bet · GC01LU23 · 1988-12-31 00:00:00 — 1988/89 :LU23 1988/89 LU23 Ibetänkandet behandlar utskottet i två mofioner framställda yrkanden rörandeansvaret för skador vid kärnkraftsolyckor. Utskottetavstyrker bifall till motionsyrkandena. Mot utskottets ställningstagandereserverar sig ledamöterna från , kommunisterna ochmiljöpartiet. 1988/89:L623av och (båda mp) vari yrkas 1. att beslutar begäraatt regeringen framlägger förslag till ändring av atomansvarighetslagen ienlighet med vad som i motionen anförts, 2. att beslutar begäraatt regeringen verkar för att strikt ansvar skall gälla vid kärnkraftsolyckorinternationellt. 1988/89:N463,yrkande 2, av m.fl. (c) vari yrkas att som sin meningger regeringen till känna vad i mofionen anförts om kärnkraftsindustrins ansvarför atomolyckor. Motionenhar, såvitt avser nämnda yrkande, av näringsutskottet överlämnats tilllagutskottet. Internationellabestämmelser om ansvarighet för skador som har orsakats av atomolyckor finns ien i avslutad konvenfion om skadeståndsansvar på atomenerginsområde. Konventionen jämte 1964 avslutat filläggsprotokoll trädde ikraft . Konventionen () i dess lydelse enligttilläggsprotokollet har ratificerats av 14 västeuropeiska stater, inbegripetSverige. EnligtPariskonventionen är innehavaren av en atomanläggning ansvarig för skador somuppkommer i samband med driften av anläggningen oberoende av vållande, dvs. Ansvaret skall vara begränsat till visst belopp för varjeolycka och vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti. År1963 avslutades i en konvention om supplerande statsansvar.Konventionen, som i det följande benämns filläggskonventionen, är ett 1Riksdagen 1988/89. Tilläggskonvenfionen jämte 1964 1988/89:LU23avslutat tilläggsprotokoll trädde 1974 och har numera tillträtts avelva av stater. Tilläggskonventionen syftar fill encivilrättslig reglering av frågan om ersättning av statsmedel vid storaolyckor. Enligt tilläggskonventionen utgår supplerande ersättning av statsmedeli den mån ansvarsbeloppet enligt inte förslår till fullersättning åt de skadelidande. Ersättningssystemet verkar i flera steg.Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det första steget. Eftersom ansvaret kanvariera i de olika konventionsstaterna, skall i ett andra steg den stat därinnehavarens anläggning är belägen bidra till att täcka skadorna med upp till70 miljoner särskilda dragningsrätter (en av Internationella valutafondenanvänd beräkningsenhet) eller . Till det tredjesteget, som omfattar intervallet 70-120 miljoner särskilda dragningsrätter,skall de stater som är anslutna till filläggskonventionen gemensamt betalaefter särskilt angiven beräkningsgrund. antog ett tilläggsprotokoll tillPariskonventionen och ett tilläggsprotokoll till tilläggskonventionen.Protokollen innebar bl.a. den ändringen att den maximala ersättning som kanutgå av statsmedel höjts och att samtliga beloppsgränser numera uttrycks isärskilda dragningsrätter. Tilläggsprotokollen har tillträtts av (prop.1981/82:163, LU 1982/ 83:15). Protokollet till trädde i krafthösten . De beloppsgränser som gäller enligt de två konventionernajämte det ännu ej ikraftträdda protokollet till tilläggskonventionen ärföljande. Det sammanlagda belopp upp till vilket den stat, vari denskadevållande anläggningen är belägen, ansvarar enligt ersättningssystemetsandra steg uppgår till 175 miljoner särskilda dragningsrätter (ca 1,45miljarder kronor). Ersättning enligt tredje steget utgår med sammanlagt högst300 miljoner särskilda dragningsrätter (ca ). Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk deli atomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen ligger Pariskonventionenoch filläggskonventionen. Eftersom protokollet till tilläggskonventionen inteträtt i kraft har de bestämmelser i atomansvarighetslagen som grundar sig påtilläggskonventionen - 1 och 31 §§ atomansvarighetslagen - inte heller satts ikraft. Efter ändring i atomansvarighetslagen (prop. 1987/88:139, LU 32) ärsedan den 1 januari 1989 aiomanläggningsinnehavarens ansvar (första steget)fastställt till för varje olycka. Ansvaret skall vara täcktav en obligatorisk försäkring, som skall motsvara av ansvarsbeloppet,eller av någon annan godtagbar ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagdaersättning som utgår enligt lagen (första-tredje steget) och somgrundas på tilläggskonventionsbestämmelserna är begränsad till 120 miljonerdragningsrätter eller i det närmaste per olycka. Gränsenmellan andra och tredje steget har inte tagits in i atomansvarighetslageneftersom gränsdragningen har betydelse endast för det inbördes förhållandetmellan konventionsstaterna. Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglernaom betalningsansvar, har i atomansvarighetslagen förts in ett fjärde steg sominnebär ett civilrättsligt ansvar för svenska staten. Gränsen för statsansvaretär satt så att det sammanlagda beloppet som står till förfogande för dem som lider skada på grund avdriften av en atomanläggning uppgår till tre miljarder /89:LU23 kronorper olycka. För ansvaret enligt detta fjärde steg gäller vissa iatomansvarighetslagen närmare angivna inskränkningar. Imotion L623 av och (båda mp) anförs att företagsom bedriver farlig verksamhet normalt är ålagda ett strikt och obegränsatskadeståndsansvar. För innehavare av kärnkraftsanläggning är emellertidansvaret begränsat till . Därefter övertar staten ansvaretoch svarar för skador upp till, enligt vad som uppges i motionen, fyramiljarder kronor. Mot bakgrund av att kostnaderna för reaktorhaveriet iTjernobyl beräknats till enbart i kande angivna beloppsbegränsningarna inte försvaras. Atomansvarighetslagen bördärför ändras så att kärnkraftsföretagen åläggs att ta fullt ansvar för sinverksamhet. 1 lagen måste dessutom föreskrivas att staten skall säkerställafullgoda reserver eller försäkringar för skador av Tjernobylolyckansstorleksordning. Motionärerna yrkar (yrkande 1) att hos regeringenbegär förslag till ändringar i atomansvarighetslagen i enlighet med vad sålundaanförts. Motionärernahävdar vidare att de av dem förordade principerna för ersättning bör gällaockså internationellt, så att kan kräva skadestånd för skador på svenskegendom som uppkommit till följd av reaktorhaverier utomlands. Enligtmofionärerna är det oacceptabelt att som i fallet Tjernobyl inte ansersig kunna ställa krav gentemot reaktorägaren. I motionen yrkas (yrkande 2) attriksdagen begär att regeringen verkar för att strikt ansvar skall gälla vidkärnkraftsolyckor internationellt. Imotion N463 av m.fl. (c) anförs, såvitt nu är i fråga, attTjernobylhaveriet visar vilka enorma skador en kärnkraftsolycka kan åstadkommaoch att de nuvarande ersättningsreglerna mot denna bakgrund är heltotillräckliga. Enligt motionärerna är det vidare rimligt att varje verksamhetbär kostnaderna för sina egna risker. Förutsättningarna för attkärnkraftsindustrin skall bära hela ansvaret för atomolyckor bör därför prövasutan dröjsmål. Motionärerna yrkar (yrkande 2) att regeringen ges till känna vadi motionen anförts om kärnkraftsindustrins ansvar för atomolyckor. Riksdagenhar behandlat frågor om ansvaret vidatomolyckor. Senast prövades frågorna vid behandlingen avproposition 1987/88:139 och två med anledning av propositionen väckta motionerom ändring i atomansvarighetslagen m.m. I proposifionen föreslogs en höjning avden övre gränsen för anläggningsinnehavarens ansvar från 500 miljoner kronortill för varje olycka (prop. 1987/88:139, LU 32). Imotionerna framfördes krav på ett obegränsat eller i vart fall avsevärt utökatansvar för kärnkraftsindustrin. En av motionärerna begärde dessutom att riksdagenskulle anmoda regeringen att verka internationellt för att nya konventioner omfullt skadestånd utarbetades för väridens reaktorinnehavare. I sitt av godkända betänkande i ärendet (LU1987/88:32) 1988/89:LU23 tillstyrkte utskottet bifall till propositionen ochavstyrkte mofionerna. I linje med vad utskottet tidigare uttalat i saken (se LU1986/87:1 y) anslöt sig utskottet till motionärernas uppfattning att ansvaretför atomskador i första hand bör bäras av kärnkraftsindustrin. Utskottet sågdärför med tillfredsställelse att propositionen innehöll förslag om en höjningav beloppsgränsen för anläggningsinnehavarens ansvar, vilket innebar attsvenska statens ansvar enligt det andra steget i ersättningssystemet lyftesöver på kärnkraftsindustrin. Vad gällde önskemålen i mofionerna underströkutskottet att det inte torde vara förenligt med att åläggaanläggningshavaren ett obegränsat ansvar. Att skulle lämna konventionenoch därmed ställa sig utanför det ersättningssystem som gäller i Västeuropaborde inte komma i fråga. En begränsning av ansvarsbeloppet måste följaktligenbibehållas. Utskottet framhöll att det för frågan om var gränsen föranläggningshavarens ansvar skulle dras var av väsenflig betydelse i vad mån detvar möjligt att täcka ansvarigheten genom försäkringar. EnligtPariskon-venfionen gäller nämligen att det skall finnas försäkring ellerekonomisk garanfi för anläggningsinnehavarens ansvar. Utskottet hänvisade tillatt det av propositionen framgick att det då inte fanns kapacitet påförsäkringsmarknaden för att teckna ansvarsförsäkring för högre belopp än enmiljard kronor. Eftersom ansvarsförsäkringen som regel måste tecknas så att denmotsvarar av ansvarsbeloppet kunde ansvarsgränsen inte sättas fill högrebelopp än vad som föreslagits i propositionen, dvs. Med hänsyn till det anförda kunde utskottet inte delamotionärernas uppfattning att någon omprövning av anläggningsinnehavarensansvarighet då borde komma till stånd. Utskottet förklarade sig emellertidförutsätta att regeringen med hänsyn till frågans vikt noga följde utvecklingenpå området och efter hand som förhållandena på försäkringsområdet medgav dettill återkom med förslag om höjning av beloppet föranläggningshava-res ansvarighet. Vad gällde svenska statens särskilda ansvarutgick utskottet från att - så som också hade förutskickats i propositionen -regeringen senare skulle komma att ta upp frågan om en höjning av beloppet. Medanledning av vad som hade anförts i motionerna underströk utskottetavslutningsvis vikten av att regeringen verkar för att de internationellaöverenskommelserna på atomansvarighetens område får en så bred anslutning sommöjligt och tar till vara de möjligheter som finns till förbättringar aversättningssystemet vid atomskador. I betänkandet behandlar utskottet två motioner rörandeansvaret för skador vid kärnkraftsolyckor. Internationella bestämmelser om skadeståndsansvar påatomenergins område finns i och 1963avslutad filläggskonvenfion jämte filläggsprotokoll till dessa (se ovan s.1-2). Dessa överenskommelser, till vilka i likhet med flertaletvästeuropeiska stater anslufit sig, innebär i huvudsak följande. läggningär ansvarig för skador som uppkommer i samband med driften av 1988/89: LU23 anläggningenoberoende av vållande, dvs. på objektiv grund. varabegränsat till visst belopp för varje olycka och vara täckt av försäkring ellerannan ekonomisk garanti. I den mån innehavarens ansvar inte räcker till för att gede skadelidande full ersättning har de konventionsanslutna staterna ett ienlighet med särskilda beräkningsgrunder fastställt supplerande ansvar. Bestämmelser om ansvar för atomskador finns för svensk deli atomansvarighetslagen (1968:45). Till grund för lagen ligger deinternationella överenskommelser till vilka är anslutet. Aiomanläggningsinnehavarensansvar är - efter lagändring som trädde i kraft (prop.1987/88:139, LU 32) - fastställt till för varje olycka.Ansvaret skall vara täckt av en obligatorisk försäkring, som skall motsvara av ansvarsbeloppet, eller av någon annan godtagbar ekonomisk garanti. Denhögsta sammanlagda ersättning som, inberäknat det supplerande statsansvaret,utgår enligt lagen uppgår till i det närmaste en miljard kronorför varje olycka. Utöver de nu nämnda, av konventionerna föranledda reglernaom betalningsansvar, har i atomansvarighetslagen förts in bestämmelser omcivilrättsligt ansvar för svenska staten. Gränsen för statsansvaret är satt såatt det sammanlagda beloppet som står till förfogande för dem som lider skadapå grund av driften av en atomanläggning uppgår till perolycka. I motion L623 av och (bådamp) anförs att de beloppsgränser som gäller för ansvaret vid kärnkraftsolyckorär helt otillräckliga och att kärnkraftsföretagen bör åläggas att ta fulltansvar för sin verksamhet. Vidare bör staten ha skyldighet att säkerställafullgoda reserver eller försäkringar för skador som uppkommer vid storaolyckor. Motionärerna yrkar (yrkande 1) att hos regeringen begärförslag till ändringar i atomansvarighetslagen i enlighet med vad sålundaanförts. Vidare hävdar motionärerna att bör ha möjlighet att krävaskadestånd för skador på svensk egendom som uppkommit till följd avreaktorhaverier utomlands. I motionen yrkas (yrkande 2) att begär attregeringen verkar för att strikt ansvar skall gälla vid kärnkraftsolyckorinternationellt. Också i motion N463 av m.fl. (c) anförs attde nuvarande ersättningsreglerna vid kärnkraftsolyckor är helt otillräckliga.Enligt motionärerna är det rimligt att kärnkraftsindustrin i likhet med annanverksamhet får bära hela ansvaret för de risker som är förenade medverksamheten. Mofionärerna yrkar (yrkande 2) att ger regeringen fillkänna att förutsättningarna för en sådan utökning av kärnkraftsindustrinsansvar bör prövas utan dröjsmål. Frågan om ansvaret vid atomolyckor prövades isamband med att tog ställning till proposition 1987/88:139, variföreslogs en höjning av anläggningsinnehavarens ansvar från 500 miljoner kronortill per olycka, och i anslutning till propositionenframställda motionsyrkanden med krav på obegränsat eller väsentligt utökatansvar för kärnkraftsindustrin. I sitt av godkända betänkande iärendet (LU 1987/88:32) tillstyrkte lagutskottet bifall till propositionen ochavstyrkte motionerna.Utskottet hänvisade därvid till att det inte torde vara förenligt 1988/89:LU23med att ålägga anläggningsinnehavaren ett obegränsat ansvar.Att skulle lämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i borde inte komma i fråga. Utskottetkonstaterade vidare att enligt konventionen anläggningsinnehavarens ansvarmåste vara täckt av försäkring eller ekonomisk garanti samt att kapaciteten påförsäkringsmarknaden inte tillät att ansvarsgränsen sattes till högre belopp än800 . Vad gällde frågan om svenska statens särskilda ansvarförklarade sig utskottet utgå från att - som också hade förutskickats ipropositionen - regeringen senare tog upp frågan om en höjning av beloppet. Vad utskottet sålunda anförde äger alltjämt gilfighet.Utskottet kan därför lika litet nu som då frågan behandlades finnaatt någon omprövning av anläggningsinnehavarens ansvar bör kommatill stånd. Utskottet förutsätter emellertid liksom att regeringen medhänsyn till frågans vikt noga följer utvecklingen på området och efter hand somförhållandena på försäkringsområdet medger det till återkommer medförslag om höjning av ansvarighetsbeloppet för anläggningsinnehavaren.Utskottet utgår vidare från att regeringen senare tar upp också frågan om enhöjning av beloppsgränsen för svenska statens särskilda ansvar. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill mofionerna L623, yrkande 1, och N463, yrkande 2. Med anledning av yrkande 2 i motion L623 vill utskottethänvisa till att anläggningshavarens ansvar enligt äroberoende av vållande, dvs. i juridisk mening strikt. I den månskadeståndsreglerna i konventionen kan göras tillämpliga är såledesmöjligheterna att utfå skadestånd förmånligare för den skadedrabbade än vad somgäller i allmänhet. Som utskottet framhöll i sitt ovan nämnda betänkande våren1988 är det självfallet angeläget att regeringen verkar för att deinternationella överenskommelserna på atomansvarighetens område får en så bredanslutning som möjligt och tar till vara de möjligheter som finns tillförbättringar av ersättningssystemet vid atomskador. Något särskilt uttalandehärom från sida är emellertid inte erforderligt. Utskottetavstyrker följaktligen bifall också till motion L623, yrkande 2. att avslår motionerna 1988/89:L623 och1988/89:N463, yrkande 2. Närvarande: (). (), (), 1988/89:LU23 (),(), (), (), (),(), (), Sfina (), (vpk), (), (), () och EwaHedkvist (). (), (), (vpk) och () anser delsatt den del av utskottets yttrande som på s. 6 börjar med "" och slutar med "L623, yrkande 2" bort ha följandelydelse: Vadavser frågan om avsevärt ökat ansvar för ägarna av kärnkraftsanläggningarkonstaterar utskottet att anslutning till på grundav kravet på försäkring innebär vissa komplikationer når det gäller att åläggakärnkraftsindustrin ett obegränsat eller radikalt utökat ansvar. Med hänsyntill de enorma skador- vida överstigande nuvarande beloppsgräns på 3 miljarderkronor - som kan bli följden av en kärnkraftsolycka och till det principielltfelaktiga i att kärnkraftsindustrin tillåts utgöra undantag från regeln attvarje bransch inom näringslivet skall bära sina egna kostnader och inte fåövervältra dessa på samhället är det emellertid synnerligen viktigt att ingavägar som kan leda till uppnåendet av ett sådant utökat ansvar lämnas oprövade.Det finns exempel på att det är faktiskt möjligt att belastaanläggningsinnehavare med ett högre ansvar än vad som gäller enligt den svenskalagstiftningen. I vissa andra länder har man nämligen, utan hinder avPariskonventionen, kunnat ålägga innehavarna ett mycket högre ansvar än vad somgäller för svenskt vidkommande. - Skulle det visa sig att dessa vägar inte ärframkomliga när det gäller att ålägga kärnkraftsindustrin ett obegränsat ellerradikalt utökat ansvar bör enligt utskottets mening konsekvensen bli attkärnkraftsindustrin måste upphöra med sin verksamhet. Motbakgrund av det anförda och med hänsyn till frågans utomordentligt storabetydelse anser utskottet att regeringen utan dröjsmål bör prövaförutsättningarna för att genomföra ett fullt ansvar för kärnkraftsindustrin-eller i vart fall radikala höjningar av ansvaret - för atomolyckor. Om detbedöms erforderligt bör verka för tillägg fill gällande konvenfioner isyfte att uppnå ett utökat ägaransvar för atomolyckor och för att garanteraskadelidande full ersättning. Detär vidare synnerligen angeläget att regeringen verkar för att de av utskottetnu förordade ersättningsprinciperna får en sådan internationell spridning attkärnkraftsindustrins fulla ansvar kommer att gälla inom och mellan alla länder. sålunda anfört bör med bifall till motionerna L623 och N463yrkande 2 som sin mening ge regeringen till känna. deb att utskottetshemställan bort ha följande lydelse: 1988/89:LU23 attriksdagen med bifall till motionerna 1988/89:L623 och 1988/ 89:N463 yrkande 2som sin mening ger regeringen till känna vad utskottet anfört. gotab 88333, 1989