bet · GC01KU14 · 1988-12-31 00:00:00 — Inte heller SÖ och /SR anser behov föreligga av ändring isekretesslagen i de delar som tas upp i motionerna. Samarbetsgruppen KALV och motsätter sig kraftigtändringar i sekretesslagen som syftar till atf underlätta informationsutbytetpå vårdområdet. I stället förordar föreningarna en skärpt sekretess påområdet. Remissinstanser som förordar större möjligheter tillinformationsutbyte JO förordar en sådan ändring av den s.k. generalklausulen(14 kap. 3 § SekrL) atf en möjlighet till uppgiftslämnande mellan socialtjänstoch sjukvård öppnas, när uppgiftslämnandet framstår som oundgängligen nödvändigtmed hänsyn till den enskildes behov av omsorg. JO fillägger att det infe finnsskäl att därutöver utvidga tillämpningsområdet för generalklausulen. JO hänvisar bl.a. till de svårigheter som påtalats avutredningen om def ofödda barnet i fråga om eft nödvändigt samarbete mellanmyndigheter. Men även i andra situationer än den av utredningen nämnda kanbehovet av en samverkan mellan myndigheter framstå som så stort att ettuppgiftslämnande bör kunna komma i fråga även om samtycke till detta inte kannås, anför JO. Många av de missbrukare, som tillfälligt beredspsykiatrisk eller somatisk vård på sjukhus, har stort behov av socialtjänstensinsatser efter utskrivning från sjukhuset. Kan den enskildes samtycke inte nåssaknar sjukvården möjligheter att förbereda en utskrivning i samråd medsocialtjänsten. Det framstår enhgt JO:s mening som mindre välbetänkt att tvåmyndigheter, som har ett gemensamt ansvar för en grupp hjälpbehövandemänniskor, till följd av sekretessreglernas utformning infe skall kunnasamverka i omsorgerna om den enskilde. På motsvarande sätt kan det försocialtjänsten vara angeläget att fill skydd och hjälp för den enskilde kunnainformera sjukvården. Det kan t.ex. gälla en pafient inom den psykiatriskavården, som enligt hemtjänstpersonalens bedömning fillfälligt behövermedicinska omsorger i det egna boendet. Uppmärksammas bör även den samverkan i vårdgrupper mellansocialtjänst och sjukvård som förekommer inom äldreomsorgen i många kommu- 1988/89:KU 14 I ettsådant arbetslag för uppsökande verksamhet kan det vara nödvändigtaft utbyta uppgifter om enskilda vårdfägare utan att deras samtyckedessförinnan kan inhämtas. och sjukvården är från integritefssynpunktsärskilt känsliga områden. En förtroendefull samverkan mellan myndigheten ochden enskilde fömtsätter en sträng sekretess. Def bör emellertid även medbeaktande härav finnas utrymme för en samverkan mellan ochsjukvården, vars verksamhetsområden så nära griper in i varandra. Även utanden enskildes samtycke bör därför uppgifter kunna lämnas mellan dessa vårdområden,när ett sådant uppgiftslämnande framstår som oundgängligen nödvändigt.Motsvarande bör gälla särskilda verksamhetsgrenar inom dessa vårdområden. RA konstaterar aft sekretessen inom sjukvården är med nugällande regler mycket sträng. De överväganden som ligger bakom dettaståndpunktstagande finns def anledning aft fortfarande godta. En viss mildringav bestämmelserna genomfördes dock . Det kan, enligt RÅ,emellertid fortfarande finnas skäl att ifrågasätta om reglerna på området (14:2femte stycket sekretesslagen) i alla situationer tillgodoser olika intressen påett rimligt och rikfigt sätt. I fall då misstankar uppkommer om t.ex. sådan allvarligbrottslighet som grov misshandel och försök fill mord eller dråp är resultatetav brottsutredningen ofta beroende av att bevisning kan införskaffas så snabbtsom möjligt. Detta gäller i särskilt hög grad uppgifter om arten ochomfattningen av uppkomna kroppsskador. I vissa fall kan de restriktivasekretessreglerna inom sjukvården här utgöra eft hinder, anförs def. RÅ pekardärvid på fall, redovisade från och , där hinder ansettsföreligga för utlämnande av uppgifter då för våld utsatta personer kommit intill sjukhus så svårt skadade att de infe kunnat lämna sitt samtycke fillutlämnandet. Aft det skall föreligga hinder mot att lämna ut uppgifter i sådanasituationer ter sig. enligt RÅ, som ytterst svårförståeligt. I förarbetena till ändring i SekrL, som innebaren viss uppmjukning av sekretessen, diskuterades alternativ som medgav störremöjligheter till uppgiftslämnande fill polis- eller åklagarmyndighet. RÅ pekarpå dessa alternativ och anför att en lösning som också kan diskuteras är aftgöra generalklausulen i 14 kap. 3 § SekrL eller en "förstärkt"variant av denna tillämplig på området. Direkt stötande resultat skulle då,enligt RÅ, kunna undvikas. RÅ hänvisar också till att för narkotikabrottmisstänkta m.fl. kan förklara besvärande penninginnehav med att socialbidragutgått. En sådan uppgift kan inte kontrolleras med dé sociala myndigheterna. anser aft det finns fullgoda skäl att seöver aktuella delar av sekretessbestämmelserna. Styrelsen anför att def ärangeläget att en sådan översyn sker snabbt. I lagstiftningen för de olikavårdområdena har angivits samhällets mål och syften inom dessa områden. Verketframhåller att de principer som där redovisas infe alltid överensstämmer medsekretesslagens regler. Sekretesslagens ställning av speciallag har inneburitatt tolkningen av den lagens bestämmelser haft företräde framför de principersamhället slagit fast för de olika vårdområdena. Som exempel kan nämnasmöjligheterna fill samverkanmellan olika vårdgivare, behandling i team där teammedlemmarna representerarenligt sekretesslagen skilda verksamhetsområden och utlämnande av uppgiftertill medpafienter, när en pafient deltar i grupptera-pi. De sekretessproblemsom uppkommit har inte sällan fått lösas genom en extensiv tolkning av 1 kap. 5§ sekretesslagen, något som är principiellt betänkligt. En rimligare lösning äratt sekretesslagen underordnas de mål och syften som angivits i vårdlagarna. Styrelsenpekar på aft en enskild som kommer i kontakt med ett vårdområde inte sällan harbehov av insatser också från andra vårdområden. En missbrukare kan behöva stödfrån såväl socialtjänst som hälso- och sjukvård, en psykiskt sjuk är oftastarkt beroende av aktivt stöd från för atf en rehabilitering iöppen vårdform skall lyckas, en psykiskt utvecklingsstörd förutsätts kunnarepliera på samhällets socialtjänst och hälso- och sjukvård (2 § jämfört med 1§ första stycket nya omsorgslagen) osv. Denna samverkan mellan vårdområden ärofta en förutsättning för eft lyckat resultat. En helhetssyn på människan ochhennes problem, svårigheter och möjligheter kräver en samordning av fleravårdområdens resurser. Gränsernaför dagens vårdområden - och därmed också områdesgränser enligt sekretesslagen- är i flera fall historiskt betingade och inte alltid direkt relaterade tillden enskildes behov av insatser. Dessa en gång klara gränser håller på attsuddas ut. Psykiatrisk vård innebär ofta behov av kurafiva, sociala och andrainsatser som inte är av renodlad medicinsk art. Inom insättsindividinriktade insatser av läkare, sjuksköterskor, psykoferapeuter m.fl. somtill sin karaktär är att hänföra fill hälso- och sjukvården, t.ex. verksamhetenvid behandlingshem och av drivna alkoholpolikliniker. Vidinförandet av nya omsorgslagen förutsattes att den lagen skulle ge särskildaomsorger utöver vad samhället i övrigt hade aft lämna den enskilde. 1regeringens proposition (1987/88:176) Äldreomsorgen inför 90-talet talas ombehovet av en utökad samordning av samhällets insatser för äldre och mellankommuner och landsfing. Dettainnebär bl.a. att sekretesslagens gränser mellan olika verksamhetsområdensåväl inom som utom samma myndighet i prakfiken blir allt svårare aftupprätthålla. Även andra utvecklingstendenser ger sådana effekter. I sambandmed kommundelsnämnder inom t.ex. kan följden bli att sammapersoner kommer att vara verksamma inom flera sekretessområden . Verketpekar även på några situationer där det, enligt verket, råder bristandeöverensstämmelse mellan bestämmelserna på området. Vadgäller frågan om skilda verksamhetsområden (1 kap. 3 § andra stycketsekretesslagen) vidhåller sin tidigare redovisade uppfattning.Det kan i och för sig diskuteras om olika delar av ett landstings sjukvårdandeverksamhet skall ses som skilda verksamhetsområden i sekretesslagens mening.Styrelsen har i annat sammanhang internt gjort en genomgång av konsekvenser avatt använda klinikbegreppet som grund för verksamhetsområde enligtsekretesslagen. Därvid framkom atf def var mindre lämpligt att använda eftbegrepp som inte längre finns kvar i hälso- och sjukvårdslagen och varsinnebörd inom hälso- och sjukvården infe är formellt reglerat. Vidare framkomaft klinikbegreppet har så vitt skilda betydelser hos olika (till yttrandet) sjukvårdshuvudmänoch inom olika delar av den sjukvårdande verksamheten att begreppet avpraktiska skäl infe bör användas i detta sammanhang. Styrelsen framhåller att utlämnande av uppgifter mellan myndigheterutgör en komplicerad och svårbemästrad fråga. Utöver vad som fidigare anförtsframhåller den omfattande kritik som framförts frånvårdområdena beträffande utlämnandebestämmelsernas svåröverskådlighet. Dessabestämmelser finns förutom i sekretesslagen i de mest skiftande författningaralltifrån regeringsformen till av regeringen utfärdade förordningar. Det är ipraktiken omöjligt att kräva att personal som infe har juridisk utbildningskall känna till alla dessa bestämmelser. anser aft någon form avgeneralklausul är angelägen även på socialtjänst- och sjukvårdsområdet. Dennageneralklausul bör följas av utförliga motivuttalanden avseende tillämpningen. Kriminalvården konfronteras med sjukvårds- och socialfjänsfsekretessi samband med de utredande, kontrollerande och vårdande uppgifter som åvilardess myndigheter beträffande broftsmissfänkta och dömda personer. I vissasammanhang skall kriminalvården också tillämpa sjukvårdssekretess. Nuvarande sekretesslag har, enligt verket, på olika sättförsvårat dessa uppgifter. Problemets omfattning beror på att kriminalvårdensklienter i långt högre grad än genomsniftsmedborgaren är aktuella hosflera vårdorgan och atf samverkan mellan dessa organ är en förutsättning förett meningsfullt rehabiliteringsarbete. Samfidigt är en del klienter - i vartfall till en början - misstänksamma, kanske t.o.m. myndighetsfienfliga ochovilliga aft bryta sekretessen. En särskild komplikation har HIV/AIDS medfört. I genomsnittca av kriminalvårdens totala klientantal är narkotika- ochbiandmissbrukare. De företer ett uttalat riskbeteende och bör bli föremål förintensiv och enhetlig påverkan att ta emot behandling. De senaste årenssatsningar på samverkan socialtjänst-kriminalvård har inneburit klara framstegmot eft gemensamt förhållningssätt och effektivare handläggning. En strikttillämpning av sekretesslagen motverkar dock dessa strävanden i individuellaärenden. Den nya straffbestämmelsen för eget bruk av narkotika kan innebäraytterligare komplikationer. I fråga om "kontrollfunktionen" anförkriminalvårdsverket att de ur sekrefessynpunkt problematiska fallen återfinnsbland dem som dömts fill "vanlig" skyddsfillsyn med föreskrift omvård eller behandling eller som av övervakningsnämnden ålagts sådan föreskriftunder verkställighet av skyddstillsyn eller under villkorlig frigivning. förutsätter inte formellt klientens medgivande. Denne är oftamotiverad vissa perioder men föreskriften avser att göra def besvärligare aft"tappa taget". Speciellt i övervakningsnämndsfallen föreligger en"misskötsamhet", d.v.s. klientens missbruk eller annat icke önskvärtbeteende innebär en klar risk för återfall i brott och erbjudanden om stöd ochbehandling har infe givit något resultat. Utan möjlighet till uppföljning är enbehandlingsföreskriff emellerfid meningslös. Sekretessreglerna för exempelvisalkoholpolikliniker, psykiatriska öppenvårdsmotfagningar ochnarkomanvårdsbaser medger infe information utan klientens medgivande ochmotverkar därför de vårdambitio- ner sombåda myndigheterna egentligen är eniga om. De frivårdsdistrikt som har tillgångtill konsultläkare klarar uppföljningen bättre, men uppgifterna kan då stannahos denne läkare och inte vidarebefordras till skyddskonsulenten. En dom ellerett övervakningsnämndsbeslut borde enligt mening brytasekretessen. Kriminalvårdens omvårdnadsfunkfion förutsätter i hög gradgoda kommunikationer med bl.a. socialtjänst och sjukvård. Med socialtjänstenfungerar det i allmänhet bra utan alltför mycket formaliteter. Klientensmedgivande föreligger ofta muntligt - något annat vore tungrott och krävs infeheller. Komplikationer inträffar emellertid i allt fler fall, speciellt när detgäller de tunga missbruksfallen, där klienten är negativ till att myndigheternasamarbetar. En missbrukare anser inte sällan aft allt som försvårar fortsattmissbruk är "men". Kriminalvårdens sekretess medger visserligen aftuppgifter lämnas ut då det behövs för att arbetet skall kunna fullgöras - menmotparten från eller sjukvården får inte medverka. Detta kanleda till orimliga situationer som t.ex. att en intagen läggs in på sjukhus förakut vård men atf anstalten nekas uppgift om diagnosen då han återkommer.Samarbetet försvåras även av aft sekretessbestämmelserna tolkas olika frånhandläggare fill handläggare hos de olika myndigheterna. HIV-smittan har aktualiserat en ytterligare komplikation.I dessa frågor, liksom i andra uppgifter som härrör från sjukvården gällerhälso- och sjukvårdssekretessen. Detta har klarlagts genom prop. 1986/87:2 medförslag till bl.a. vissa ändringar i sekretessreglerna för effekfivare insatsermot spridning av /HTLV III. Sådana uppgifter kan alltså infe lämnas ut motklientens vilja till utomstående myndighet. Uppgifter från sjukvårdspersonalen fill styresmannen vidsamma anstalt kan lämnas enligt 37 § KvaL. Däremot finns inget klart lagstödför aft uppgifter lämnas från sjukvården på en anstalt till andrakriminalvårdsenheters sjukvårdspersonal. 1 kap 3 § SekrL har beträffandesjukhuskliniker tolkats olika av t.ex. å ena ochsocialstyrelsen å andra sidan. För kriminalvårdens integreradebehandlingsarbete är def, framhåller styrelsen, vikfigt atf lagreglernautformas så aft det i eft enskilt fall kan lämnas uppgifter om en klient mellanolika kriminalvårdsmyndigheter. anser aft deremitterade mofionerna bör aktualisera en översyn av sekretesslagstiftningen.Enligt nämnden bör en sådan utredning också ta upp andra frågor än dem somberörts i motionerna och den PM som utarbetats inom utskottets kansli. Direktivenbör sålunda vara relativt vida, så att frågor som aktualiseras underutredningens gång kan behandlas. Med hänsyn till den mångfasetferade verksamheten och dendynamiska utvecklingen inom området i både medicinskt och organisatoriskthänseende bör def därvid övervägas, om inte sekretessbestämmelserna för hälso-och sjukvården och kanske även bör samlas i en särskild lag. Detskulle enligt nämndens mening kunna underlätta den praktiska handläggningenvid institutioner av olika slag av dessa ofta komplicerade och känsliga frågor. 1988/89:KU 14 Psykiatriska nämndenfinner en översyn av sekretessreglerna inom hälso- 1988/89:KU14. ochsjukvården och av den enskildes integritetsskydd i de olika vårdlagarna Bilaga 2 påkallad. Nämnden anför atf def ofta krävs ett intensivt samspelmellan (till yttrandet) skilda myndigheters insatser för att de enskildamyndigheternas åtgärder var för sig skall ge önskat resultat. Bestämmelser omsekretess kan ibland hindra eller försvåra nödvändigt informationsutbyte isådana fall. I ett antal av nämndens ärenden har framkommit uppgifter om aftsekretess mellan myndigheter vållat problem för planering och genomförande avvården, t.ex. vid förberedelsen av en .försöksutskrivning. Rikspolisstyrelsendelar motionärernas önskemål om en översyn av lagstiftningen på området ochanser aft det är angeläget atf den skyndsamt kommer till stånd. Enligt rikspolisstyrelsensuppfattning utgör sekretesslagen fortfarande i viss utsträckning ett hindermot ett gott informationsutbyte mellan myndigheter. Enligt vad som kommit fillstyrelsens kännedom tolkas bl.a. sjukvårdssekrefessen olika i landet - t.o.m.inom samma sjukvårdsinrättning. {styrelsen) ser med stor tillfredsställelse på att socialutskottet nu synesberett att ta eft samlat grepp på sekretessfrågorna inom vården. Förbundetanser aft mofionerna bör föranleda att en särskild utredning tillsätts förändamålet. Det understryks därvid särskilt att det i direktiven till en sådanutredning bör ingå aft överväga om bestämmelserna i sekretesslagen och en delandra författningar om hälso- och sjukvårds- och socialtjänstsekretessen kan samlasi en gemensam fristående lag som ger den överskådlighet och praktiskahanterbarhet som i så hög grad är önskvärd men som inte kan anses vara förhanden i nu gällande lagstiftningskomplex. En sådan utredning bör också varaoförhindrad att ta sig an även andra frågor inom hälso- ochsjukvårdssekrefessen än dem som behandlas i de aktuella motionerna ochutskoftskansliets PM, t.ex. sekretessfrågor vid överlåtelse av driftansvar förprimärvård från landsting till kommun med stöd av lagen (1985:1089) om försöksverksamhetinom hälso- och sjukvårdens område samt andra därmed nära sammanhängande frågorsom föranleds av "privatisering" av primärvård, kommunalisering avomsorger om psykiskt utveck-hngsstörda med stöd av 12 § omsorgslagen m.m. Länsstyrelseni (socialenheten) anser, i likhet med vad som redovisas bl.a. ivissa motioner, att skäl föreligger atf den s.k. generalklausulen får utvidgadtillämpning fill att gälla hela vårdområdet. Länsstyrelsenserfarenhet av tillämpningen av sekretesslagen med dess nuvarande utformning äratf sekretesskyddet för den enskilde har fått en så framskjuten betydelse atfett angeläget samarbete mellan vårdande myndigheter fill gagn för den enskildeibland försvåras på ett oacceptabelt sätt. Dennuvarande ordalydelsen i generalklausulen, första stycket, skulle i och för sigkunna bibehållas under förutsättning att en tydlig markering görs i lagensförarbeten atf en särskilt restriktiv tillämpning av densamma skall gälla inomvårdområdet. Genom en sådan förändring i sekretesslagstiftningen skulle deflesta av de problem som framförts från olika håll lösas. Någon större risk förallvarliga men för den enskilde behöver infe befaras eftersom demyndigheter som skulle få utbyta uppgifter med varandra är skyldiga att iakttaden starka sekretess som reglerar deras områden. Eftersom ett användande avgeneralklausulen föreslås få ske mycket återhållsamt skulle, självfalletömtåliga uppgifter som enskild lämnat till tjänsteman i förtroende inte kunnautlämnas med stöd av den. Enligt är den föreslagna utvidgningen avgeneralklausulens fillämpningsområde faktiskt en förutsättning för etteffektivt samarbete mellan myndigheterna som ytterst syftar till en adekvatvård av den enskilde. I detta ligger också ett samhälleligt intresse i en tidmed alltför begränsade ekonomiska resurser på många håll inom vårdområdet. I lagens förarbeten skulle också kunna markeras attmyndigheterna i första hand skall försöka inhämta den enskildes samtycke menatt om detta inte är möjligt eller är förenat med stora praktiska svårigheteren intresseawägning får göras i enlighet med generalklausulen. Länsstyrelsenunderstryker aft det i vissa lägen, särskilt när det gäller socialt gravthandikappade människor, infe alltid är möjligt eller praktiskt genomförbart attfå erforderligt samtycke. vill också påpeka atf nuvarandesekretesslagstiftning, då det gäller begränsningen i möjligheterna atf utanenskilds medgivande utbyta sékretessbelägd information mellan myndigheter påvårdområdet, inte tycks ha fått full genomslagskraft hos de tillämpandemyndigheterna. Den föreslagna ändringen skulle således även innebära enanpassning till den verklighet som råder på sina håll . LO instämmer och hänvisar till de synpunkter som inhämtatsfrån . Förbundet finner def motiverat atf seöver lagstiftningen och något begränsa den strikta sekretessen mellan myndigheteroch mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet. Förbundet anser aft sekretesslagens utformning i och försig är i huvudsak fillfredsställande. Från förbundets sida pekas dock påsjukvårds- och socialtjänstpersonalens legitima intresse av atf få del av sådaninformation om patienter/klienter som den behöver för att kunna skydda sig motexempelvis våld och smitta. Tillgång fill sådana uppgifter från eft annatförvaltningsområde är ofta en förutsättning för att man inomsjukvården eller skall kunna besluta om hjälp- och behandlingsinsatsersom svarar mot den enskilde vårdtagarens behov. anför atf en detaljreglering intetorde vara möjlig av alla de undantag från grundregeln om sekretess som kankomma i fråga. Sällskapet föreslår i stället att tillämpningen avgeneralklausulen utvidgas till aft även omfatta dessa områden. Nämnda klausulkan kompletteras med uttryckliga undantag på områden, där sekretessen bör varasärskilt känslig. Under förutsättning atf intresseavvägningen sker med denenskilda patientens bästa som mål kan man härigenom uppnå flexibilitet ochnyansering i grundregelns tillämpning i de många olika situationer rörandetystnadsplikt och utlämnande av allmänna handlingar som inträffar ipraktiskt arbete. En principiellt viktig åtskillnad bör, enligt sällskapet,gälla mellan uppgifter som används för övervakning och kontroll av den enskilde individbaserade uppgifter vilka - såsom i forskningsregistren 1988/89:KU14 - endast används för atf länka uppgifter mellan olikafillfällen och olika Bilaga 2 register,men där alla data redovisas på gruppnivå och det aldrig gäller en (till yttrandet) granskning av den enskilde. anser atten kommitté/ utredare bör tillsättas med uppgift att göra en grundlig översynav sekretesslagen. Därvid bör också utbildningen i dessa frågor belysas. bestämda erfarenhet är att sekretessen inomsocialtjänsten oftast är så hård, eller "bokstavligen" tolkad, atfföljande negativa effekter uppstår: Samverkanmellan olika myndigheter spolieras. Missbrukare är infe sällan manipulafiva isyfte att förringa sitt missbruk och därmed hålla aktiva insatser ifrån sig ochfill och med för aft spela ut anhöriga och/eller olika myndigheter mot varandraom dessa infe har möjlighet aft samarbeta. Det finns många exempel där missbrukarehaft kontakt med flera olika behandlare vilka inte haft vetskap om varandrasåtgärder eller insatser gentemot samme missbrukare. Av erfarenhet vet vi att imånga fall är def endast eft samlat grepp från t.ex. skola, sjukvård,socialtjänst, kriminalvård osv. som kan utgöra det motfryck som erfordras föratt bryta en destruktiv missbruksufveckling. Enskildatjänstemän är oftast osäkra hur de får/kan agera och avstår därför hellre frånatt göra något än att riskera aft göra fel och därmed bli prickade försekretessbrott. I praktiken har detta inneburit atf eft missbruk som upptäcks isin linda och som med stor sannolikhet kunnat hejdats med enkla och ringainsatser om bara någon slagit larm, i stället fått accelerera tills missbruketblivit så omfattande att man tvingats till åtgärder av en helt annan dignitet. Ovanstående tvåpunkter visar på def tredje dilemmat. Det är en risk att klientens situationinte blir allsidigt belyst och kompetent analyserad och aft han därmed inteheller erhåller rätt stöd om def råder vattentäta skott överallt. Anhörigas roll ibehandlingsarbetet uppmärksammas i allt högre grad. Dessvärre anser sig mångakommuners socialtjänst förhindrade att involvera anhöriga och närstående i defsociala nätverket på grund av nuvarande sekretessregler. Det innebär att manavsäger sig en mycket vikfig resurs, som om den mobiliseras kan utgöra ett stödoch uppbackning för missbrukare i dennes kamp. "På köpet" skulle ensådan mobilisering avsevärt öka förutsättningarna för en varakfigrehabilitering. Förre JO ifrågasätter om tiden nu inte är mogenatf göra bestämmelsen i 14 kap. 3 § första stycket sekretesslagen(generalklausulen) tillämpligpå hälso- och sjukvårdens och område. Hantror inte - med tanke på alla de undantag från sekretessen som redan finns -att en sådan ändring av sekretessreglerna skulle försämra förtroendet för denämnda vårdområdena.