mot · GB02K226 · 1988-01-26 00:00:00 — om en ny grundlagsutredning 1987/88 K226-229 Grundlagsfrågor har åter kommit i förgrunden för den allmänna debatten. har de gamla välkända politiska tvistefrågorna, som dominerat det konstitutionella arbetet i vårt land, gått i baklås. Sedan folkstyrelsekommittén avslutade sitt arbete i nästan total politisk oenighet, lär det vara meningslöst att på nytt ta upp den gemensamma valdagen etc. förrän på andra sidan . Denna bedömning uttalades av företrädare för alla riksdagspartier i anslutning till att folkstyrelsekommittén lade fram sitt slutbetänkande. Detta innebär en ny situation som bör tas till vara. Ett genomgående drag i vår konstitutionella debatt har under alla år varit att det politiska intresset koncentrerats till ett fåtal frågor, vanligen om valsystemet i vid mening och om arbete. Stora delar av den nya författning vi fick 1975 hade över huvud taget knappast alls berörts av den allmänna debatten eller på allvar tagits upp på hög politisk nivå. Åtskilliga av de brister som kommit fram hänger åtminstone delvis samman med denna brist på intresse. En ny grundlagsutredning är motiverad redan på grund av debatten om olika frågor rörande medborgerliga fri- och rättigheter. Särskilt har skyddet för äganderätten debatterats liksom, om än i mindre mån, näringsfriheten. De frågorna tas inte upp här. Syftet med denna motion är i stället att sätta in de aktuella frågorna i ett bredare perspektiv. Det är enligt motionens huvudtanke angeläget att en ny grundlagsutredning kommer till stånd med ett uppdrag av sådan bredd, att man nu får en ordentlig genomlysning av viktiga sakområden som förut i praktiken blockerats av de stora frågorna om gemensam valdag etc. Därigenom skapar man också bästa möjliga garanti för positiva resultat och undviker politiska låsningar i förväg. I det följande skall exempel ges på ämnen som är särskilt lämpade att tas upp av en ny grundlagsutredning. Om samtliga ämnen gäller att de är praktiskt betydelsefulla och av påtagligt intresse för alla partier samt att de har drivits i förgrunden av samhällsutvecklingen , inte bara i vårt land utan i de flesta västerländska demokratier. De ämnen som täcks av regeringsformens 9 kap., om finansmakten, utgör i viss mån politikens huvudfrågor. Grundlagens bestämmelser saknar emeller 1 1987/88. tid så gott som all praktisk betydelse. Kapitlet är ett av regeringsformens Mot. Detsamma gäller om förarbetena. Förklaringen är lika enkel som K226 välkänd: Under hela grundlagsarbetet var inställningen hos samtliga partier att man inte ville binda sig. Denna inställning var givetvis förståelig, men den har onekligen medfört betydande nackdelar. Det är inte bara så att man saknar konkreta grundlagsregler i många viktiga frågor - det är kanske inte ens huvudbristen, eftersom grundlagsstiftarnas förutseende skulle ha satts på hårda prov - utan också och framför allt så att man saknar vägledande diskussioner på centrala punkter. Medan åtskilliga sidor har skrivits i regeringsformens förarbeten om begreppet lag, sägs inte ett ord om begreppet skatt (utom om dess avgränsning mot avgiftsmakten) osv. Bristerna ställdes i blixtljus under debatten om engångsskatten på pensionssparandet. Kontroversen i sak skall inte dras upp här utan endast grundlagens och dess förarbetens väsentliga luckor då det gäller beskattningsmakten. På samma sätt får man av svår ekonomisk kris, stora budgetunderskott, drastiskt ökad statsupplåning etc. konstatera att regeringsformen och dess förarbeten knappast har haft något att säga i anslutning till de aktualiserade frågorna. I och för sig belyser just den ekonomiska krisen värdet av att undvika alltför långtgående grundlagsbindningar i detaljer. En ordentlig konstitutionell diskussion av erfarenheterna efter författningsreformen är emellertid angelägen. En översyn av viktiga problem inom ramen för finansmakten synes ligga närmast till hands då man överväger uppdraget för en ny grundlagsutredning. a. är sambandet med äganderättsskyddet tydligt. Praktiskt viktigt är emellertid också, som redan sagts, att i allmänhet dra nytta av erfarenheterna från de krisartade åren efter författningsreformen. Av central betydelse är naturligtvis också regeringsformens 8 kap., om lagar och andra föreskrifter. Till skillnad från finansmakten blev den s. k. normgivningsmakten onekligen ordentligt sakbehandlad under grundlagsarbetet. Den nya konstruktion, som gavs de grundläggande bestämmelserna på området under den sista arbetsetappen efter enkammarreformen, är emellertid ett typexempel på en konstitutionell nyskapelse utan djupare politisk förankring. Vad som gör att detta ämne förtjänar att uppmärksammas på nytt är dess nära samband med byråkratiproblemen. Dessa behöver inte beskrivas närmare här. Det räcker med att kort erinra om att det oerhörda flödet av regler och föreskrifter på alla nivåer och på nästan alla områden av samhället är en av de mest framträdande och mest kritiserade bristerna hos den moderna välfärdsstaten. Detta gäller världen över. Två frågor rörande regeringsformen är viktiga att ställa i detta sammanhang. Har den nya grundlagsregleringen bidragit till dagens situation med ett övermått av normer och byråkratiskt krångel? Och framför allt: Vilka möjligheter finns att genom grundlagsändringar förbättra situationen och motverka uppkomsten av ytterligare byråkrati? Ingendera av dessa båda frågor har ställts. Det bör ske . Då hela det Mot. grundläggande regelsystemet för normgivningen lades om 1975, skapades K226 rader av nya juridisk-tekniska problem. Ingenstans finner man i förarbetena uttryck för någon målmedveten strävan att motverka byråkrati eller ens för en insikt om att reformen kunde ha byråkratiska biverkningar. Tvärtom har diskussionen i förarbetena ofta en alltför teoretisk karaktär. För att belysa detta är det tillräckligt att påpeka, att den s. k. ramlagsteknik, som har varit huvudinslaget i senare års normgivning och som allmänt torde ses som en bidragande orsak till byråkratiseringen, egentligen har gått stick i stäv mot regeringsformens förarbeten. Dessa har här saknat förankring i verkligheten och har därför också saknat möjlighet att påverka verkligheten. Givetvis bör man inte sikta på att än en gång göra om det grundläggande systemet på detta område. Man får leva med det nuvarande systemets huvuddrag. Men en utvärdering av detta system är angelägen. På grundval därav bör sedan de enskilda bestämmelserna i 8 kap. ses över. Både preciseringar, jämkningar och kompletteringar kommer säkerligen att visa sig ändamålsenliga. Man bör t. ex. överväga om det primära lagområdet kan preciseras bättre och om delegationsreglerna kan stramas upp. Man bör pröva om inte innebörden av regeringens rätt att ge verkställighetsföreskrifter kan ges klarare uttryck. Man bör diskutera om inte regeringsformen bör tillföras nya bestämmelser om de statliga verkens och andra förvaltningsmyndigheters rätt att utfärda föreskrifter. En översyn av denna karaktär kan sägas innebära att antibyråkratiarbetet förs upp på konstitutionell nivå. Att det sker är sannolikt nödvändigt om man skall uppnå verklig effekt av det arbetet. Erfarenheterna alltsedan den parlamentariska byråkratiutredningen tillsattes 1976 pekar entydigt på behovet av kraftfullt stöd på hög nivå. Grundlagen är ett självklart instrument att använda i detta sammanhang. Ett tredje ämne som är förtjänt av ny behandling är kontrollmakten, regeringsformens 12 kap. Även här rör det sig om problem som ingalunda föreligger bara i . Värdet av en stark och oberoende kontrollmakt har visat sig klart i alla - eller nästan alla - demokratier av västerländskt snitt. En sådan makt utgör ett vitalt inslag i varje demokratisk författning. En lång rad uppmärksammade affärer och skandaler i olika länder har klartgjort detta. Hos oss har emellertid den konstitutionella kontrollen fått en otillräcklig status. En bidragande orsak har varit att frågorna i huvudsak kommit att behandlas som interna angelägenheter och utredas av särskilda riksdagskommittéer. Frågorna bör därför nu sättas in i ett större sammanhang. Högt på dagordningen står naturligtvis återupprättandet av anseende och slagkraft. Dess förlorade prestige är en allvarlig sak. En grundlagsutredning kan dock kanske inte åstadkomma så mycket härvidlag. Desto större förutsättningar erbjuder revisionsverksamheten. 1* 1987/88.3 sami. förvaltningen, den effektivitetskontroll m. m., som revisorer . svarar för, bör ses som ytterst betydelsefull. Det är också fråga om ett led i K226 den konstitutionella kontrollen som har framtiden för sig. En naturlig målsättning är att ge ett starkare inflytande över den statliga rationaliseringsverksamheten och förvaltningsrevisionen. Ett välkänt ämne är statsmakternas styrning av förvaltningen. Det har tagits upp av förvaltningsutredningen och verksledningskommittén och i ett behandlat riksdagsärende. Ämnet har emellertid inte konkret förts upp på den konstitutionella nivån och de ställningstaganden som gjorts har haft en mycket allmän karaktär. Om en ny grundlagsutredning kommer till stånd är det naturligt att ha även dessa frågor i åtanke. Jag är medveten om att vissa av frågorna väckts men vill ändå ta med dem för att få en helhetssyn. Det är inte särskilt tryggt att veta att en majoritet i genomför beslut i enlighet med grundlagstexten medan en annan majoritet avstår från att besluta i enlighet med grundlagens anda. Starka skäl föreligger för att ta initiativ till en ny bred grundlagsutredning. Genom att de klassiska frågorna om gemensam valdag m. m. gått i baklås, finns möjlighet att föra fram andra väsentliga frågor i förgrunden, frågor som tidigare blivit otillräckligt behandlade och som har fått särskild aktualitet genom samhällsutvecklingen. I det föregående har pekats på fyra frågekomplex som torde vara av intresse för samtliga riksdagspartier att ta upp. Även andra ämnen kan finnas att överväga, förutom givetvis de frågor om medborgerliga fri- och rättigheter som står i centrum för dagens grundlagsdebatt och som inte behandlas särskilt i denna motion. Utredningsuppdragets närmare avgränsning och direktivens utformning i enskildheter bör bli föremål för överläggningar mellan partierna. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär en större översyn av vissa grundlagsfrågor enligt de riktlinjer som anges i motionen.