mot · GB02Sf540 · 1988-01-26 00:00:00 — Motion till 1987/88:Sf540 om riktlinjer för minoritetspolitiken fattade 1986 beslut om ändrade riktlinjer för invandrarpolitiken. Förändringen innebar bl. a. att ordet minoritetspolitik, som fanns i de tidigare riktlinjerna , ströks. Vidare gavs begreppet valfrihet en ny innebörd, en snävare betydelse än i de tidigare riktlinjerna. Kds anser det olyckligt att riktlinjerna inte längre avser en kulturpolitik för språkliga minoriteter. Invandrarpolitiken kan under sådana förhållanden bli ett instrument för assimilering av invandrarna. Inte heller de inhemska språkliga och etniska minoriteterna har ett dokument att hänvisa till när det gäller att i olika sammanhang hävda sina rättigheter. En grupp som jämsides med svenska språket vill bevara och utveckla sitt modersmål kan inte åberopa av beslutade mål för minoritetspolitiken. avgör vad som är barnets behov? Statsmakterna betonar i de nya riktlinjerna för invandrarpolitiken barnets individuella behov när det gäller olika åtgärder som hemspråksundervisning, undervisning i svenska som andraspråk etc. Men vem avgör vilka behov som är viktigast, minoritetsgruppen eller majoritetsgruppen? Konfliktriskerna är uppenbara. Man kan i realiteten aldrig isolera individuella behov ifrån den sociala och kulturella miljö barnet lever i. Det är endast företrädare för en stark majoritetsgrupp som anser detta vara oproblematiskt. Även majoritetsgruppen tolkar barnets behov utifrån sin egen kulturs bedömning av vad som är väsentligt i livet. Det finns därför behov av särskilda riktlinjer för minoritetspolitiken avseende språkliga och etniska minoriteter. Minoritetsgruppernas rättigheter och former för deras medinflytande i skolplanering och andra aktiviteter bör slås fast. Olikformig behandling av minoriteter i kommunerna Med vanliga demokratiska majoritetsbeslut ute i kommunerna kan man inte garantera minoriteterna en likvärdig behandling i hela landet. En språklig eller etnisk minoritet behandlas på ett sätt i en kommun, på ett annat sätt i andra kommuner. Dessutom kan undervisning, kulturstöd etc. för en minoritet inom en kommun variera så kraftigt att föräld rar som tillhör minoriteten har svårt att t. ex. planera undervisningen för sina barn. Som exempel på den olikformiga bedömningen av minoriteternas behov kan nämnas hur skilda kommuner ställt sig till samernas begäran att få starta egna dagisavdelningar. I kommun fattades beslut om att säga nej till samernas begäran om en samisk förskola. Beslutet grundades inte på ekonomiska skäl utan på principiella. a. påstods att samer skulle få svårare på den svenska arbetsmarknaden om de fick gå i eget dagis. Denna motivering är synnerligen märklig. För det första innebär den att man underkänner de samiska föräldrarnas, och i realiteten det samiska folkets, rätt och kompetens att bestämma vad som är bäst för deras barn. För det andra innebär det att kommunfullmäktige i har en kunskap som ännu ingen forskare vågar stå för, nämligen att barn som inte går på dagis skulle ha svårare att få jobb när de blir vuxna. 1 däremot har samerna ett alldeles utmärkt eget samedagis. Samerna utgör samma minoritet med samma önskemål både i och i . Men om de får det som de önskar, avgörs inte av dem själva, utan av den svenskspråkiga majoriteten. Antag att samma principer skulle gälla för oss svenskspråkiga om vi vore i minoritet i landet. I en kommun skulle vi få ordna dagis, i en annan inte. I en kommun skulle vi få svenskspråkiga klasser, i en annan kommun lite lösa undervisningstimmar i hemspråket för att våra barn hjälpligt skulle lära sig tala svenska. Det är sådana här säkert välmenande, men patriarkaliska och ibland t. o. m. fördomsfulla beslut ute i kommunerna, som gör det nödvändigt att ha en genomtänkt minoritetspolitik. Varför behövs riktlinjer för minoritetspolitiken? Bland argumenten för en lagfäst minoritetspolitik kan nämnas: o Av fastställda rättigheter för etniska och språkliga minoriteter medverkar till att stärka självtilliten och den kulturella identiteten för de personer som vill räkna sig till en viss minoritet. I synnerhet gäller det barnen och ungdomarna som ofta känner sig vilsna i valet mellan föräldrarnas kultur och den svenska, o En fastställd kulturpolitik för minoriteter motverkar rasism och diskriminering. Minoritetspolitiken legitimerar möjligheten att vara sverigefinne, sverigezigenare osv. o Fasta regler för språkundervisning och kulturstöd i olika former medverkar till möjligheten att bevara sådana språk som samiska, tornedalsfinska och zigenska språk som är en omistlig del av den svenska kulturen, o Länderna runt har ett särskilt ansvar för att bevara och vidareutveckla de språk som talats runt detta hav. Estniskan, lettiskan och flera andra språk har utsatts för ett starkt kulturellt förtryck. En kraftfull minoritetspolitik kan medverka till en fortsatt kulturell blomstring för dessa kulturer. Inte minst vad den sverigeestniska minoriteten med små medel åstadkommit inom litteratur och konst visar att också en blygsam ekonomisk insats kan ge bestående utdelning för en minoritet. o möjligheter att internationellt verka till förmån för språkliga och etniska minoriteter i skilda länder ökar om vi själva har en lagfäst minoritetspolitik. En utredning bör tillsättas med uppgift att föreslå riktlinjer för minoritetspolitiken. Utredningen bör också få i uppgift att föreslå organisation och resurser för att genomföra den föreslagna politiken. Det övergripande ansvaret för invandrarpolitiken har statens invandrarverk, som lyder under . Det kan ifrågasättas om dessa är de lämpligaste instanserna för minoriteternas kulturfrågor. Utredningen bör därför aktualisera frågan om en uppdelning av invandrarverkets uppgifter på två myndigheter en för uppgifter knutna till invandringen och invandrarnas första tid i , en annan för uppgifter som berör språkliga och etniska minoriteter i landet. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till riktlinjer för minoritetspolitiken avseende språkliga och etniska minoriteter.