mot · GB02So442 · 1988-01-25 00:00:00 — Motion till 1987/88 :So442 av m. fl. (fp) om sjukvården Hälso- och sjukvårdens främsta syfte är att förebygga sjukdom och lidande och när människor ändå blir sjuka att bota, lindra, stödja och trösta. Sjukvården skall ges en sådan utformning att den är tillgänglig för alla oavsett inkomst och samhällsställning som den enskilde har stora möjligheter att välja vårdgivare. Stora förbättringar i befolkningens medellivslängd och hälsa har skett . Inte minst gäller det utvecklingen under 1980talet. Medellivslängden är nu för kvinnor och för män. Spädbarnsdödligheten har minskat kraftigt och är nu . Nästan allt talar för att det är friska år som lagts till livet. Orsakerna till förbättringarna är många och finns både ute i samhället och inom hälso- och sjukvården. För människors hälsa är levnadsvanorna av största vikt. Det ökade välståndet och utbyggnaden av välfärdsstaten har generellt sett inneburit förbättrade levnadsförhållanden. Bättre kostvanor, bättre bostadsstandard, bättre hygieniska förhållanden och bättre arbetsmiljöer är viktiga orsaker till den stigande medellivslängden. Förebyggande åtgärder, såsom vaccinering mot sjukdomar och förbättrade behandlingsmöjligheter, är också betydelsefulla. Även om levnadsförhållandena förbättrats är dålig livsföring alltjämt en alltför vanlig orsak till ohälsa. Det handlar bl. a. om dåliga kostvanor, bruk och missbruk av tobak, alkohol och narkotika och dåliga arbetsmiljöer. Alkoholmissbruket är vårt största sociala problem. Det leder till såväl sociala missförhållanden som sjukdom, handikapp och för tidig död. En närmare kartläggning behövs av sambandet mellan alkoholmissbruk och skadeverkningarna därav för vuxna, men framför allt för barn och ungdom. Vi vet dock att omkring vart femte vårdtillfälle inom akutsjukvården har samband med alkoholmissbruk. En minskning av alkoholmissbruket skulle vara ett viktigt bidrag till en ytterligare förbättring av hälsotillståndet i och skapa utrymme för angelägna förbättringar inom sjukvården. Missbruk behandlas vidare i särskild motion i ämnet. Vid sidan av alkohol är tobaksmissbruk, dåliga kostvanor (t. ex. för stor fettkonsumtion) och sjukdomar som överförs vid sexuella kontakter (t. ex. clamydia) vanliga ohälsofaktorer. Det är viktigt att på olika sätt söka förebygga också dessa. Inte minst är det angeläget att minska tobaksbruket ytterligare. Det finns starka samband mellan å ena sidan tobaksbruk och å andra sidan hjärt-kärl- och tumörsjukdomar. Målet bör vara att halvera tobakskonsumtionen . Också detta mål bör nås framför allt genom aktiv prispolitik och intensifierad information. Ohälsa orsakas förutom av dåliga levnadsvanor av bl. a. olyckor. Var femte olycka sker exempelvis i hemmet. Trafikolyckor får också ofta allvarliga konsekvenser. Trafiksäkerhetsarbetet har visserligen sett över lett till en minskning av olyckorna, men olycksfrekvensen i trafiken måste ytterligare nedbringas. En stor andel av trafikolyckorna sker i samband med alkoholkonsumtion. Den tillåtna promillegränsen vid bilkörning bör sänkas. Övervakningen av att trafikreglerna följs måste skärpas. Olyckor är en vanlig orsak till skador och ohälsa hos barn. Det finns undersökningar som visar att en stor del av barnolycksfallen kunnat undvikas genom enkla förebyggande åtgärder. Det finns mot den bakgrunden anledning att vidta åtgärder för att ytterligare minska olycksriskerna för barn i t. ex. lekmiljön och skolan. Den vanligaste orsaken till ohälsa i arbetsmiljön är olika former av skador på rörelseorganen, bl. a. på grund av felaktig eller tung belastning. En viktig uppgift för företagshälsovården är det förebyggande arbetet, t. ex. just när det gäller att förhindra sjukdomar i rörelseorganen. Även faktorerna bakom psykisk ohälsa måste uppmärksammas. Vår livsmiljö innebär psykiska påfrestningar som i vissa fall kan utvecklas till sjukdomar. bör det understrykas att psykiska sjukdomar och problem kan behandlas och inte sällan botas. För att få en kraftsamling kring det förebyggande arbetet bör ett återinrättas. I det bör bl. a. ett antal befintliga enheter hos andra myndigheter sammanföras, t. ex. statens miljömedicinska laboratorium, , den epidemiologiska enheten vid SBL samt hälsoskyddsbyrån och hälsoupplysningen vid . Institutet bör bl. a. få till uppgift att följa hälsoläget i befolkningen, identifiera hälsorisker och förbättra informationen om sambandet mellan levnadsvanor och hälsa samt att lägga hälsoaspekter på andra politiska områden, t. ex. livsmedels- och miljöpolitiken. Genom att förebygga ohälsa hos befolkningen kan man inte bara begränsa sjukdomarna utan också öka välbefinnandet. Det stat, landsting och kommuner kan bidra med för att förbättra hälsan är framför allt information om samband med livsföring, levnadsvanor och hälsa. Ansvaret för varje enskild människas sätt att leva måste hon givetvis ta själv i medvetande om att relationen till omgivningen alltid ställer krav på hänsyn och solidaritet. Förebyggande insatser kan begränsa förekomsten av ohälsa men behovet av god och förbättrad sjukvård kommer alltid att förekomma. Vi måste t. ex. acceptera att med kroppens åldrande ökar behovet av hjälp och av Personer använder i genomsnitt åtta gånger så mycket sjukvårdsresurser som personer i yrkesaktiv ålder. Antalet äldre och i synnerhet antalet mycket gamla personer ökar i . Det finns olika teorier om hur detta kommer att påverka sjukvårdsbehovet. Eftersom sjukvårdskonsumtionen är så mycket större bland de äldre ligger det nära till hands att tro att sjukvårdsbehovet kommer att öka. Det finns emellertid undersökningar som visar att detta ökar först , oavsett när de inträffar. Om det är riktigt skulle ökningen av antalet äldre således inte påtagligt öka det totala sjukvårdsbehovet. Det finns även uppgifter som tyder på att den enskildes behov av sjukvård komprimeras till kortare perioder. Det skulle således rentav kunna innebära ett minskat sjukvårdsbehov hos äldre! Vid en sammanvägning av olika faktorer är det emellertid vår bedömning att sjukvårdsbehovet för de äldre i befolkningen kommer att öka framöver. Efterfrågan på sjukvård påverkas också av den tekniska och medicinska utvecklingen. Sjukdomar som man tidigare inte kunde göra mycket åt kan botas. Bara har efterfrågan på starroperationer och hjärtkirurgiska ingrepp ökat mycket starkt genom att ny teknik gjort det möjligt att bota sjukdomar som vi tidigare stod mer eller mindre hjälplösa inför. Behovet av sjukvård påverkas vidare av nya sjukdomar. Dessa kan vara genuint nya, som AIDS, eller nya i meningen att vi först nu lärt oss att ställa riktiga diagnoser. Bland t. ex. allergisjukdomarna torde finnas både sådana som är orsakade av nya ämnen i vår miljö och sådana som vi först nu har lärt oss att diagnostisera. Efterfrågan på omvårdnad och omsorg påverkas dessutom av förändringar i det sociala mönstret. fanns rent praktiskt ett större utrymme för vård i familjens regi. Även om anhörigvård i många fall kan vara ett bra alternativ för vårdbehövande har de praktiska möjligheterna till sådan minskat med bl. a. ökningen av kvinnornas förvärvsarbete och hushållssplittringen. Det är dock angeläget att förbättra villkoren för anhörigvård. En laglig rätt till ledighet och rätt till ersättning från den allmänna försäkringen för vård av anhörig eller annan närstående vid svårare sjukdom eller konvalescens i hemmet bör finnas. Den framtida utvecklingen av sjukvårdsbehovet är svår att förutse. De faktorer vi här redovisat pekar mot en ökning. Men det finns andra som talar i motsatt riktning, t. ex. tillkomsten av effektivare behandlingsmetoder. De resultat som kan nås genom förebyggande hälsovård spelar också stor roll. Någon bestämd slutsats om det totala sjukvårdsbehovet i ett längre perspektiv är därför omöjlig att dra. Det är emellertid vår bedömning att det kommer att finnas ett behov av ökade resurser inom sjukvården. är det nödvändigt att resurserna är flexibla och snabbt kan överföras från ett område till ett annat. Svensk sjukvård av är internationellt sett väl utbyggd och av hög standard. Patienterna förklarar sig ofta vara nöjda med den medicinska be handlingen men mindre belåtna med själva omvårdnaden. Det senare gäller särskilt inom långvården. Ändå finns det från patienternas synpunkter många problem inom sjukvården. Till de problem vi som patienter i olika sammanhang kan stöta på hör t. ex. o Läkare eller sjuksköterskor saknas o Små möjligheter att själv få välja läkare eller sjukgymnast o Möten med olika läkare och sjuksköterskor vid återkommande besök o Problem att få kontakt med läkare per telefon o Svårigheter att få hembesök av läkare o Otillräckligt hemsjukvård och dålig samordning med den kommunala o Långa väntetider för behandlingen även av sjukdomar som kan botas o Sjukvård under helt otillfredsställande förhållanden, t. ex. i sjukhuskorridorer o Otillräcklig hänsyn till den personliga integriteten, t. ex. när många inom långvården mot sin vilja tvingas dela rum med andra, när man ibland på vårdcentraler och apotek tvingas diskutera sina problem inför andra människor eller när datoriserad information kommer ut till icke behöriga Listan är inte uttömmande men visar på några av de viktigaste problemen i svensk sjukvård, sett från patientens synpunkter. Även från personalens synpunkter finns det problem inom svensk sjukvård. Till de synpunkter som ofta framförs hör bl. o Anställningsvillkoren, t. ex. lön, arbetstider och möjligheterna till fortbildning, är för dåliga jämfört med andra yrken o Det är svårt att påverka de egna arbetsförhållandena o Politiker och administratörer visar otillräcklig respekt för vårdpersonalens yrkeskunskaper och erfarenheter o Utdelningen av extra ansträngningar är otillräcklig eller obefintlig o Bristfällig kontinuitet i vården försämrar kontakten med patienterna och försvårar behandling, undervisning och handledning o Det finns ofta i praktiken bara en arbetsgivare, nämligen o Det är svårt för den sorn så vill att starta eget. Den politiska uppgiften är att så långt som möjligt tillmötesgå såväl patienternas som personalens berättigade önskemål. Målet måste vara att alla som behöver skall få en bra och väl lämpad sjukvård. Det är ett självklart mål att resurserna inom sjukvården, liksom inom andra områden, skall användas så effektivt som möjligt. Om resurser förslösas går det i praktiken ut över människor som tvingas vänta alltför länge på behandling eller som får en i andra avseenden otillfredsställande vård. Det är därför viktigt att ansvaret för och finansieringen av sjukvården organiseras så att effektivitet främjas. Undersökningar utförda på uppdrag av expertgruppen för studier i offentlig ekonomi () antyder att produktivitetsutvecklingen inom sjukvården i dess helhet har varit negativ . Även om dessa resultat kan vara svårtolkade det är t. ex. svårt att från kvalitetssynpunkt jämföra sjukvård 1960 med sjukvård 1980 visar emellertid undersökningarna också på betydande skillnader mellan resursåtgången vid olika kliniker och sjukhus för samma prestationer utförda . Det innebär att om alla enheter fungerade lika bra som de bästa skulle vi få ut mer av de resurser som används inom sjukvården. Även sett över varierar produktivitetsutvecklingen mellan olika kliniker och sjukhus med samma verksamhetsinrikting. Resultaten är inte överraskande. I en så omfattande verksamhet som sjukvården som använder är det självklart att det finns både väl fungerande enheter och enheter som fungerar mindre bra. Men detta innebär också att resurserna på många håll skulle kunna utnyttjas bättre. Fler olika metoder måste användas för att göra sjukvårdens resursanvändning effektivare. o Ökat ansvar för personalen genom delegering av beslut och ökade befogenheter o Användande av resultatmått som underlättar jämförelser och möjliggör mer av målstyrning; om inte resultatet kan mätas är det svårt att delegera besluten o Ökad satsning på personalutveckling och fortbildning o Bätte kontinuitet i vården så att både behandling och utbildning kan bli effektivare o Spridning av information om de goda exemplen, dvs. vårdcentraler, kliniker och sjukhus som i olika avseenden lyckats bättre än andra o Konkurrens mellan olika vårdgivare, både offentliga och privata, genom ökad användning av anbudsförfarande o Utveckling av nya belöningssystem inom sjukvården, t. ex. så att personalen på en klinik kan få del i ett överskott (klinikbonus) o Ökad satsning på ledarskap inom sjukvården; chefsrollen måste tillmätas större betydelse vilket bl. a. bör komma till uttryck i lönesättningen. Effektivare resursanvändning är viktig inte bara inom sjukvården utan också i avvägningen mellan olika sektorer. finns t. ex. människor som är sjukskrivna med sjukpenning i avvaktan på operation. Mycket tyder på att en överföring av resurser från sjukpenningförsäkringen till sjukvården skulle kunna förkorta sjukskrivningstiderna och därigenom spara både mänskligt lidande och samhällsekonomiska resurser. har föreslagit en försöksverksamhet med en sådan resursöverföring. Den bör komma till stånd. För att sjukvårdsinsatserna skall leda till avsett resultat krävs ett förtroendefullt samarbete mellan läkare och patient. Det är viktigt att läkarna när det är möjligt utformar vården i samråd med patienterna. Stor hänsyn måste tas till patienternas egna synpunkter på behandlingens uppläggning. Basen i svensk sjukvård utgörs av primärvården. Den bör liksom huvudsakligen byggas upp utifrån ett områdesansvar. Inom detta geografiska område bör primärvården ha ansvar för det förebyggande hälsoarbetet och medicinskt ansvar för alla invånare. Till primärvårdens uppgifter hör bl. a. förebyggande hälsovård, långtidsbehandling av t. ex. diabetes, högt blodtryck och hjärtsvikt, behandling av psykosomatiska sjukdomar som ofta har social bakgrund och kräver långvariga kontakter, delar av missbrukarvården och naturligtvis behandling av tillfälliga åkommor och rådgivning till patienter. För att primärvården skall kunna fullgöra sina uppgifter krävs att samarbetet med utvecklas ytterligare, t. ex. inom äldreomsorgen. Det är angelägen att alla människor har en husläkare, dvs. en läkare med vilken de kan ha varaktiga kontakter. Inte minst vid behandlingen av kroniska sjukdomar och psykosomatiska problem är detta av stor betydelse. bör framhållas att primärvård inte bara är husläkaren. Lika viktiga är distriktssköterskorna som i praktiken ofta spelar husläkarens roll liksom barna- och mödravården. Människlor måste ha möjlighet att själva välja sin husläkare. Den som av något skäl inte finner någon lämplig husläkare i det egna områdets primärvård bör kunna söka sig till en läkare utanför denna vårdcentral. Var och en skall vara registrerad hos en läkare inom primärvården eller hos en annan läkare. För den som så önskar måste det finnas möjlighet att välja en specialistläkare som sin husläkare. Den som så önskar måste också kunna byta husläkare. Läkare bör vara skyldiga att om inte särskilda skäl föreligger ta emot de patienter som söker sig till henne eller honom. Mycket talar om för att en minoritet av personer, främst på grund av sjukdom, psykisk ohälsa, missbruk, social misär eller liknande, inte självmant kommer att registrera sig hos någon läkare. Det tillhör primärvårdens uppgifter att stödja också dessa människor på bästa sätt. De bör anvisas en läkare inom områdets primärvård och informeras om att de har rätt att söka denna läkare. Vårdcentralerna skall kunna drivas i privat eller offentlig regi. I bägge fallen bör de få en fast årlig ersättning för varje patient som registrerats vid vårdcentralen. Ersättningen från det allmänna skall vara på samma nivå i båda fallen. Den bör dock differentieras, i första hand efter patienternas ålder. Samma ersättningssystem bör tillämpas för privata husläkare. Genom ett sådant ersättningssystem minskar risken för överetablering t. ex. i storstadsområdena. Ersättningssystemet gör att såväl vårdcentraler som enskilda husläkare får ett både ekonomiskt och medicinskt intresse att förebygga sjukdomar och ge patienterna bästa möjliga vård. kan ett system införas där primärvården får hela det ekonomiska ansvaret för patientens hälso- och sjukvård och vid behov köper specialisttjänster från sjukhusklinikerna eller från privata specialistmottagningar. I syfte att få underlag för att bedöma hur ett sådant system skulle kunna utformas måste de försök som planeras i vissa landsting följas upp och ytterligare försöksverksamhet med olika modeller uppmuntras. Inom primärvården råder alltjämt brist på allmänläkare. Det finns undersökningar som visar att ett stort antal läkare lämnar denna bana bl. a. beroende på att möjligheterna att påverka den egna arbetssituationen är otillfredsställande. Med den uppläggning av primärvården och husläkarsystemet som vi har föreslagit bör risken för avhopp av detta skäl minska. Dessutom bör särskilda utbildningsinsatser komma till stånd för att öka tillgången. Sjukhusspecialister med utbildning bör t. ex. genom dispens kunna erbjudas allmänläkartjänster med en planerad utbildning i allmänmedicin . Primärvården måste även ha ansvar för sjukbesök i hemmen. Möjligheterna att få hembesök måste utökas. De är särskilt värdefulla för äldre patienter och barnfamiljer. Även hemsjukvården måste ytterligare byggas ut, dels för att göra kvarboende till ett realistiskt alternativ för många äldre och handikappade, dels för att avlasta den slutna vården. Alltför många sjukhussängar på medicinska och kirurgiska kliniker upptas av patienter som är färdigbehandlade på akutsjukhusen. Det är viktigt att patienter som vårdas i hemmen liksom framför allt äldre personer som efter behandling skrivits ut från sjukhuset vet att de snabbt kan få en plats igen om de behöver. Annars vågar de i många fall inte lämna sjukhuset. Neddragningen av den slutna mentalvården bör fullföljas. I många fall fungerar normaliserings- och integrationsprocessen bra och patienterna får ett långt bättre alternativ än det gamla institutionsboendet, men det finns exempel som visar att alla inte klarar ett eget boende. För dessa, liksom för många åldersdementa, behövs behandlingshem och gruppboende som alternativ. Dessutom behöver dagverksamheten på många håll byggas ut. Den medicinska behandlingen på de svenska sjukhusen fungerar i regel bra. De problem som dock finns är dels bristande kapacitet, vilket leder till orimligt långa väntetider, dels en ofta slentrianmässig omvårdnad. Också inom sjukhusvården är det angeläget att förbättra kontinuiteten. Det är nödvändigt för att bygga upp en förtroendefull relation mellan läkaren och patienten. En patient skall inte behöva beskriva sin sjukdomshistoria gång på gång. Kontinuitet är viktig också för att ge en effektiv behandling. Det är en uppgift av högsta prioritet att kapa operationsköerna, t. ex. till grå starr- och ledoperationer och inom hjärtkirurgin. Det krävs både effektivisering i resursutnyttjandet och ökade resurser. Inte minst är det viktigt att kapaciteten inom hjärtkirurgin byggs ut. När det gäller omvårdnaden, särskilt av svårt sjuka patienter i livets slutskede, är det inte möjligt att på samma sätt effektivisera verksamheten. Det kommer att ta lika som att hjälpa till med personlig hygien och att stödja och lugna patienter och deras anhöriga. För många som vet att de är döende är det väsentligt att få stanna i hemmet . I sådana fall måste det finnas hemsjukvårdare som kan bistå och ibland avlösa de anhöriga. Allt detta talar för att det inom dessa områden kommer att krävas personalförstärkningar men också en förbättrad utbildning av vårdpersonalen. Det är dessutom angeläget att möjligheterna till smärtlindring, t. ex. för cancerpatienter, byggs ut, inte minst inom hemsjukvården. Forskningsinsatserna måste förstärkas inom omvårdnadsområdet. För att öka effektiviteten måste sjukhusklinikerna i ökad omfattning få eget budget- och personalansvar. Klinikcheferna bör ha huvudansvaret för personalsammansättningen på kliniken. För att ett sådant system med självstyrande kliniker skall fungera krävs också system för interndebitering när kliniker köper tjänster av andra enheter inom sjukhuset. I modern sjukvård används en stor mängd teknisk utrustning. Det ställer krav på noggrann testning och provning innan utrustningen tas i bruk. Erfarenheten visar att här finns stora brister. Det är angeläget att stränga rutiner utformas för testning och kontroll av den tekniska utrustningen vid våra sjukhus. Personalen måste ges erforderlig utbildning innan ny teknisk apparatur tas i bruk. För patienternas säkerhet är det av stor vikt att matematik och teknik inte försummas i sjukvårdsutbildningen. Även för personer med handikapp av olika slag måste det finnas möjlighet att få bo i en egen bostad. Men det måste också finnas alternativ för dem som har andra önskemål, t. ex. servicelägenheter, upprustade ålderdomshem, gruppbostäder i villor eller lägenheter eller plats på sjukhem. För dem som vistas på institutioner måste det vara en självklar rätt att, om de så önskar, få ett eget rum. Staten bör genom ett särskilt statsbidrag stimulera ombyggnaden av gamla sjukhem så att rätten till eget rum kan förverkligas i hela landet före mitten av . Rätten till eget rum utvecklas i motion om äldreomsorgen. För många personer med långvariga eller livslånga psykiska sjukdomar är eget boende eller gruppboende det bästa alternativet. För andra kan vård på en psykiatrisk klinik innebära hopp om framtida tillfrisknande, ofta efter en mycket tidskrävande behandling. Ett exempel härpå är den behandling av patienter med schizofreni som sker vid Säters sjukhus. Alternativet till den långvariga behandlingen är ofta ett liv med totalt beroende av psykofarmaka. När möjligheter till behandling och tillfrisknande finns måste de tas till vara. Det är angeläget att det finns utrymme för olika behandlingsideologier, inte minst inom missbrukarvården. Privatsjukvården har hållits tillbaka i , genom etableringskontroll, snål ersättning från sjukförsäkringen och en från socialdemokraternas sida ideologiskt betingad ovilja att låta läkare, sjuksköterskor, sjukgymnaster och andra får verka utanför det offentliga systemet. Det är angeläget att bryta med denna misstro mot enskild vård. Den privata sjukvården bör få medverka i svensk sjukvård på i huvudsak samma villkor som den offentliga. Av patienterna bör t. ex. samma avgifter tas ut vid besök hos privata vårdgivare anslutna till sjukförsäkringen som vid besök hos offentliga. Inom primärvården bör privata vårdcentraler, sjukhem, gruppbostäder och liknande som drivs på entreprenad åt landstingen bli ett vanligare inslag. Få av dagens privatläkare är allmänläkare. Det hänger bl. a. samman med ersättningsreglerna från sjukförsäkringen. Dessa måste ändras i syfte att underlätta för privata allmänläkare att på samma sätt som vårdcentralernas läkare kunna fungera som husläkare. De privata specialistläkarna utgör ett värdefullt komplement till landstingens sjukvåd. Den etableringskontroll för privatläkare som infördes med det s. k. Dagmar-beslutet måste upphävas. Etableringsfrihet skall gälla med rätt att ansluta sig till försäkringen. För de patienter som är permanent anslutna till en mottagning alltså de för vilka läkaren fungerar som husläkare skall, som tidigare nämnts, ersättning utgå med ett fast belopp . För övriga patienter bör ersättning utgå per prestation under förutsättning att de remitteras till specialistläkaren från husläkaren. För privatläkare som är anslutna till försäkringssystemet finns vissa brister i ersättningen som omgående bör åtgärdas. Ersättningen till privatläkare som arbetar utanför läkarhus är väsentligt lägre än för läkare som arbetar i läkarhus. Vi anser därför att det finns skäl för regeringen att se över läkartaxans utformning. Många privatpraktiserande sjukgymnaster har stora ekonomiska problem. Detta beror i många fall på att behandlingstaxorna länge har varit för låga. De räcker inte till för att täcka sjukgymnasternas omkostnader.