bet · GC01SoU1 · 1988-12-31 00:00:00 — Sysslan innefattar arbete och viss utbildning och är anpassadtill den enskilde. De som accepterar en sådan syssla erhåller socialbidrag och ett stimulansbidrag på . I* 1988/89. erbjudandetom sysselsättning betalas endast ett reducerat socialbidrag ut /89:SoUl(. per dag för ensamstående). JO anförde i beslut (, dnr2392-1986). Det framstår för mig som rimligt att tänka sig att nämndeni den uppkomna situationen ger möjlighet att på olika sätt söka intressera dearbetslösa att följa det program som nämnden i samråd med den enskilde och inomramen för Hallstahammarmodellen kan utforma för den arbetslöse. Jag vill därvidinte utesluta att nämnden i beaktande av det ovan anförda är berättigad att medekonomiska medel försöka stimulera de arbetslösa att aktivt ta del iprogrammet. Detta får dock givetvis inte leda till att socialnämnden inte tarsådant ansvar för alla enskilda att deras grundläggande behov blir tillgodosedda.Jag vill särskilt framhålla att min bedömning inte innefattar frågan om detbistånd som i utgår till den som inte deltar i det särskildaprogrammet för arbetslösa kan anses skäligt. Frågan om villkor för socialbidrag skall behandlas avsocialstyrelsen inom ramen för verkets utvärdering av socialtjänstlagen. Iregeringens uppdrag sägs att bör - med beaktandeav lagstiftningens grundläggande syften - redovisa möjligheterna att ersättaeller kombinera socialbidrag med mera aktiva insatser. Särskilt bör övervägashur sådana insatser kan infogas i en mera långsiktig behandlingsplan. I arbetetbör ingå en kartläggning och analys av pågående verksamhet i kommunerna. Socialstyrelsenbör beakta pågående utveckling av samarbetet mellan socialtjänst ocharbetsförmedling m.fl. behandlade utskottet ett motionsyrkande medsamma lydelse som det aktuella yrkandet. Utskottet anförde följande (SoU1987/88:21 s. 19). Utskottet vill understryka vikten av att socialtjänsteninte genom ett passivt utbetalande av socialbidrag bidrar till att missbrukunderlättas eller befästs. Aktiva insatser krävs i form av uppsökandeverksamhet, kontakt med anhöriga, förnyade kontakter med dem som avvisaterbjudanden om behandling samt ett målmedvetet motivationsarbete. En sådanverksamhet är, enligt utskottets mening, möjlig inom ramen försocialtjänstlagen. Det är också av största vikt att människor som blir beroende av socialbidrag inte hamnar utanför gemenskapen utanfår en meningsfull sysselsättning i kontakt med andra. Den s.k, öppenverksamheteni innebär att de som inte kan få arbete på den öppnaarbetsmarknaden eller i beredskapsarbete ges möjlighet till en individuelltanpassad sysselsättning som innefattar både arbete och utbildning. En sådanaktiv socialtjänst är från dessa synpunkter förtjänstfull. För människor medmissbruksproblem är det särskilt värdefullt att få komma in i ett regelbundetliv med sysselsättning och arbetsgemenskap. En verksamhet där man begärmotprestationer av klienten får dock självfallet inte rymma villkor som inte ärförenliga med respekten för klientens självbestämmande och integritet så somden angivits i socialtjänstlagen. Utskottet vill slutligen erinra om att rätten tillekonomiskt bistånd inte är generell utan beroende av en individuell prövning, där hänsyn skall tas till klientens hela situation. Vad som i ett enskilt fall är försök att få en klientatt acceptera behövlig vård resp. inte godtagbara påtryckningar kan ibland vara 10 Prövningen härav ankommer ytterst på de allmänna 1988/89:SoUlförvaltningsdomstolarna. Utskottet vill åter understryka att ett passivtutbetalande av socialbidrag till missbrukare med behov av stöd, arbete ellerbehandling inte är förenligt med de krav socialtjänstlagen ställer påsocialtjänsten. Det är nödvändigt att vidta åtgärder för att förändraklientens situation så att socialbidraget medverkar till att stärka hansmöjligheter till ett självständigt liv. Genom den beslutade ändringen i11 § socialtjänstlagen markeras ytterligare socialnämndens skyldighet attaktivt motverka missbruk. Eftersom socialtjänstlagen förutsätter frivillighet finnsdet självfallet en gräns för vilka åtgärder som - bortsett från de fall som ärsärskilt reglerade i LVM - kan vidtas för att få en ovillig missbrukare attgenomgå en behandling eller liknande. Detta belyses av rättspraxis. Myckettyder på att det behövs en genomgång och analys av de arbetsmetoder som härtillämpas i kommunerna. Utskottet noterar i denna del att socialstyrelsengivits i uppdrag att göra en sådan genomgång. Resultatet av socialstyrelsensarbete bör enligt utskottets mening avvaktas. Motion So265 (m) yrkande 1avstyrks därför. I motion So265 av och (bådam) yrkas att hos regeringen begär förslag till lagändringar med syfteatt förbättra efterlevnaden av socialtjänstlagen (yrkande 2). Motionärernaanför att i praktiken synes stå handfallen närsocialtjänstlagen inte följs. lämnade i betänkandet SoU 1985/86:2 enutförlig redogörelse, för sanktioner vid bristande efterlevnad av bl.a.socialtjänstlagen. I fråga om gällande bestämmelser hänvisas till dennaredovisning. Frågan om tjänsteansvar har, på grundval avtjänsteansvarskommitténs slutbetänkande Ds Ju 1983:7 Tjänsteansvar i offentligverksamhet, behandlats i proposition 1984/85:117. Propositionen behandlades avriksdagen . begärde i betänkandet en ny översyn avtjänsteansvaret och anförde bl.a. att utgångspunkten för denna översyn skallvara att en reell utvidgning av straffansvaret kommer till stånd. Riksdagenföljde utskotiet (JuU 1985/86:34, rskr. har redovisat endepartementspromemoria benämnd Myndighetsmissbruk (Ds 1988:32), vari föreslåsen utvidgning av det straffrättsliga ansvaret. Promemorian är för närvarandeföremål för remissbehandling. beslöt regeringen att tillkalla en utredare(kommunalansvars-utredningen. C 1986:02) med uppdrag att förutsättningslöst överväga behovet avåtgärder med syfte att motverka att kommuner och landstings- 19ö8/8y:SoUlkommuner överskrider gränserna för den kommunala kompetensen och sätter sigöver domstolarnas avgöranden. Utredningen beräknas avge sitt slutbetänkande ibörjan av . Ett motionsyrkande motsvarande det aktuella behandlades avutskottet i betänkandet SoU 1986/87:21. Utskottet ansåg det inteerforderligt med någon åtgärd från sida, då frågan om ett vidgatansvar övervägdes inom . En departementspromemoria om myndighetsmissbruk harnyligen redovisats. Utskottet anser inte att det finns anledning att överväganågot initiativ innan remissbehandling och beredning inom regeringskanslietär avslutad. Även kommunalansvarsutredningens redovisning bör avvaktas.Utskottet avstyrker därför motion So265 (m) yrkande 2. Annat bistånd än socialbidrag I motion So244 av och (båda s) yrkas att som sin mening ger regeringen till kännavad i motionen anförts om ett tillägg till 6 § i socialtjänstlagen attekonomisk prövning inte skall göras vid behov av bistånd som baseras på andraorsaker än behov av ekonomisk hjälp. Motionärerna hänvisar till motsvarandeförslag av socialberedningen. I 6 § socialtjänstlagen regleras den enskildes rätt tillinsatser inom . Den enskilde har rätt till bistånd för sinförsörjning och sin livsföring i övrigt, om hans behov inte kan tillgodoses påannat sätt. I specialmotiveringen till paragrafen isocialtjänstpropositionen (prop. 1979/80:1) sägs bl.a. följande. Rätten till bistånd är inte knuten till några särskiltangivna insatser. När det föreligger sådana förhållanden som anges i lagrummet,skall den enskilde beredas ekonomisk eller annan hjälp som är anpassad efterhans behov. Förhållandena i varje särskilt fall får därvid bestämma insatsernasart och utformning. Under rätten till bistånd kan således, förutom ekonomiskhjälp, falla t.ex. färdtjänst, social hemhjälp och plats i förskola lika välsom institutionell eller annan vård eller behandling. Rätten till bistånd inträder om den enskilde behöver hjälpför sin försörjning och sin livsföring i övrigt. Den som på grund av otillräckliga arbetsinkomster behöver ekonomisk hjälp kan vara berättigad till detta. Som ytterligare förutsättning för rätten till bistånd gäller emellertid att den enskilde själv saknar förmåga att tillgodose det föreliggande behovet. Den som är arbetsför och som kan beredas lämpligt arbete är endast tillfälligt och till dess att han själv kan klara sin försörjning berättigad till biståndenligt denna paragraf. När rätten till bistånd skall bedömas, skall det alltså vägasin i vilken omfattning den enskilde själv genom egna åtgärder kan tillgodose det ' 2 Gäller det ekonomisk hjälp måste hänsyn tas till såväl 1988/89:SoU 1 sådana omständigheter som har sagts som den enskildes egnatillgångar. Vägledning kan hämtas från den tillämpning ShjL har . Som framhölls omfattar rätten till bistånd inte baraekonomisk hjälp. Är den enskildes förhållanden sådana att han för sin dagligalivsföring är beroende av stöd- och hjälpinsatser i hemmet, men saknar hanmöjlighet att på egen hand skaffa sådan hjälp, kan han vara berättigad tillbistånd även om han har egna tillgångar. Rätten kan då t.ex. omfatta socialhemhjälp med skyldighet för den enskilde att delta i kostnaderna för dennagenom avgifter. Nar det blir fråga om andrainsatser än ekonomiska får det göras en helhetsbedömning av den enskildesförhållanden och en bedömning av vilka insatser som kan anses behövliga ochskäUga för att ge honom möjlighet att på egen hand klara sin livsföring. I 10 § socialtjänstlagen anges bl.a. att socialnämnden börgenom hjälp i hemmet, färdtjänst eller annan service underlätta för denenskilde att bo hemma. Enligt 35 § socialtjänstlagen får kommunen ta ut skäligaavgifter för plats i förskola, eller i fritidshem, färdtjänst, social hemhjälp,boende i eller annan liknande social tjänst. Det möter inte hinderatt ta ut avgift även om tjänsten lämnats såsom bistånd enligt 6 §socialtjänstlagen. Regeringsrätten har bl.a. i två avgöranden (RÅ83 2:82 Ioch II) prövat frågor om rätt till biståndi form av taxitransporter för äldre som nekats färdtjänst. Regeringsrättenkonstaterade att frågan om det enligt kommunens regler förelåg rätt till färdtjänstinte kunde prövas i sammanhanget. Däremot prövades rätten till bistånd förtransporterna. Domstolen ansåg därvid att hänsyn skulle tas till den enskildesmöjlighet att själv bekosta resorna. Socialberedningen har, mot bakgrund av rättsfallen, i betänkandetAktuella socialtjänstfrågor (SOU 1986:19 s. 139 f.) förordat en annantillämpningav biståndsbestämmelserna. När det gäller annat än ekonomisktbistånd bör, enligt beredningen, prövningen av om behovet kan tillgodoses påannat sätt göras endast i förhållande till den enskildes möjligheter att på detpraktiska planet själv eller t.ex. genom en generell service kunnatillgodose sina behov. Någon ekonomisk prövning bör inte göras. Socialberedningen har föreslagit ett tillägg till 6 §socialtjänstlagen för att markera att bistånd kan utges antingen som ekonomiskhjälp eller som annat bistånd. Beredningens betänkande har remissbehandlats ochbereds inom . Utskottet vill framhålla att en av centralauppgifter är att verka föratt handikappade och andra med behov av särskild hjälp eller servicefår möjlighet att delta i samhällets gemenskap och leva som andra. Dettakommer också till uttryck i socialtjänstlagen. I ett ärende om rätt till bistånd iform av sociala serviceinsatser skall det emellertid, liksom i andra ärenden ombistånd, göras en helhetsbedömning av den enskildes förhållan- ]3 Regeringsrätten har i vissa sådana fall funnit att man vid denna bedömningbör ta hänsyn till den enskildes förmåga att själv bekosta en 19öö/öy:oOUlönskad tjänst. Det är angeläget att dessa frågor klarläggs. Frågan harnyligen behandlats av socialberedningen i betänkandet Aktuella socialtjänstfrågor.Utskottet förutsätter att regeringen i samband med beredningen av betänkandetsöker undanröja de oklarheter som finns. Motion So244 (s) avstyrkssåledes. Bistånd till psykoterapeutisk behandling I motion So222 av och (båda s) yrkas att som sin mening ger regeringen till känna vad imotionen anförts om behovet av att klargöra ansvaret för den psykoterapeutiskabehandlingen i kommunerna. Enligt motionärerna bör ansvaret för att erforderligpsykoterapeutisk och liknande behandling lämnas endast åvila sjukvårdshuvudmannenoch inte kommunen. För att markera detta ansvar och mot bakgrund avhittillsvarande rättspraxis kan det, enligt motionärerna, finnas skäl attkomplettera socialtjänstlagen i denna del eller på annat sätt klargöra förberörda instanser sjukvårdshuvudmannens fulla ansvar. Enligt 3 § socialtjänstlagen har kommunen det ytterstaansvaret för att de som vistas där får det stöd och den hjälp som de behöver.Ansvaret innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Rätt till bistånd enligt socialtjänstlagen föreligger ominte behovet kan tillgodoses på annat sätt (6 §). Gränsdragningen mellan och sjukvårdenbehandlas i socialtjänstpropositionens 1979/80:1 allmänna motivering (s. 145f.). Det föredragande statsrådet avvisade en lösning med detaljerade reglerför ansvarsfördelningen som osmidig med hänsyn till svårigheterna att förutsealla gränsområden. I specialmotiveringen till 3 § anges bl.a. att det, vidosäkerhet om vilken huvudman som har att ombesörja vården, av lagrummet följerett ansvar för kommunen i avvaktan på att ansvarsfrågan löses (s. 524). I proposition 1981/82:97 om hälso- och sjukvårdslag, m.m.anslöt sig det föredragande statsrådet till den bedömning avgränsdragningsfrågorna mellan hälso- och sjukvården och somgjordes av föredraganden i socialtjänstpropositionen. Vidare anfördes bl.a.följande (s. 44). Hälso- och sjukvårdens vårdansvar bör i princip begränsastill att omfatta sådana vårdbehov som bedöms kräva insatser av medicinsktutbildad personal eller av sådan personal i samarbete med personal medadministrativ, teknisk, farmaceutisk, psykologisk eller social kompetens. Medmedicinskt utbildad personal avser jag även personal, vars utbildning inriktaspå patientomvårdnad och rehabilitering. Svårigheterna att i praktiken strikt tillämpa dessaavgränsningsprinciper kan vara betydande. Så kan t.ex. behovet av medicinskkompetens vara begränsat i tiden om än återkommande vid flera tillfällen.Kravet på kontinuitet i behandlingen kan i dessa fall göra det nödvändigt attfortsätta vårdeninom hälso- och sjukvården. Å andra sidan kan kravet på kontinuitet 1988/89:SoUl göra det motiverat att fortsätta en behandling inom den socialasektorn. Principerna för gränsdragningen kan följaktligen inte geen exakt vägledning om vilken vårdgivare som i varje enskilt fall harskyldighet att svara för att vårdbehovet tillgodoses. Detta förhållande fårdock inte leda till att en människa i en viss situation inte får den vård ochhjälp hon behöver. Det är därför synnerligen angeläget att en samverkan mellande olika vårdområdena kommer till stånd. Regeringsrätten har i avgörandet RÅ 84 2:63 i visst fallansett att rätt förelåg till bistånd för psykoterapeutisk behandling. Domstolenhänvisade bl.a. till att det av 3 § socialtjänstlagen följer att oklarhetbeträffande ansvarsfördelningen eller lämplig vårdform inte får leda tiU attden enskilde går miste om erforderlig behandling. Kommunens yttersta ansvar för behandlingen markeras även isocialstyrelsens allmänna råd (1985:1) Socialbidrag (s. 95 f.). I sammanhanget kan anmärkas att (S 1984:04) enligt sina direktiv (dir. 1984:46) bl.a. skall analysera i vilkenutsträckning ersättning skall kunna erbjudas patienter som får behandling medalternativa metoder inom ramen för nuvarande ersättningssystem. Utredningenberäknas vara slutförd . Det kan också erinras om att Rehabiliteringsberedningen (S1985:02), som beräknas avsluta sitt arbete , bl.a. skall prövaom det finns behov av och förutsättningar för att lämna ersättning frånsjukförsäkringen i förebyggande syfte. Antalet legitimerade psykoterapeuter uppgår till ca1 100. Merparten av dessa terapeuter är psykologer och således inte anslutnatill den allmänna sjukförsäkringen [läkarvårdstaxan (1974:699)]. Frågan om deltids- och fritidspraktiserandepsykoanalytikers och psykotera-peuters rätt att tillhöra den allmännaförsäkringen efter utgången av behandlades av i samband medregeringens förslag till 1983/om nya regler för anslutning avprivata vårdgivare till ersättningssystemet. Socialförsäkringsutskottetunderströk därvid i betänkandet SfU 1983/84:31 angelägenheten av att tillgångenpå psykoanalytisk behandling och utbildning inte minskade. Utskottet anslöt sigockså till vad som framhållits i socialutskottets yttrande SoU 1983/84:4 y,nämligen att frågan måste beaktas i sjukvårdshuvudmännens fortsatta planering.Ersättningsfrågan borde emellertid vara en angelägenhet mellanfritidspraktikerna och resp. sjukvårdshuvudman. behandlade frågan även i sittav godkända betänkande SfU 1986/87:1. Utskottet hade då inhämtat yttranden över en motion om olika konsekvenser av det s.k. Dagmarsystemet för psykoanalytiker och psykoterapeuter och ansåg att frågan om ekonomiskt stöd till psykoanalytisk utbildning borde bli föremål för särskild utredning. Utredningen borde ta upp olika frågeställningar, såsom frågan om ekono miskt stöd till de institut som svarade för utbildningen av psykoanalytiker, bedömningar om den psykoanalytiska verksamhetens framtida dimensione- 15 ring samtklarläggande av hur regionala skillnader i vårdutbudet motsvarade 1988/89:SoUl skillnader i vårdefterfrågan. I socialförsäkringsutskottets redovisadebetänkande SfU 1987/ 88:22 behandlade utskottet ånyo frågan och anförde därvidbl.a. att det inte fanns skäl att ändra reglerna om anslutning tillsjukförsäkringens ersättningssystem. Socialministern besvarade eninterpellation om ökade resurser för psykoanalytisk och psykoterapeutiskbehandling. Hon hänvisade bl.a. till att sjukvårdshuvudmännen under de senasteåren i ökad utsträckning anställt eller tecknat vårdavtal med psykoterapeuter. Efterfrågan på psykoterapi är stor. För många enskilda kanen utebliven behandling medföra ett stort personligt lidande. Det vilar därförsjälvfallet-ett ansvar på samhället att tillgodose vårdbehovet.Sjukvårdshuvudmännen måste därvid ta sitt ansvar för att bygga upp enverksamhet för psykoterapi och psykoanalys. Utskottet konstaterar att frågan om ersättning förpsykoterapeutisk behandling varit uppe i vid ett flertal tillfällenoch att några ändringar i nuvarande regler för anslutning till sjukförsäkringensersättningssystem inte är aktuella. Utskottet vill därförbetona vikten av att det skapas villkor så att en sådan vård kan ges. Allt flerterapeuter binds till sjukvårdshuvudmännen genom vårdavtal eller anställningar.Det är enligt utskottets mening viktigt att denna utveckling fortsätter. Bestämmelserna i socialtjänstlagen om rätt till biståndresp. kommunens yttersta ansvar för stöd och hjälp till dem som vistas ikommunen är generellt avfattade mot bakgrund av de mycket varierandeförhållandena i biståndsärenden. Utskottet kan inte förorda en inskränkning idessa socialtjänstlagens regler för att lösa det problem som tas upp imotionen. Motion So222 (s) avstyrks således. Hem för särskild tillsyn (§ 12-hem) 1 motion So208 av tn.fl. (in) yrkas attriksdagen hos regeringen begär förslag till lagstiftning om bättre fungerande §12-hem på sätt som anges i motionen. Motionärerna hänvisar till brister sompåvisas i JO-undersökning av hemmen och anför att bristerna måste åtgärdas.Motionärerna framhåller att det måste skapas § 12-hem som på ett betryggandesätt kan ta hand om unga lagöverträdare och återföra dem till ett normalt liv.För att detta skall kunna uppnås bör det övervägas om § 12-hemmen ånyo skall läggasunder statligt huvudmannaskap. Allt talar för att det finns behov av att i ökadutsträckning använda låsbara enheter och i vissa allvarliga fall även öppnamöjlighet till förlängd vistelse på sådana enheter för den ungelagöverträdaren. Även eftervården av de unga måste förbättras. motionärernabör regeringen återkomma till med förslag 1988/89:SoUlom förändringar med denna inriktning. Många av de unga som omhändertas för vård med stöd avlagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) behöversärskilt kvalificerad vård och behandling. 112 § LVU anges att för vård avunga, som på någon grund som anges i 1 § andra stycket andra punkten ellertredje stycket LVU (missbruk, brottslig verksamhet eller jämförbart beteende)behöver stå under särskilt noggrann tillsyn, skall finnas hem som är anpassadeför sådan tillsyn. Enligt 13 § LVU får den intagne underkastas vissa begränsningari rörelsefriheten. I 26 § socialtjänstförordningen stadgas att den unge undervissa förutsättningar får tas in på en enhet som är låsbar eller på annat sättinrättad för särskilt noggrann tillsyn. Vård på sådan låsbar enhet får pågåhögst i följd. Enligt en undantagsregel får vistelsen pågå längretid om vården övergår i öppnare former. beslutar, enligt regeringens bemyndigande,om vilka hem som skall anses som hem för sådan särskild tillsyn. Hemmen försärskild tillsyn har ersatt de förutvarande ungdomsvårdsskolorna. Den 1 januari1983 övergick huvudmannaskapet för dessa institutioner från staten tilllandstingskommuner och kommuner. I socialtjänstpropositionen 1979/80:1 markerades bl.a.behovet av kvalificerad personal och speciella lokalmässiga resurser vidhemmen. Det framhölls att institutionsvården bör ingå som ett led i ett längrevårdprogram (s. 342 f.). Även socialutskottet (SoU 1979/80:44 s. 79 f.) framhöllvikten av att institutionsvården ses som en del av ett störrebehandlingsprogram. Utskottet erinrade om vad det vid flera tidigaretillfällen anfört i fråga om nödvändiga resurser för vård vidungdomsvårdsskolor. Utskottet hade bl.a. framhållit att utvecklingen måsteföljas med uppmärksamhet så att inte vården försämras allvarligt i kvalitativtavseende. JO har i beslut redovisat en undersökningom hemmen för särskild tillsyn (JO:s ämbetsberättelse 1987/88 s. 144 f.).Beslutet har överlämnats till och . Ibeslutet anfördes sammanfattningsvis bl.a. följande. Utgångspunkten för mina överväganden har varit den iförarbetena till socialtjänstlagen klart uttalade målsättningen att hemmen försärskild tillsyn skall finnas kvar som en särskilt kvalificerad resurs inomsocialtjänsten för de mest utsatta gruppernas behov. De regler om resursansvar och planeringsansvar somsocialtjänstlagen innehåller har emellertid visat sig kunna äventyra ensådan målsättning. Det finns påtagliga risker för att de i lagstiftningenanvisade områdena för en resursplanering är för små. Det framstår inte längresom lika försvarbart att med landstingsområdet som bas hålla denkostnadskrävande resurs som hemmen utgör för att tillgodose behoven hos derelativt sett få ungdomar som det är fråga om här. Kraven på ett effektivtresursutnyttjande driverfram en breddning av verksamheten så att resurserna kan tas i anspråk 1988/89:SoUl för allt fler. Hemmens särskilda kompetens att möta de mestutsattas behov kan gå förlorad. Den minskade kostnadstäckning som huvudmannennumera får och det ökade kostnadsansvar som har lagts på kommunerna medverkartill denna förändring. som verksamheten vid hemmen för särskild tillsynstår inför förändringar, som kan leda till en knapphet på resurser,läggs den målsättningen fast att skall ta ett ökande ansvar förde unga lagöverträdarna. En förutsättning för sådana av statsmakterna uttaladeförväntningar sägs vara att bibehålls vid sitt ansvar för attgenom särskilt anpassade, väl kvalificerade insatser kunna möta behoven hosdessa unga. Det råder obalans mellan å ena sidan den målsättning som har uttalatsi fråga om de unga lagöverträdarna och å andra sidan de förändringar som nusker inom . Utvecklingen aktualiserar behovet av en breddning av basenför den verksamhet som hemmen för särskild tillsyn skall bedriva. Det kanifrågasättas om inte landet bör indelas i större regioner för att på så sättnå ett tillräckligt underlag för att dessa särskilt kvalificerade insatserskall kunna bibehållas som en resurs inom . Behovet av ettcentralt intagningsförfarande bör uppmärksammas.