mot · GB02L505 · 1988-01-25 00:00:00 — om vissa ändringar i arrendelagstiftningen Förhållandet mellan äganderätt och arrenderätt vållar ofta problem. Målet är att uppnå någon form av rättslig balans mellan jordägarens och arrendatorns intressen. I det följande behandlas några punkter där obalans synes föreligga i gällande rätt. Arrendatorn skall enligt jordabalken 9 kap 15 § vårda och underhålla arrendestället. När det gäller att fastställa vårdnadsskyldighetens innehåll ger dock lagtexten ingen vägledning. Inte heller torde det föreligga något vägledande rättsfall. Till en början bör vårdnadsbegreppet klarläggas i lagen varjämte en direkt skyldighet bör införas för arrendatorn att vidtaga sådana åtgärder, som är att hänföra till vårdnadsskyldigheten. Flär kan påminnas om bostadshyresgästs skyldighet att väl vårda sin bostad. Någon anledning att från social synpunkt befria arrendatorn kan inte anses föreligga. Tvärtom skulle en laglig skyldighet att åtgärda en vårdnadsbrist eliminera många tvister mellan jordägare och arrendator. En bidragande orsak till önskat självinträde är ofta, att arrendatorn inte uppfyller sin vårdnads- och /eller underhållsskyldighet. En generell beskrivning av vårdnadsskyldigheten i en lagstiftning kunde vara "allt som behöver vidtagas för att förhindra uppkommande skada och bevara sundhet och skick på arrendestället". Till vårdnadsskyldigheten bör då hänföras följande: borttagande av växtlighet intill byggnaden, samt av jord och liknande mot väggar, lagning och kittning av glasrutor, lagning av takmaterial såsom enstaka trasiga tegelpannor eller motsvarande takmaterial, snöskottning av tak, täckning av känsliga ledningar, förhindrande av rost- och stormskador, städning såväl inomhus som utomhus samt god miljövård i övrigt. Förlängning av arrendeavtalet skall enligt jordabalken 9 kap 8 § 1 st 2 p inte äga rum, när arrendatorn i annat fall än förverkande åsidosatt sina förpliktelser i sådan mån, att avtalet skäligen icke bör förlängas. Det har emellertid visat sig vara omöjligt att få arrendeavtalet att upphöra under åberopande av nämnda bestämmelse. Ofta är det besvärliga arrendatorer, som inte uppfyller sina förpliktelser enligt arrendeavtalet. 1 1987/SS. Domstolarna ser gärna ensidigt på önskvärdheten att skydda arrendatorn . som den socialt underlägsne och överser därvid med misskötseln och bort- L505 ser också från att arrendatorerna i många fall har en betryggande ekonomi, som kan vara bättre än jordägarens. En sak kan vara att rent socialt ge arrendatorerna som grupp en trygghet i arrendeförhållandet. Däri bör emellertid inräknas skydd även för misskötsamhet, som drabbar jordägaren. Bestämmelsen torde därför omformuleras så att förlängning av arrendeavtalet inte skall äga rum, när arrendatorn i annat fall än förverkande åsidosatt sina förpliktelser genom att brista i vården av arrendestället så att bristerna på arrendestället icke obetydligt ökat i förhållande till bristerna vid arrendeperiodens början såvida ökningen inte hänför sig till åtgärder som enligt jordabalken 9:18 skall bekostas av jordägaren. Jordägaren har enligt bestämmelsen i jordabalken 9 kap 8 § 1 st 3 p rätt till s. k. självinträde om jordägaren gör sannolikt, att han själv, hans make eller avkomling skall bruka arrendestället, och det ej är obilligt mot arrendatorn att arrendeförhållandet upphör. Denna bestämmelse har på ett mycket dramatiskt sätt begränsat jordägarens möjligheter till självinträde. Följden har blivit att antalet gårdsarrendatorer har minskat och arrendena har blivit sidoarrenden. Jordägarna vågar nämligen inte längre utarrendera gårdsarrenden utan tar mer över i eget bruk eller låter ettåriga sidoarrenden löpa för att inte drabbas av den nytillkomna lagstiftningen som alltmera inskränker äganderätten. Därför bör det vara ett gemensamt intresse för jordägare och för arrendeintresserade att bestämmelsen ändras så att självinträde får ske om det inte är uppenbart obilligt. 1 detta sammanhang bör erinras om att man bör behålla arrendators nuvarande generösa förköpsrätt i händelse av jordägarens frånfälle. Arrendators rätt att friköpa historiska arrenden har grundligen utretts av den s. k. friköpsutredningen och därefter remissbehandlats. Majoriteten i utredningen och av remissinstanserna anser att en omfattande friköpsrätt inte bör införas. Emellertid talar starka sociala skäl för förköpsrätt i vart fall beträffande arrenden som innehafts av arrendatorn och hans släkt under flera generationer. En sådan rätt borde inte heller utgöra en orimlig inskränkning i äganderätten. Regeringen borde därför komma med ett förslag angående friköpsrätt. Mot denna bakgrund hemställs L505 1. att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i jordabalken 9 kap. 15 § att arrendators vårdnadsplikt preciseras. 2. att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i jordabalken 9 kap. 8 § att arrendators möjlighet till förlängning av arrendeavtal begränsas, 3. att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i jordabalken 9 kap. 8 § att jordägares självinträde utvidgas. 4. att hos regeringen ger förslag till lag om arrendators friköpsrätt till historiska arrenden. () ()