mot · GB02Ub246 · 1988-01-21 00:00:00 — De elever som vill och har förutsättningar för det skall som tillval kunna läsa fördjupningskurser. Även i dessa kurser skall målrelaterade betyg mellan 1 och 5 sättas. Skolorna bör också få större frihet att ändra på timplanen och utöka tiden för tillvalet. Genom sådana timplanejämkningar kan skolorna också profilera sig. I de skolor där förutsättningarna finns skall man kunna bedriva ämnesövergripande undervisning t. ex. inom SO och NO-blocken. Då skall även ämnesövergripande betyg kunna sättas, s. k. blockbetyg. Ingen skola skall dock tvingas att ge blockbetyg. Betygen skall kunna överklagas och prövas av en högre instans. De skall heller inte vara definitiva. Den som vill förbättra ett betyg skall kunna göra det. Vår grundsyn på betygen hindrar inte att vi anser att det skall vara tillåtet för skolor att pröva både fler och färre betygstillfällen, liksom helt andra betygsformer. Elever som har gått i skolor med andra betygsformer än de vanliga får lita tili att de kan antas till högre utbildning genom t. ex. antagningsprov. Problemen vid diskussion om betygssystem uppkommer alltid när man kommer in på frågan om hur betygen skall kunna vara ett instrument för urval. Så länge betygen skall användas som den allt huvudsakliga urvalsmetoden till gymnasie- och högskolestudier måste betygen vara helt jämförbara över landet. Vi har ovan skisserat principerna för ett nytt, målrelaterat betygssystem. Men om ett sådant system skall kunna användas så att alla fördelar med det utnyttjas, bör det inte belastas med uppgiften att också vara den enda avgörande faktorn vid urvalet till spärrade utbildningsvägar i högre skolformer. Då blir man genast tvungen att acceptera ett inslag av jämförelse. Vi anser därför att betygens roll vid antagning till högre studier bör minskas och kompletteras med t. ex. antagningsprov som ordnas inför terminsstarten. I speciella fall kan anlags- och lämplighetstester komma ifråga. Det måste vara varje utbildningsanordnare som avgör hur antagningen skall ske. Till många utbildningsvägar skulle annat än betyg kanske bli helt avgörande. Till andra linjer skulle betygen fortfarande kunna spela en större roll. I sådana sammanhang bör man också överväga att ge betygen i utbildningens karaktärsämnen en högre vikt jämfört med betyg i andra ämnen. På samma sätt som betyg skall kunna höjas för att ge eleven en andra chans, måste prov och tester kunna erbjudas och kunna upprepas. Elever som har gått i skolor med andra betygsformer än de vanliga får lita till att de kan antas till högre utbildning genom prov. Det kommer även i vårt betygssystem att finnas en rikslikare i form av läroplanens mål för skolans undervisning genom ytterligare studier i ett ämne. Dessutom skall kontroller genom stickprov i form av prov utformade av SÖ utföras för att undvika betygsinflation. Lärarna skolans viktigaste resurs Debatten om skolan handlar mycket om vilka ekonomiska resurser som skolan måste få för att kunna fullgöra sin uppgift. Det talas mindre om hur man bättre skall kunna utnyttja och utveckla den i särklass viktigaste resursen i skolan: lärarna och skolledarna. Det är dessa som har en avgörande roll för skolans förutsättningar att lyckas. Det är därför inte någon överdrift att hävda att praktiskt taget oavsett vilka resurser skolan har i form av lokaler, utrustning, läromedel etc. blir dessa otillräckliga om lärarna och skolledarna inte förmår att fylla sin uppgift. Detta understryker vikten av att vi har välutbildade lärare och lärare som är motiverade för sin uppgift. Men det innebär också att skolan måste ta ett ansvar i de fall som lärare av en eller annan anledning inte klarar av sin undervisningsuppgift. Lärarutbildningen genomgår en radikal förändring. Fr. o. m. kommer nuvarande utbildning för lärare i låg-, mellan- och högstadierna ersättas av en grundskolelärarlinje. Den skall i sin tur få två inriktningar, en mot årskurserna 1-7 om 140 poäng och en mot årskurserna 4-9 om 140180 poäng. motsatte sig riksdagsbeslutet om den nya lärarutbildningen. Vår grundläggande kritik mot beslutet var att vi inte ansåg att de lärare som skall undervisa på högstadiet fick tillräckliga kunskaper i sina respektive ämnen. Enligt vår uppfattning borde det uppställas krav på att högstadielärare skall ha studier motsvarande minst 40 poäng i de ämnen i vilka han/hon skall få behörighet att undervisa. Det är angeläget att fortsätter driva kravet på goda ämneskunskaper för lärarna i och gymnasiet. Bara om en lärare känner att han/hon behärskar det kunskapsstoff som skall vidareförmedias uppstår det självförtroende som vi menar är en förutsättning, om än inte den enda, för att läraren skall klara av sin uppgift. Men en aldrig så kunnig lärare kommer ändå inte att bli framgångsrik i sin lärargärning om inte vederbörande också kan förmedla kunskaperna, vara en god pedagog. I detta avseende hyser vi en förhoppning att den nya lärarutbildningen skall kunna ge lärarna en god grund att stå på. Vi har i separat motion vidareutvecklat våra synpunkter och krav på lärarutbildning och lärarfortbildning. Det är ett stort ansvar som läggs på lärarna på lärarhögskolorna att inte godkänna sådana lärarkandidater vilka inte klarar av sina studier eller vilka tidigt framstår som olämpliga som lärare. Att det ibland brister i detta ansvar på lärarutbildningarna vittnar många om som med oro tyckt sig se en ökning av antalet unga lärare som nästan misslyckas i sin yrkesroll. Mot denna bakgrund tror vi att det var ett misstag att ta bort betygen i lärarskicklighet och de graderade betygen i ämneskunskaper. ges bara betygen godkänd/icke godkänd i ämneskunskaper. Vi anser därför att bedömningen av lärarskicklighet skall återinföras och att en tregradig betygsskala skall tillämpas vid bedömningen av ämneskunskaperna. Förutsatt att lärarkandidaten bedöms av flera av varandra oberoende metodiklektorer bör en bedömning i tre grader också kunna ske av lärarskickligheten. Men det finns anledning att understryka att lika viktigt som det är att sätta betyg är att genom studierådgivning avråda elever vilka kan förutsättas vara olämpliga att bli lärare från att påbörja eller fortsätta sina studier. Fortbildning, utbytestjänstgöring m. m. Inom läraryrket talas det numera, liksom i vissa andra yrkeskårer om utbrändhet. Lärare säger sig inte orka med att år prestera en bra och inspirerad arbetsinsats under de pressande förutsättningar som ofta råder. Det är inte svårt heller för utomstående att förstå att sådana känslor Det är en viktig uppgift för skolledningarna och skolpolitikerna att finna vägar att möta denna problematik. Det är angeläget att skolledningen erinrar sig att lärarnas kunskaper och hängivenhet för sin yrkesuppgift är skolans främsta kapital. Det är viktigt att deras arbetsglädje hålls uppe och att deras kunskaper hålls aktuella. Fortbildning och vidareutbildning är viktiga inslag i personalutvecklingen. En annan möjlighet som bör prövas oftare är att lärare under en termin eller ett läsår ges tillfälle till utbytestjänstgöring på någon annan arbetsplats, t. ex. inom kommunen. Det kan bli ett alternativ till att helt lämna lärarbanan. Kanske kommer känslan för yrket tillbaka när man får lite distans till det. Större möjligheter till omplacering Det händer i sällsynta fall att en fråga om hur man skall kunna skilja en lärare från sitt arbete uppkommer. I dagens läge är detta en mycket svår och smärtsam process för alla inblandade. Det kanske största problemet när en sådan fråga uppkommer är vilket alternativt arbete som skall erbjudas läraren. har man försökt att lösa det genom att placera vederbörande på skoladministrativa tjänster inom kommunen. Att finna utrymme för sådana extra tjänster i en redan hårt pressad personalbudget kan vara mycket svårt. Vi föreslår på annat ställe i detta program att kommunerna skall få disponera sina resurser betydligt friare än . Av detta följer att kommunerna måste vara beredda att ta ett större ansvar för omplacering av lärare på ett smidigare sätt än vad som sker . Långt innan fråga om omplacering uppkommer är det angeläget att pröva om man med vidareutbildning eller andra stödåtgärder kan hjälpa läraren så att denne kan fungera i sin yrkesroll. Detta ställer stora krav på skolledarna. I sista hand är det barnens intresse av en fungerande undervisning som skall prioriteras. Stöd lärarna mera! Det finns många exempel på att lärare far illa och vantrivs i sitt yrke. Det behöver inte gå så långt som till fysisk misshandel, om vilket det finns skrämmande många exempel, för att en lärare skall känna olust för mötet med eleverna. Många lärare vittnar också om att de upplever att det ställs många och disparata krav på dem. Förutom sin huvuduppgift att förmedla kunskaper har lärarna ett socialt ansvar för eleverna. De skall ha kontakt med föräldrarna, med skolpsykologer och skolsköterskor. Inte sällan får de träda in som extra förälder för elever med problem. Under vårt arbete har också många vittnat om att lärare alltmer börjar uppleva att de arbetar inom ett lågstatusyrke där kraven är många men uppskattningen och stödet från arbetsgivaren litet. Den kraftiga kritik som har riktats mot skolan har av många lärare uppfattats som kritik mot deras yrkeskår. Vi är övertygade om att skolan som arbetsgivare måste ta ett bättre ansvar för lärarna. Men detta är en skyldighet även för politiker och andra som engagerar sig i skolan. Lärarna måste känna att de har stöd i sin så svåra uppgift. Om de känner det, kommer de att kunna göra ett ännu bättre arbete. En fråga av stor psykologisk betydelse är frågan om reglering av arbetstiden. Det måste slås fast att någon nämnvärd utökning av lärarnas tjänstgöringsskyldighet inte är möjlig. Om en marginell ökning av arbetstiden skall genomföras (t. ex. för att möjliggöra den av oss föreslagna läxhjälpen på eftermiddagarna) bör det ske i samband med ett nivålyft av lärarlönerna. Skolan är tyvärr en värld som till eleverna förmedlar mycket traditionella könsrollsbilder. I viss utsträckning har problemen blivit värre. Kvinnorna dominerar totalt som låg- och mellanstadielärare. Det är av många skäl olyckligt. Det är också orimligt att männen i så hög utsträckning sitter på skolledartjänsterna. Jämställdhetsarbetet i skolan måste drivas med större frenesi. Alla partier har instämt i vikten av detta, men sanningen är att det - till skillnad från på en del andra samhällsområden - inte hänt särskilt mycket i praktiken. har haft ett antal konkreta förslag utöver vad de andra partierna har föreslagit. Dit hör t. ex. att en särskild handläggare på vaije länsskolnämnd skall få ett särskilt ansvar för jämställdhetsfrågorna. Vidare har föreslagit att jämställdhetsfrågorna måste ges ett större utrymme i lärarutbildningen. Med tanke på hur den aktuella situationen i skolan är borde dessa förslag förverkligas. Gymnasiet någonting annat än Gymnasiet är någonting annat än . De nödvändiga baskunskaperna måste finnas som en grund att stå på. Det är inte gymnasiets uppgift att kompensera brister i . Gymnasiet skall ge yrkesförberedelse åt dem som inte tror sig behöva högskolestudier och förbereda mer teoretiskt inriktade elever för högskolan. Vi menar att grundskoleexamen skall vara en förutsättning för studier på gymnasiet. För vissa gymnasielinjer kan särskilda förkunskapskrav gälla. Det är uppgift att tillhandahålla den undervisning och eventuellt extra undervisning som krävs för att eleverna skall kunna komma in på och klara de linjer de önskar. Om det t. ex. för studier på N- och T-linjerna skall krävas särskild kurs i matematik skall elever, som läst allmän kurs, men ändå vill läsa på dessa linjer, inom ram erbjudas den extra undervisning som krävs för ett tillräckligt betyg i särskild kurs. Successivt har gymnasieskolan kommit att omfatta praktiskt taget alla ungdomar som lämnar . årskull som lämnar direkt till gymnasieskolan. Av dem som inte går till gymnasiet skaffar sig arbete på den reguljära arbetsmarknaden och resterande återfinnes i den gymnasiala lärlingsutbildningen eller inom ramen för det kommunala uppföljningsansvaret. Att så stor andel ungdomar går vidare till gymnasiet gör att man i praktiken kan ifrågasätta om gymnasiet är en frivillig skolform. Det ökade kravet på kunskaper inom arbetslivet gör att det är mycket svårt för de ungdomar som lämnar att få ett fast arbete. I detta avseende har situationen radikalt förändrats sedan femtio- och sextiotalen när arbetslivet fortfarande innehöll många relativt okvalificerade arbetsuppgifter som kunde utgöra en inkörsport för ungdomar i arbetslivet. För flertalet ungdomar är alternativet till fortsatta gymnasiestudier arbete i ungdomslag eller andra former av arbetsmarknadsåtgärder. Valfrihet också att inte läsa vidare Vi kommer i det följande att framhålla betydelsen av att gymnasieskolan organiseras på ett sätt som innebär valfrihet vad gäller att välja utbildning eller linje. Men valfriheten måste också innebära möjlighet att för avstå från gymnasieutbildning. Gymnasiet får inte uppfattas eller utnyttjas som en förvaringsplats för ungdomar i avvaktan på att de får arbete eller annan meningsfull sysselsättning. För ungdomar som är skoltrötta efter kan det ofta vara en fördel att ta en sabbatstid innan de fortsätter att läsa. Detta måste man utgå från såväl när man planerar arbetsmarknadsinsatser som vid dimensioneringen av gymnasieskolan och vuxenutbildningen. Det viktigaste dimensionerings- och planeringsunderlaget är naturligtvis ungdomarnas egna val. Så länge det finns ungdomar som vill läsa på gymnasiet men inte får göra det, finns det anledning att utöka antalet platser och se till att det är de mest efterfrågade linjerna som byggs ut snabbast. Eftersom vi vill minska betygens betydelse som urvalskriterium vid högre utbildning, bör andra kompletterande antagningssystem införas. 1 första hand syftar vi då på antagningsprov. I vissa speciella fall kan anlags- och lämplighetstest komma ifråga. Det faktum att gymnasieskolan har kommit att bli en skola som omfattar praktiskt taget alla ungdomar i åldern 1618/innebär att det ställs andra krav på gymnasiet än då det huvudsakligen var en förberedelse för fortsatta studier på fackhögskolor eller universitet. Det krävs att gymnasiet har ett utbildningsutbud som ger verklig valfrihet och har möjlighet att tillfredsställa elevernas ofta mycket skiftande önskemål som det måste vara utformat för att tillgodose näringslivets och den offentliga sektorns behov av utbildad arbetskraft. Men eftersom gymnasiet har övergått från att vara en utbildningsform för ett fåtal till att istället omfatta praktiskt taget alla ungdomar måste gymnasieskolan också vara beredd att ta ansvar för alla elever på ett annat sätt än tidigare och ge alla en likvärdig utbildning. Gymnasieskolan har ett ansvar för att elever med skilda begåvningsresurser kan få stöd. Ingen elev får vare sig understimuleras eller tillåtas halka efter på grund av bristande hjälp och stöd. Varje elev måste ges möjlighet och resurser att utvecklas utifrån sina förutsättningar. Men den ambition som statsmakterna har, att hålla samman all utbildning efter i en enda skolform, får inte innebära att man också strävar efter att likrikta allt som ryms i gymnasieskolan. Det finns då en uppenbar risk för att gymnasiet bara blir en förlängning av och att eleverna inte i tillräcklig grad kan få den specialisering och träning som de behöver för att på bästa sätt förbereda sig för högskolestudier eller arbete. För att gymnasieskolan skall kunna tillgodose alla de krav som ställs måste den vara flexibel. Det finns möjligheter till särskilda insatser för svaga eller omotiverade elever inom gymnasieskolan. Det är angeläget att detta stöd kan bibehållas och utvecklas. Men det är också angeläget att teoretiskt begåvade elever eller elever med skilda teoretiska specialtalanger får chans att utvecklas. Detta lyckas gymnasieskolan inte alla gånger med , vilket är en brist som vi finnér det mycket angeläget att rätta till. Ett sätt att göra detta är med mönster från de möjligheter som finns för elitidrottande ungdomar att ägna sig åt idrott under skoltid. Detta kan ske antingen inom ramen för idrottsgymnasierna eller genom det s. k. hemortsalternativet där avsätts för idrottsträning. Även för elever med estetiska intressen finns det en försöksverksamhet med särskilt inriktade gymnasielinjer. I årets budgetproposition bifalls att ett hobbygymnasium för schack inrättades. Detta är ett mycket märkligt ställningstagande när elever med teoretiska ämnen som sitt intresse hindras att få samma möjlighet. Vi anser att elever som har speciella förutsättningar för t. ex. matematik, fysik eller språk skall få chans att utveckla dem inom ramen för specialgymnasier. Dessa kan förmodligen inte bli så många, utan på samma sätt som de särskilda gymnasierna för idrott blir de riksrekryterande. Den pågående försöksverksamheten med treårig yrkesutbildning begränsas helt och hållet till utbildningar som endast attraherar manliga sökande. Mot bakgrund av flickornas svårigheter på arbetsmarknaden är det angeläget att utveckla utbildningar som framför allt attraherar flickorna. Konsumentlinjen har varit en sådan linje. Den behöver dock förändras och kompletteras. Vi föreslår därför att försöksverksamhet med en treårig konsumentekonomisk linje kommer till stånd. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Vi har tidigare, när vi har resonerat om , understrukit vikten av att motverka likriktningen av skolan. Även inom gymnasieskolan är det självfallet angeläget att man ger större utrymme för alternativ både vad gäller organisation och pedagogik. Man måste också starkare markera att skolorna har rätt att själva söka lösningar. En samordning mellan ungdomsgymnasiet och komvux kan spara pengar och ge bättre service till eleverna. Vi tror t. ex. att det vore en fördel om gymnasieskolan på vissa av de teoretiska linjerna prövade det tillvals- och modulsystem som är allmänt i amerikanska skolor. Det innebär i korthet att eleverna ganska fritt efter intresse och yrkes- och studieinriktning får välja ämnen och delämnen moduler - utöver en fast kärna av några obligatoriska ämnen. Systemet medför en betydande flexibilitet och valfrihet. Eleverna erbjuds att välja delämne vaije termin eller år. Det ger också möjlighet till etappavgång och kombinationer av studier och praktik. Det förutsätter inte heller någon fast linjeindelning. Det ger med andra ord möjlighet till den flexibilitet och valfrihet vi anser det finns för litet av . Flexibiliteten i gymnasieskolan måste också syfta till att avlägsna alla återvändsgränder. För många elever i är det svårt att känna sig säker på vilket utbildningsval de skall göra inför övergången till gymnasiet. Det är inte ovanligt att de upptäcker att de har valt fel. Utbildningsväsendet i sin helhet måste då ha en beredskap att låta eleverna göra nya val. Det kräver tillgång till kompletteringsmöjligheter, i vissa fall redan under gymnasiet men kanske oftare vid övergången mellan gymnasiet och högskolan. Det finns i detta sammanhang också anledning att påminna om att har förordat ett reformerat antagningssystem till högskolan som bl. a. innebär att sökande utan formell behörighet från gymnasiet efter ett godkänt högskoleprov skall ges tillträde till högre studier. Ett sådant prov kan bli aktuellt för t. ex. sökande som har gått på gymnasiets yrkesförberedande linjer. Visar de, genom högskoleprovet, att de har tillräckliga förkunskaper för att kunna läsa vid högskolan skall i allmänhet behörighet för högskolestudier därmed anses föreligga utan krav på kompletterande gymnasieutbildning. Problemen på gymnasiets teoretiska linjer är inte så stora att det är motiverat att genomföra någon genomgripande gymnasiereform av det slag gymnasieutredningen tänkte sig. Detta får emellertid inte innebära att man slår sig till ro och inte försöker att utveckla och förbättra utbildningen. Vid skilda tillfällen kommer det "larmrapporter från högskolorna som tyder på att studenterna har otillräckliga förkunskaper när de påbörjar vissa högskoleutbildningar. Konkret visar sig detta genom att man på många högskolor måste ge de nya studenterna sådan grundläggande utbildning som de rätteligen borde ha fått i gymnasiet. Självfallet är det angeläget att ta den här typen av varningssignaler på allvar. är det vår uppfattning att kunskapsnivån på gymnasisterna har höjts. Några av högskolans företrädare har sammanfattat det ungefär på följande sätt studenterna kan mer när de kommer till högskolan än vad de kunde men mindre än vad de kunde . Ett sätt att höja kvaliteten i gymnasieskolan är att se till att det finns tillräckligt med lektorstjänster och att de är besatta med behöriga innehavare, gärna med doktorsexamen. Att på det sättet föra in en forskningsanknytning också i gymnasiet kan leda till mycket positiva resultat. Några av de kunskapsbrister som en del elever som lämnar gymnasiet uppvisar tror vi man kan härleda till brister redan i . Som vi har framhållit tidigare är det en förutsättning för allt kunskapsinhämtande att eleven förstår och kan tillgodogöra sig varje enskilt steg. Det är alltså inte "bara genom att sätta in kvalitetshöjande åtgärder i gymnasiet som de högskolestuderande kan förbättra sina förkunskaper. Men det är vår uppfattning att genom att göra gymnasieskolan mer flexibel i enlighet med vad vi har skissat här så kommer det att finnas större möjligheter att genomföra kvalitetshöjande åtgärder av utbildningen. När det gäller de yrkesförberedande linjerna har en statlig utredning () kommit med förslag till hur de skall reformeras. Regeringen har därefter varit anmärkningsvärt positiv vad gäller att återkomma med en proposition i ärendet. Ingenting har emellertid hänt. Grundtanken är att alla linjer skall vara treåriga med ett betydande inslag av yrkespraktik. Vi anser att den grundtanken är riktig. Vi vill emellertid göra två reservationer. En utbildning bör givetvis inte förlängas om det inte finns behov av det. Vi anser alltså inte att alla gymnasielinjer nödvändigtvis behöver vara treåriga, även om de flesta bör vara det. För det andra anser vi inte att man bör binda sig för exakt den modell för yrkespraktik som ÖGY föreslagit. I de fall där yrkespraktik kan erhållas genom vanlig, avlönad anställning skall det kunna vara ett alternativ. Även lärlingsplatser kan i vissa fall vara ett bättre alternativ än ÖGY-modellen. Det är en vällovlig ambition att öka yrkeslinjeelevernas kunskaper i vissa allmänna ämnen som engelska och svenska. Detta förslag från ÖGY bygger på en korrekt verklighetsbild. Ett exempel: Elever som efter fordonsteknisk linje på gymnasiet kommer ut och arbetar förväntas kunna läsa komplicerade instruktioner och manualer på engelska, vilket ibland vållar svårigheter. Den typen av situationer kommer säkert att bli vanligare . Men det bästa får inte bli det godas fiende. Man skall inte glömma bort att en del av de elever som väljer de yrkesförberedande linjerna gör det för att de är mycket skoltrötta. De är trötta på läsämnena, de är trötta på skolmiljön och de vill tjäna egna pengar. För den kategorin elever är ÖGY:s förslag inte bra. Därför bör gymnasieskolan vara mycket flexibel också på de yrkesförberedande linjerna. Långtgående individuella anpassningar bör kunna göras. Vi vill här peka på två modeller som i vissa fall skall kunna vara alternativ till den modell föreslagit. Den första innebär att en elev med fallenhet för ett hantverksyrke har möjlighet att få lärlingsplats. Detta är ofta något mycket positivt. Lärlingsutbildningarna ger ofta yrkesstolthet och goda möjligheter till anställning. Gymnasiets roll i detta fall kan inskränkas till att ge visst ekonomiskt stöd till den hantverkare/det företag som inrättar lärlingsplatsen och till att ge elevkunskaper i vissa allmänna teoretiska ämnen genom intensivkurser. Den andra modellen innebär att en tonåring som gått ut får en vanlig anställning.