygt 11 000 personer. hade inflyttningsöverskottet till de tre storstadsregionerna uppgått till 40 000 personer. 1 1987/88. nomsnitt hade de 15 avfolkningslänen förlorat 25 personer per dag. 1987/88 ken över befolkningsutvecklingen visar visserligen att dessa flytt- A426 ningsströmmar mattats något . Men fortfarande växer storstadsregionerna som stora delar av landet uppvisar problem. Trenden mot ökad koncentration har alltså inte brutits. Den regionalpolitiska utredningen (SOU 1984:74) uttryckte i sitt betänkande farhågor för denna typ av utveckling: Med den påtagliga sysselsättnings- och befolkningstillväxt som väntas i framkommer tendenser som tyder på att den kraftiga tillväxten kan komma att upprepas. Till skillnad från då har vi emellertid nu totalt i en oförändrad befolkning enligt länsstyrelsernas befolkningsprognoser eller t. o. nr. en svag minskning . Den ökning som kan väntas i måste därför ske till priset av en tillbakagång av sysselsättningen i andra delar av landet. Uppenbart är att en sådan utveckling innebär risk för betydande nationella spänningar i olika delar av landet." Det finns forskarrapporter, som uttrycker farhågor som den regionalpolitiska utredningen. I boken 1 framtidens kölvatten" beskriver en grupp framtidsforskare från den regionala utvecklingen . Där framförs ett scenario, där expansionen i hög grad är koncentrerad till ett fåtal orter och regioner. I huvudsak skulle enligt dessa forskare tillväxten återfinnas inom fem "centra" eller, som man uttrycker det, "gravitationsfält: , , , och . I andra delar av landet, av forskarna benämnt "periferin", skulle förhållandet utvecklas i mindre gynnsam riktning. Här kommer inslaget av sociala åtgärder och skilda former av självhushåll att bli mer markant. Forskarna varnar, i likhet med den regionalpolitiska utredningen, för att tilltagande regionala motsättningar kan bli en följd av utvecklingen. Förvisso kan detta scenario avfärdas som alltför förenklat och tillspetsat. Men i sina allmänna grunddrag är rapporten inte helt osannolik. Denna typ av varningar återkommer från olika håll. Den optimism rörande möjligheterna att åstadkomma och vidmakthålla regional balans, som förekom , har förbytts i mörkare hotbilder. En icke oväsentlig orsak synes vara själva karaktären hos de delar av näringslivet, som är stadda i snabb utveckling. Om tidigare regionalpolitik i hög grad handlade om att möta problemen i samband med lantbrukets rationalisering och tillverkningsindustrins expansion står vi inför en situation, där strukturrationaliseringen inom traditionella näringar kombineras med introduktionen av ny teknik inom informationsbehandling, biokemi och andra "kunskapsintensiva eller "högteknologiska" områden. Även tjänstesektorn är betydelsefull i detta sammanhang. Den privata tjänstesektorn är stadd i expansion, och inom detta finns en tendens till koncentration till storstadsområden. brukar den nya tekniken för informationsbehandling och informationsöverföring beskrivas som en teknik för decentralisering. Datateknik överbryggar avstånden. Men har man pekat på att denna teknik medför behov av koncentration eller närhet. Det finns all anledning att varna för den utveckling som bland andra fors- Mot. karna från förutspår. kan vi - som påpekats - obser- A426 vera tydliga tendenser i den riktningen. Regionalpolitik handlar därför inte endast om problem längs den traditionella nord-syd axeln; om Norrlandsproblem. Det handlar om hur riket som helhet skall kunna undgå en alltför kraftig koncentration av människor, verksamheter och resurser till ett mycket litet antal befolkningstäta regioner. 1.2 Nya krav på regionalpolitiken Den förändrade situation, som regionalpolitiken har att möta, ställer nya krav. De områden som ibland räknas som liggande vid sidan om den egentliga regionalpolitiken kommer att få än större betydelse. Det gäller t. ex. infrastruktur och utbildning. Regionalpolitik måste framöver handla om mer än central omfördelning genom kostnadspåverkan och i ökad utsträckning inriktas på att stödja nyskapande och kreativitet på lokal och regional nivå. Målet måste vara att ytterligare understödja miljöer för nyföretagande och egna initiativ även utanför storstäderna. Om 1960-talets regionalpolitik handlade om lokalisering måste 80- och 90talens handla om mobilisering. Det handlar också om att tillåta ökad flexibilitet: att bygga politiken på öppenhet för variation och skilda lösningar i skilda delar av landet. Många forskare hävdar att det finns en kritisk massa, en viss storlek, som krävs för att en miljö skall vara kreativ. Detta antagande är en av utgångspunkterna när man knyter kreativiteten till den stora staden. Emellertid finns exempel på nyskapande och kreativa miljöer även utanför de större städerna. Kreativiteten i dessa fall kan antas bygga bl. a. på de normer, som återfinns på den mindre orten. En viss anda som stimulerar egna initiativ och eget företagande är förhärskande. En sådan anda kan inte kommenderas fram från central nivå; i hög grad måste den växa fram underifrån. Men staten och andra organ kan underlätta dess framväxt genom att skapa gynnsamma förutsättningar för den. I detta sammanhang blir bl. a. utbildningsväsendet och annan infrastruktur av central vikt. Viktiga grundelement i en kreativ miljö är nämligen tillgång till kunskaper och goda kommunikationer. En följd av detta omtänkande är att regionalpolitiken i högre grad än tidigare måste rikta sig mot mindre företag. Det är i mindre företag - oavsett om de är nyetablerade eller avknoppade från större enheter - som en stor del av de för regionalpolitiken viktiga initiativen kommer att tas. Det finns all anledning att anta att såväl den ekonomiska som den tekniska utvecklingen framöver kommer att ske i allt snabbare takt. Sannolikt ser vi endast början på de möjligheter, som den nya tekniken kommer att föra med sig. ser vi hur världsmarknaden internationaliseras, bl. a. genom att kapitalströmmarna rör sig allt snabbare. I detta läge är det en styrka, även för ett litet land som , att upprätthålla mångfald och flexibilitet vad gäller miljöer för nytänkande. Alltför kraftig koncentration riskerar leda till sårbarhet. Med ökade möjligheter att mobilisera lokala resurser och ta till vara lokal initiativkraft nås en riskspridning, som kan vara till gagn för riket som helhet. Regionalpolitiken måste också innebära, att vi slår vakt om den typ av Mot. utvecklingscentra, som våra större städer utgör. Utan tvekan finns verksam- A426 heter, som är beroende av de stora utbildningsinstitutioner och de speciella kontaktytor som hör städerna till. bör understrykas att en överhettning i storstäderna inte är bra. Överhettning leder till trängsel och miljöproblem. En politik som ökar möjligheterna att finna sysselsättning och bedriva verksamhet utanför storstäderna är därför till fördel också för storstadsområdena. Det finns alltså ingen anledning att generellt utmåla en kraftig motsättning mellan de större städerna och andra delar av landet. I det ovanstående har vi främst analyserat regionalpolitiken från perspektivet att målet måste vara att skapa bättre betingelser för nyföretagande och expansion av arbetstillfällen. En miljö som befrämjar kreativitet och utveckling har setts som en viktig förutsättning för att skapa arbetstillfällen. Och brist på arbetstillfällen är ett problem på många håll. kan vi emellertid konstatera att det inte är ovanligt att man även i mindre expansiva eller problemdrabbade områden upplever brist på arbetskraft. Icke minst gäller det personer, vilka i kraft av sin utbildning eller sina allmänna kvalifikationer har en viktig roll att spela när det gäller att få igång och understödja utveckling. Även inom andra områden kan vi finna bristsituationer. De regionalpolitiska problemen är med andra ord mer komplicerade än de var tidigare. Då var svårigheterna i hög grad koncentrerade kring problem att finna sysselsättning. Människor pressades av arbetslöshet eller arbetslöshetshot till att lämna sin hembygd. präglas problemen i vissa regioner av att man såväl har svårt att skapa och vidmakthålla arbetstillfällen som svårigheter att attrahera arbetskraft till vissa av de arbeten som finns att tillgå. Att de regionalpolitiska problemen på så sätt delvis ändrat karaktär understryks av flera av de flyttningsstudier som genomförts. Den s. k. push-effekten från hembygden har kompletterats med en pulleffekt in till storstadsregionerna. Ett exempel på en sådan studie är De nya inflyttarna, utarbetad av i . Denna visar att en stor del av inflyttarna hade fast eller tillfälligt arbete på sina hemorter innan de flyttade. En stor andel säger sig också vara nöjd med sin nya tillvaro. Resultaten tyder på att det bl. a. är det större utbudet på nöjen, kultur och arbeten som förklarar en del av resultaten. Även mot bakgrund av att denna typ av studier ofta är svårtolkade - man kan anta en viss tendens till efterrationalisering när inflyttarna avger svar - är resultaten så pass tydliga att de bör tas på allvar. Undersökningsresultaten bör enligt mening inte tas till intäkt för en minskad ambitionsnivå i regionalpolitiken. Däremot måste de finnas med i analysen när åtgärdernas karaktär läggs fast. En möjlig väg är här att införa system av ekonomiska stimulanser, riktade mot enskilda, för att bosätta sig i problemdrabbade delar av landet. Enligt vår mening kan dock sådana problem inte utgöra någon huvudlösning på rekryteringsproblemen. a. av skälet att det är osäkert i vilken grad sådana stimulanser leder till någon mer långsiktig bosättning i dessa delar av landet. Rekryteringsproblemen understryker i stället ytterligare behovet av att inrikta politiken på att skapa och stärka miljöer av nytänkande och mångfald utanför storstadsregionerna. Krav som tas upp längre fram i motionen rörande bl. a. utbildning och kommunikationer äger sålunda vikt även ur detta perspektiv. En allsidigare arbetsmarknad är inte endast en förutsättning för minskad konjunkturkänslighet. Den är också nödvändig för att ge invånarna såpass goda valmöjligheter, att kvarboende underlättas. Mångfald har också en viktig roll att spela när det gäller att få till stånd in- och återflyttning till regionen. Ett stort problem är att finna sysselsättning för make/maka. Flyttningsstudiernas resultat antyder vidare att kulturpolitiken är viktig även ur ett regionalpolitisk! Kulturpolitiken har här en dubbel roll att fylla. Dels skall den syfta till att understödja kulturyttringar av lokal eller regional karaktär, vilka kan bidra till uppbyggnaden av en lokal identitet och lokal mobilisering. Dels måste kulturpolitiken utformas så, att god tillgång till de traditionella konstarterna finns runt om i landet. I motion om kulturpolitiken läggs ett program fast i bl. a. dessa syften. Även invandringspolitiken aktualiseras mot ovanstående bakgrund. Invandringen till vårt land är en väsentlig faktor bakom bl. a. tillväxt. syftar vi till att via den kommunala flyktingmottagningen fördela flyktinginvandringen jämnare över riket. Från sida har vi ofta återkommit till att flyktingarna, med sina skiftande bakgrunder och kulturer, skall ses som en tillgång för vårt land. Detta resonemang äger självfallet också tillämpning inom regionalpolitiken. I flyktingpolitiska motion ställs krav på en generösare flyktingpolitik och en effektiv flyktingmottagning. I regionalpolitiska motion 1986/87 A420 begärde vi att en ny, parlamentariskt sammansatt, regionalpolitisk utredning skulle tillsättas. Vi poängterade att utredningen skulle ges vida direktiv, och vi pekade på en rad områden där det tidigare utredningsarbetet (SOU 1984:74) inte lett till tillräckligt utvecklade resultat. följde vårt yrkande, och regeringen har presenterat direktiv till en sådan kommitté. Utan att gå in på enskildheter till dessa kan vi konstatera att direktiven på väsentliga punkter överensstämmer men den grundsyn vi i det ovanstående redovisat. Kommittén skall ta ställning till frågor om bl. a. orsakerna bakom koncentrationstendenserna, förändringar av medelsarsenalen och hur sektorssamordningen bäst sker. Vi vill även understryka vikten av att kommittén gör en översyn av de särskilda regionalpolitiska åtgärder, s. k. paket, som riktas mot avgränsade regioner. Det är i hög grad önskvärt att gångna insatser här utvärderas, och förslag framförs om hur sådana insatser framöver bör organiseras. Mot bakgrund av de vida direktiv som givits vill vi från sida uttala skepsis beträffande den tid utredningen givits att arbeta. Den skall presentera sitt betänkande , vilket ger den föga att ta ställning till de omfattande frågor regeringen givit den att lösa. Vi ser därmed en fara för att den nya utredningen röner samma öde som den Mot. 1987/88 tidigare. Denna presenterade en intressant och inträngande analys av den A426 regionala utvecklingen, men lyckades knappast ställa förslag som i sin omfattning kunde sägas stå i paritet med verklighetsbeskrivningen. Bland annat lyckades den inte presentera några mer utvecklade idéer för förenkling av stödsystemet. Vi utgår därför från att den nya utredningen skall ges sådana resurser och sådan organisation, att ett effektivt och skyndsamt arbete underlättas. I övrigt vill vi understryka vikten av att den av regeringen utsatta arbetstiden inte skall få utgöra ett hinder för utredningen att finna lösningar på de uppgifter som förelagts den. Det etablerings- och expanpansionsmönster vi kan se tendenser till antyder att närhet till högre utbildning blivit en allt viktigare etableringsfaktor. Nyskapande inom olika områden förutsätter i ökad utsträckning tillgång till särskild kompetens, och genomförandet av nya idéer - alltså själva produktionen - blir i allt större utsträckning beroende av tillgång till välutbildad arbetskraft. Bägge faktorerna skapar ett tryck på de orter där högre utbildning, främst med naturvetenskaplig och ekonomisk inriktning, finns att tillgå Dessa tendenser ställer högskolepolitiken inför nya uppgifter. När de små och medelstora högskolorna byggdes ut handlade det mest om att öka människornas tillgång till högre utbildning på nära håll. Dessa högskolor byggdes upp kring verksamheter, vilka också återfanns på de gamla universitetsorterna. har de små och medelstora högskolorna i växande utsträckning profilerat sig genom att inrikta sin verksamhet på regionala behov, antingen som dessa framställs av andra grupper inom regionen eller som de uppfattas av högskolan själv. Man har sökt dra nytta av närkontakten med de regionala avnämnarna. Denna utveckling innebär att det är relevant att beskriva högskoleorganisationen som en kedja med flera länkar. Genom ett system med regionalt förankrad högskoleutbildning ges regionerna kontakt även med de forskningsresultat som de större högskolorna producerar. De små och medelstora högskolorna kan därmed spela en viktig roll i den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en central faktor för att företag skall kunna etablera sig utanför universitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar som ett , där företag och myndigheter får tillgång till tillämpad forskning, utvecklingsarbete, utredningsverksamhet och utbildning. Universitetens grundforskningsresultat och andra forskningsresultat kan därmed föras ut till regioner utanför universitetsorterna. Men för att de små och medelstora högskolorna skall kunna spela denna roll krävs att universiteten ges goda möjligheter att fylla sina uppgifter, bl. a. att bedriva grundforskning av hög internationell kvalitet, att följa den internationella forskningsfronten och att utbilda studenter till sådan nivå, att bl. a. de regionala högskolorna kan dra nytta av dem som kvalificerade lära föreslår därför i motionen om högskola och forskning kvali- Mot. 1987/88 tetsförstärkningar också inom de små och medelstora högskolorna. Vi före- A426 slår vidare i denna motion åtgärder för att stärka fortbildningen av bl. a. lärare vid de nya mellaningenjörsutbildningarna som startas på 29 orter i landet. Vi föreslår också att den forskning som är uppsplittrad på ett flertal sektorsorgan i ökad grad skall ske vid universiteten. Utvecklingen första hälft har visat att antalet nybörjarplatser inom tekniksektorn har ökat kraftigt. Av denna ökning låg betydligt mer än en tredjedel på de små och medelstora högskolorna, som i form av lokala linjer mer än fördubblade antalet nybörjarplatser inom teknisk utbildning . De små och medelstora högskolorna har uppenbarligen förutsättningar att ge teknisk utbildning utan att direkt konkurrera med t. ex. civilingenjörsutbildningen. En orsak till detta är dessa högskolors anpassningsförmåga gentemot näringslivet i regionen. Trots expansionen av utbildningen inom tekniksektorn kvarstår ett stort behov av tekniskt utbildad arbetskraft. I () studie betonas vikten av att öka den s. k. mellaningenjörsutbildningen. Till stor del skulle detta behov kunna fyllas med de små och mellanstora högskolorna, och vi hälsar med tillfredsställelse förslaget att en sådan tvåårig utbildning nu skall inrättas vid de flesta små och medelstora högskolor. I högskolepolitiska motion utvecklas närmare under vilka former satsningen på teknisk utbildning vid de små och medelstora högskolorna bör ske för att vara effektiv. Bland annat påpekas värdet av specialisering vid dessa högskolor i kursutbudet samt att lärarna bör få anknytning till de tekniska fakulteterna och möjlighet till egen forskning. Också högskolornas FoU-verksamhet har till stor del vuxit med hjälp av externa medel. Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete och utredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, där den lilla och medelstora högskolans lokala kontakter och nätverk utnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan denna högskola och avnämarna utvecklas vidare. har en rad olika former för sådan kontakt och samverkan tillkommit, och även framöver bör frihet i fråga om formerna för t. ex. stiftelsers och teknikcentras utveckling råda. Utvecklingen av kontaktnät och samverkansformer måste få ske på egna villkor. Mångfald är av stort värde även inom detta område. Enligt principbeslut skall inte fasta forskningsresurser, innefattande bl. a. forskarutbildning, lokaliseras till de små och medelstora högskolorna. Enligt mening bör detta principbeslut inte ändras. Även mot bakgrund av denna ståndpunkt finns emellertid möjligheter att bättre tillvarata den kompetens för FoU-arbete som finns vid de mindre högskoleenheterna. De små och medelstora högskolorna måste kunna erbjuda såpass goda kring- eller basresurser för FoU, att externt finansierad FoU underlättas. ser, som påpekats, positivt på den samverkan som vuxit fram mellan de små och medelstora högskolorna och avnämarna i form av bl. a. uppdragsverksamhet. Även framöver måste en viktig del av dessa högskolors verksamhet ha denna inriktning. Men utvecklingen rymmer också faror. Högskolan kan också bli för beroende av regionens näringsliv och myndighe- Mot. 1987/88 ter. I den mån en region drabbas av ekonomiska och andra problem kan detta medföra att även högskolan försvagas. De små och medelstora högskolorna kan på detta sätt komma att reflektera regionala problem snarare än verka som krafter för förnyelse. Högskolan måste ha sådan egen kraft, att den kan medverka till att stimulera nyskapande och förändringar i en region. Det är viktigt att goda möjligheter finns för forskningsanknytning och kontakter med universiteten och de små och medelstora högskolorna utan fasta forskningsresurser. Målsättningen bör vara att de sistnämnda högskolornas lärare har ett brett kontaktnät med verksamheten vid andra högskolor, och att de ges möjlighet att löpande följa forskningens och utbildningens utveckling vid dessa. En väg att öka dessa kontaktytor är att en större andel av lärarna vid de små och medelstora högskolorna ges fakultetsanknytning. I det ovanstående har vi nämnt att lärarna vid teknikutbildningen vid de regionala högskolorna bör få knytning till de tekniska fakulteterna. En annan väg är att gå vidare med det system av fakultetsanknytna professorer, som finns på flera håll. Även denna punkt vidareutvecklas i högskolepolitiska motion. Ytterligare en väg att förstärka kontakterna mellan de större och de mindre högskolorna är att vissa delar av grundutbildningen vid de större högskolorna läggs vid någon av de små och medelstora. Så sker i , där det finns möjlighet att läsa av civilingenjörsutbildningen. De studerande läser sedan vidare till KTH i . Detta exempel bör kunna leda till efterföljd på fler håll. De regionalpolitiska argumenten för en utveckling av högskoleutbildningen på regional nivå äger till stora delar även tillämplighet vad gäller gymnasieskolan. En gymnasieutbildning av god kvalitet är även den en förutsättning för regional utveckling. Tillgång till gymnasieutbildning är dessutom en viktig faktor när enskilda väljer bostadsort, och är i många fall en förutsättning för att bosättningsbeslutet skall kunna gälla även på . Gymnasieskolornas lokaler och utrustning kan dessutom fungera som en allmän tillgång för regionen. vill understryka vikten av att en reform grundad på ÖGY:s förslag, innebärande att fler av gymnasieskolans linjer blir treåriga, genomförs. Ett ökat inslag av företagsförlagd utbildning i gymnasieutbildningen innebär att kontakterna mellan gymnasieskolan och de lokala avnämarna stärks. Därmed kan ett samspel mellan gymnasiet och den lokala arbetsmarknaden utvecklas. En reform i den riktning ÖGY presenterat skulle dessutom ge ungdomar en viktig introduktion och kontakt med lokala arbetsgivare. allmänna utgångspunkter vad gäller ungdomsutbildningen bygger på idéer om ökade möjligheter till lokal variation och experiment. Därmed ökar också skolans möjligheter att ta del av och delta i arbetet för lokal mobilisering och utveckling inom regionen.