bet · GC01UU6 · 1988-12-31 00:00:00 — Endast 34 länder har enligt FN formellt förbjudit dödsstraff,minst 11 länder har slutat verkställa det och 12länder har avskaffat det utom i excepfionella fall. Från svensk sida har vilänge verkat för att få ett förbud mot denna den yttersta kränkningen avmänniskans rätfigheter. tog initativet fill att föra uppfrågan om dödsstraffets avskaffande i FN. Enda resultat blev att FN:sekonomiska och sociala råd fick i uppdrag att studera frågan. Så' skedde undernärmare . Fortsatta svenska ansträngningar ledde fill att FN genom attanta en resolution slog fast att målet var ettfullständigt avskaffande av dödsstraffet. Det var så långt man då kunde komma. År1980 lade fram ett resolufionsförslag i FN om dödsstraffetsavskaffande. En klar majoritet röstade för att frågan inte skulle behandlas.Sverige lade då tillsammans med fram ett förslag om ett frivilligttilläggsprotokoll till konventionen om medborgerliga och politiska rättigheteri vilket fillträdande stater skulle åta sig att avskaffa och inte återinföradödsstraffet. Förslaget stötte på stort motstånd. Ett utkast till frivilligtprotokoll utarbetades dock och medlemsstaterna ombads komma med sina synpunkterpå utkastet. Utkastet och en sammanställning av inkomna synpunkter remitteradesfill som i sin tur remitterade frågan till sin underkommission (/89UU6 hindermot diskriminering och skydd av minoriteter); gav ECOSOC underkommissionens särskilde rapportöri uppdrag att göra en analys av förslaget om ett frivilligt protokoll.Rapportörens rapport kunde antas vid underkommissionens möte hösten 1988.Frågan kommer att behandlas vid . och de övriga nordiska länderna har också underlång tid aktivt verkat för ett avskaffande av dödsstraffet i . Arbetethar här varit betydligt mer framgångsrikt. Över hälften avEuroparådets medlemsländer (15 länder) har undertecknat etttilläggsprotokoll till den europeiska konventionen angående avskaffande avdödsstraffet i fredstid. Elva av dessa länder har ratificerat protokollet.Endast praktiserar fortfarande dödsstraff. Frågan om avskaffande avdödsstraff har även tagits upp på mötet i om fred och säkerhet i (ESK). Mofion U525 yrkande 2 tar upp behovet av att Sverigeverkar för ett fritt från dödsstraff. I samma mofion yrkande 3 begärsförnyade initiativ till att få till stånd en internationell överenskommelse omavskaffande av dödsstraff. Utskottet får konstatera att sedan lång fidfillbaka varit ett av de mest aktiva länderna i arbetet för att avskaffadödsstraffet. Arbetet har ännu inte varit så framgångsrikt som vi önskat menheller inte resultatlöst. Även om motståndet är stort i mångaländer kan en svag trend ses som pekar på att antalet avrättningar och dödsdomarminskar.. Enligt utdömde 62 länderdödsstraff till 185 personer. Antalet utdömda dödsstraff är en betydligminskning jämfört då 1 272 personer dömdes till döden.Antalet verkställda dödsstraff var 769 (39 länder). Detta innebär en litenhöjning som torde hänföra sig till det stora antalet utdömda straff åretdessförinnan. Fyra länder avskaffade dödsstraffet helt och hållet under1987: DDR, , och . Det faktum att den rapport, rörande utkastet till ett frivilligt protokoll om avskaffande av dödsstraffet som utarbetades i underkommissionen för förebyggande av diskriminering och för skydd av minoriteter, kunde antas enhälligt vid underkommissionens möte är ett steg framåt, om än blygsamt. Det är utskottets förhoppning att konstruktivt fortsätter att behandla frågan och att det skall kunna utmynna i ett protokoll med bred anslutning. Utskottet har då frågan tidigare behandlats (senast i IJU1987/88:4) betonat vikten av att arbetet på att avskaffa dödsstraffet i Europaäven sprids till östra delar. ESK är här ett lämpligt forum och det ärutskottets förhoppning att frågan om dödstraffets avskaffande även kan kommamed i det slutdokument som bjir resultatet av det pågående mötet i . Härmed får yrkande 2 och 3 i motion U525 anses besvarade. Utskottetvill i detta sammanhang även ta upp den del av mofion U507 som .11988/89:UU6./ - behandlar utdömande av dödsstraff till barn i vissa av:USA:s delstater; :; i' ;;: ; . ' I konventionen om medborgerliga och politiska rätfigheteråtar sig ' i ='...' i ,' konventionsstaterna att inte döma.ut dödsstraff för brott som'begåtts av: .. : ... ! undertecknade konventionen merihar ' .i ' ' sedan inte ratificerat den och är alltså inte folkrättsligt bunden; ,:,.,:':,,.. :',i;:j,- Artikel 19i den konvention för barn som är under utarbetande innehåller: :, .. förbudmot dödsstraffför brott begångna av barn (dvs. för dem som är under ' " .' ' ,'- . , ' , . ..: v ,,.,- .- .:!:':. , :,, ., .. ...,. Det är utskottets förhoppning att anfingen génomattratificera.' '/ .-,:;.:,. : konventionen för medborgerliga och polifiska rättigheter eller barnkonven- .. .... , ; tionenskall avskaffa dödsstraffet för barn och att med sitt uttalade :... , ; engagemangför demokrati och mänskliga rättigheter som ett nästa steg helt . skallavstå från användande av dödsstraffet. ' : ' : i, . Härmed får den del av motion LI507 som behandlardödsstraffet anses besvarat. Tvångsförsvinnanden har länge använts av vissa regimer somen metod att sprida terror och göra sig av med motståndare utan att regimen kanställas till ansvar. Om en person försvinner och senare hittas mördad finns detinga bevis och inga vittnen. Innan denna terrormetod började uppmärksammas vardet ett bekvämt sätt för olika regimer att på samma gång kunna krossa politisktmotstånd och behålla en respektabel och demokratisk fasad. Denna kränkning avde mänskliga rättigheterna utnyttjas i många av världens länder. Det finnsbedömare som anser att över 100 000 personer har försvunnit på detta sätt undersenare år. Många fallrapporteras dock inte. mot tvångsförsvinnanden misstänkte atttvångsförsvinnanden hade ägt rum i 40 länder . Anmälningar omtvångsförsvinnanden kom från 14 länder. erhöll arbetsgruppen 3 500 anmälningar omförsvunna personer. Efter undersökningar av arbetsgruppen rapporterades 1094fall till de berörda regeringarna. Övriga anmälningar återfördes till källornaeftersom de inte innehöll tillräcklig information. I det omfattande internationella normsystem som skapatsinom FN:s ram för skyddet av de mänskliga rättigheterna finns regler om skyddmot tvångsförsvinnanden. konvention om medborgerliga och politiska 'rättigheter innehåller t.ex. artiklar om individens rätt till liv, frihet ochpersonlig säkerhet, rätten att inte behöva utsättas för godtyckligt frihetsberövande,rätten till likhet inför lagen samt rätten att inte utsättas för tortyr ellergrym, omänsklig och förnedrande behandling eller bestraffning. behandlade frågan omtvångsförsvinnanden . skapade kommissionen förmänskliga rättigheter enarbetsgrupp för tvångsförsvinnanden. Arbetsgruppen söker genom ätt ta 1988,'89;UU6 kontakt med anhöriga till en försvunnen, med frivilliga organisationer som åtagit sig fallet och med regeringen i landet i fråga få klarhet i vad somskett och få den berörda regeringen att agera. Arbetsgruppen agerar på anmäl ningar från privatpersoner eller organisationer. AndraFN-organ som agerar i fall av tvångsförsvinnanden är och '" UNESCO.För en mer detaljerad beskrivning av FN:s arbete på området hänvisas fillbetänkande UU 1987/88:4. antog 1979 en rekommendation rörandetvångsförsvinnanden där medlemsstaterna uppmanades samarbeta i sökandet efter försvunna ' personeroch utbyta information. har inte behövt ta upp någonindividuell anmälan om tvångsförsvinnanden. Europarådefs kommis-' sion för demänskliga rättigheterna har emellertid undersökt fall av försvunna personer iCypern. Kommissionen slog då fast att brutit mot vissa delar av denkonvention rörande mänskliga rätfigheter som landet rafificerat. Många frivilliga organisationer är aktiva i arbetet på attförhindra tvångsförsvinnanden och med att hjälpa de försvunna och deras anhöriga. av dessa är FEDEFAM (Federacion latinoamericano de' associasiones de familiares de detenidos desparecidos) som är en latinamerikansk paraplyor- ganisation för olika nationella föreningar som arbetar för att hjälpa försvunna eller fängslade personer. En svensk stödföfening finris för FEDEFAM. Exempel på andra organisafioner som arbetar med tvångsför- '' svinnandenär Amnesty Internafional, Internafionella juristkOmmissioneri, för mänskliga rättigheter och Internatiorialla röda korskommittén(ICRC). FN:s arbete för att förhindra tvångsförsvinnanden harSveriges fulla stöd. Regeringen stöder även frivilliga organisationers arbetepå detta område. FEDEFAM har t.ex. via och erhållitbidrag från SIDA. Det humanitära stödet som ger fill ochSödra innehåller även bidrag till arbetet mot tvångsförsvinnanden. Utskottet delar uppfattningen som framförs i motion U527om att tvångsförsvinnanden är ett allvarligt brott mot de mänskligarättigheterna. De regimer som använder sig av försvinnande som ett sätt. attbli av med opposifionella gör sig skyldiga till grova kränkningar avexisterande foikrättsliga regler. Även om tvångsförsvinnanden inte specifikt förutsetts ochreglerats i internationella instrument för mänskliga rättigheter .finns detredan, som framgår av bakgrundsbeskrivningen, i existerande instrument ettantal regler mot vilka tvångsförsvinnanden otvetydigt utgör ett brott. , utarbetats mekanismer för att främja efterlevnaden; av dessafolkrättsliga instrument. Utskottet delar därför inte den uppfattning som framförs imotion U527 om behovet av en FN-deklaration, utan vidhåller den uppfattning som framfördes i förra årets betänkande (UU 1987/88:4) att inte i första hand bör verka för att nya instrument skapas. I stället bör alla ansträngningar 21 3 1988/89. sättas in på att förstärkade som redan finns, dvs. FN:s deklaration för de 1988/89:UU6 mänskliga rättigheterna,konvention för de medborgerliga och politiska rättigheterna,samt Europeiska konventionen för skydd för de mänskliga rättigheternaoch de grundläggande.friheterna. endast hälften av FN:smedlemsstater undertecknat konvenfionen för medborgerliga ochpolitiska rätfigheter. Endast 42 stater har undertecknat det frivilligaprotokollet, vari kommittén för mänskliga rättigheter ges kompetens att granskaklagomål från enskilda mot en stat när denna stat kränkt den enskildesrättigheter. Detfinns alltså fortfarande mycket att göra innan de redan existerandeinstrumenten får den skärpa som behövs för att stoppa staters brott mot sinamedborgare. Det finns också allfid risker med att sätta i gång arbete på nyainstrument. En risk är att de stater som motsätter sig det nya instrumentet sertill att det blir svagt även om de själva inte har för avsikt att ansluta sig.Det finns också en risk att medan arbetet pågår avstannar det praktiska arbetetpå området i väntan på att det nya instrumentet skall bli klart.. Utskottetdelar däremot motionärernas synpunkter vad gäller förstärkta resurser tillarbetsgruppen mot tvångsförsvinnanden. Arbetsgruppen har utfört ettgott arbete. Dess för FN-systemet unika arbetsmetod har visat sig effektiv ochkan skydda familjer och vittnen till tvångsförsvinnanden och kanförhoppningsvis även förhindra andra försvinnanden. Det är dock viktigt attarbetsgruppen kan agera snabbt. Dess styrka och effektivitet ligger , i attregeringar blir medvetna om att tvångsförsvinnanden inte går obemärkta utangenast kommer till världsopinionens kännedom. Utskottetfår upprepa sin tidigare framförda uppfattning (UU 1987/88:4 s. 20) attregeringen även fortsättningvis bör verka för att arbetsgruppen och andramellanstatliga och frivilliga organisationers arbete mot tvångsförsvinnandenunderlättas och samordnas. Meddet ovan anförda får utskottet anse motion U527 besvarad. Åtgärder för att förbättrahandikappades situation () beräkningar är mellan sju och fio procent av världens befolkning handikappade. Det innebär att mellan 340 och 480 miljoner människor har någon form av handikapp: rörelsehinder, synskador, hörselskador, talsvårigheter eller utvecklingsstörning. Ca 270- 370 miljoner av de handikappade bor i . Av dessa är ca hälften, 150' miljoner, barn. ' Trotsdetta var det först mot mitten av 1970-taletsom handikappfrågorna börjadeuppmärksammas i FN:s arbete. antog generalförsamlingen en förklaring omde handikappades rättigheter. Året därpå antog församlingen en resolution omatt göra 1981 till ett internationellt år för handikappade. utropadeFN:s generalförsamling fill FN:s handikappårtionde.Samtidigt antogs ett världsakfionsprogram för handikappade. Programmet, som äravsett att utgöra riktlinjer för det internatio- nellahandikapparbetet, utarbetades av en rådgivande där 1988/89:UU6bl.a. 1 augusfi 1987 var värdland för ett expertmöte iFN:s regi som hade i uppdrag att göra en utvärdering av hurvärldsaktionsprögrahimet genomförts fram till handikappårtiondets mittpunkt.Mötet skulle även ge förslag till hur det fortsatta handikapparbetet bordebedrivas fram fill årfiondets slut; Mötet antog ett trettiotal rekommendationerför det fortsatta arbetet. Bland rekommendationerna ingick krav på att FN skallutarbeta en konvention mot diskriminering av handikappade och krav på att FNsatsar mer resurser för genomdrivande av världsaktionsprogrammet bl.a. tillUNDP och till CSDHA (FN:s center för social utveckling och humanitära frågor iWien). Mötet rekommenderade även att medlemsstaterna i sinaansökningar om stöd från UNDP inkluderar åtgärder på handikappområdet samt attFN:s' medlemsstater stödjer och samråder méd handikapporganisationer samtstimulerar till bildandet och utvecklandet av sådäria organisationer. Mötetkrävde även att särskild uppmärksamhet ges handikappade kvinnors problem samtvissa andra grupper som utvecklingsstörda, psykiskt sjuka, flerhandikappadem.fl. Rekommendafionerna behandlades vid 1987 årsgeneralförsamling men församlingen ansåg sig inte kunna fatta några beslut pågrund av tidsbrist. Vid årets generalförsamling antogs däremot en resolufionmed allmänt stöd fill det fortsatta arbetet för att hjälpa handikappade ienlighet med världsak-fionsprogrammet och de rekommendationer som utarbetatsvid expertmötet. Handikapparbete bedrivs inom många av FN:s fackorgan.Centret för social utveckling och humanitära frågor (CSDHA) är centralinstansför samordning och övervakning av världsaktionsprograriirriets förverkligande,liksom för revision och utvärdering av programmet. Vid centret finns ensärskild handikappenhet. har aktivt drivit handikappfrågorna iFN utifrån den svenska uppfattningen om de handikappades rätt till ettproduktivt liv, integrerat i samhället. 1987-1988 avsatte regeringen ett extrabidrag om 4 milj.kr. för handikappinsatser via FN-organ. Inom ramen för det nordiska biståndssamarbetet(1981) har beslutats om särskilda åtgärder till förmån förhandikappade. 1 mofion U525 betonas behovet av att verkar föratt handikappade ges hög prioritet i FN:s arbete. Utskottet delar det engagemang för de . handikappades situation som ligger bakom yrkandet i mofion U525. Det är världssamfundets skyldighet att tillse att handikappade likaväl som övriga har rätt till ett fritt och oberoende liv som ger möjlighet tillsjälvförverkligan de. Handikappade skall inte särbehandlas utan ha samma rättigheter och möjligheter som andra. Det är de handikappades rätt att få möjligheter fill utbildning och arbete, en trygg ekonomisk grund, förmågan att leva tillsammans med vänner och familj samt att delta i alla aspekter ay samhällslivet. Utskottet anser mot denna bakgrund att det arbete sompågår inom ramen 1988/89:UU6 för rörande mänskligarätfigheter och handikapp är viktigt. Utskottet delar den uppfattning att dehandikappades behov måste inordnas som en del i den löpande planeringen avsamhällets alla sektorer. Av detta följer att handikappfrågorna måste vara endel av det allmänna utvecklingsarbetet inom . UNDP måste t.ex. istörre utsträckning än integrera handikappaspekterna i sin verksamhet.Det är också mycket vikfigt att de handikappade sj älva genom sinaorganisationer kan delta och utforma åtgärder för att förbättra dehandikappades situation. Handikapporganisationerna utför ett värdefuUt. arbete ochderas kunskaper och erfarenheter bör utnyttjas i ännu.högre grad än vad som nuär fallet. Under världsaktionsprogrammets genomförande,bör FN:scenter i (CSDHA) nära samarbeta med och konsulterahandikapporganisationerna. Det är utskottets uppfattning att redan spelar enmycket akfiv roll i handikapparbetet inom FN. Detta arbete bör med kraftfortsätta. Härmed avstyrks yrkande 14 i motion U525. ratificerade det första tilläggsprotokollettill den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna. I artikel 2 idetta protokoll stadgas att ingen får. förvägras rätten till undervisning menatt staten skall respektera föräldrars rätt att fillförsäkra sina barn enuppfostran och undervisning som står i överensstämmelse med föräldrarnasreligiösa och filosofiska övertygelse. Regeringen reserverade sig mot denna artikel medförklaringen att dels inte kan medge föräldrar rätt att underhänvisning till sin filosofiska övertygelse erhålla befrielse för sina barnfrån skyldigheten att delta i de allmänna skolornas undervisning, dels attbefrielse från att delta i de allmänna skolornas kristendomsundervisning endastkan medges för barn med annan trosbekännelse än syenska kyrkan, för vilkatillfredsställande religionsundervisning är anordnad. 1 proposition 1953:32 lämnades en utförlig redogörelse förbakgrunden fill regeringens ställningstagande. Vad gällde föräldrarnasfilosofiska övertygelse framfördes att skolans undervisning i de olika ämnenavar att betrakta som en helhet och att det inte kunde vara rimligt ättföräldrar, med hänvisning fill sin filosofiska övertygelse, kunde tillåtas bytaut delar av undervisningen mot privat undervisning. I propositionen skrevs: "Föräldrar som t.ex. skulleanse att skolans historieundervisning icke överensstämmer med deras historieuppfattning eller att biologiundervisningen i fråga om utvecklingsläran strider mot deras övertygelse, kunna sålunda icke under åberopande härav påkalla att deras barn skola fritagas från dessa delar av undervisningen. Någon möjlighet att på sådant sätt taga hänsyn till vad som skulle kunna rubriceras såsom föräldrarnas'filosofiska övertygelse' föreligger sålunda icke enligt gällande 1988/89:UU6 svenska bestämmelser." Det förhöll sig något annorlunda medreligionsundervisningen. Regeringen fastslog i proposition 1953:32 att krav pådeltagande i kristendomsundervisningen i skolan i och för sig inte utgjordenågon kränkning av religionsfriheten eftersom undervisningen förutsattesbedrivas på ett objektivt sätt. Samfidigt ansåg regeringen att trossamfund somi sin åskådning väsentligt avvek från grunderna för skolanskristendomsundervisning skulle äga möjlighet att med regeringens fillståndsjälva ombesörja religionsundervisning i skolans ställe. har följande trossamfund sådant tillstånd: Demosaiska församlingarna i , och , katolska kyrkan iSverige, Evangelisk-Lutherska kyrkan i , Lutherska bekännelsekyrkan iSverige, muslimska församlingen i , Islamiskt centrum i och denFakistanska-Islamiska föreningen i . har anslutit sig fillinternationella överenskommelser med likartad innebörd. 1968 ratificeradeSverige mot diskriminering inom undervisningen. Denna konvenfioninnehåller i artikel 5:l:b en bestämmelse i vilken det förklaras varaväsenfiigt att respektera föräldrars och andra målsmäns frihet "att på ettsätt som överensstämmer med landets rättstillämpning tillförsäkra barnen enreligiös och moralisk uppfostran i enlighet med deras egen övertygelse. "Enligt artikel 5:2 förbinder sig vidare de fördragsslutande staterna att vidtaalla nödvändiga åtgärder för att säkerställa tillämpningen av principerna iarfikel 5:1. Det ärinte möjligt att reservera sig mot . ratificerade de båda ommedborgerliga och politiska rätfigheter och om ekonomiska, sociala ochkulturella rättigheter. Enligt artikel 13:3 i den sistnämnda konventionenförpliktar sig konventionsstaterna bl.a. att respektera föräldrars ochförmyndares "frihet att tillförsäkra sina barn den religiösa och moraliskauppfostran som står i överensstämmelse med deras egen övertygelse". Enprakfiskt taget likalydande bestämmelse finns också i artikel 18:4 ikonventionen om medborgerh-ga och politiska rättigheter. Inget förbehåll gjordes av mot någon av dessabestämmelser. När regeringen föreslog ratifikation av dessa bådakonventioner (prop. 1967:36 och 1971:125) skedde det med hänvisning till attreligionsundervisningen i svenska skolor skall vara objektiv och att dendärför inte kan anses stå i strid med föräldrars eller förmyndares rätt attfillförsäkra barn den reUgiösa och moraliska fostran som står iöverensstämmelse med deras egen övertygelse. Bestämmelserna i tillläggsprotokollet till den Europeiskakonventionen och de senare är inte identiska i sin ordalydelse. 1 tilläggspro tokollet tar man sikte på själva undervisningen i de offentliga skolorna. I denna sin skolverksamhet skall, enligt tilläggsprotokollet, staten respektera 25 föräldrarnasrätt att ge sina barn en uppfostran och undervisning sorh 1988/89:UU6överensstämmer med föräldrarnas övertygelse. I och det att föräldrar skall ha möjlighet att välja andra likvärdigaläroanstalter för sina barn än de offentliga och ge barnen en religiös ochmoralisk uppfostran som överensstämmer med föräldrarnas övertygelse. står det vidare att ingen person skall påtvingas enreligiös fostran som inte överensstämmer med hans övertygelse. ärUNESCO-konventionen inte helt kategorisk. Det sägs bl.a. att föräldrarnasövertygelse skall respekteras "på ett sätt som överensstämmer med formernaför landets rättstillämpning". När tillkom var det i en situationdå det i många europeiska länder förelåg en motsättning mellan ettkonfessionslöst offentligt undervisningsväsen å ena sidan och ett behov hosmånga grupper att ge sina barn en undervisning å den andra.Konventionstexten är för medlemsländer i denna situation en uppmaning atttillförsäkra de föräldrar som så önskar rätten att välja andra skolformer ellerkompletterande undervisning. I länder med statskyrkosystem som var lägetannorlunda. Där hade de offentliga skolorna av tradition tagit på sig uppgiftenatt sörja för elevernas kristna fostran. när skulle biträda Europarådskonventionenvar det statsmakternas uppfattning att föräldrar med hävisning till sin filosofiska uppfattning inte borde kunna få befrielse från någon del av undervisningen."' Undervisningen sågs som ett sammanhållet helt. Vad gällde den religiösa undervisningen var detstatsmakternas uppfatt-- ning att den skulle bedrivas, på ett objektivt sätt som uteslöt samvetstvång. . ' Samtidigtmedgavs att undervisningen byggde på kristna värderingar. Detta gjorde det möjligt för trossamfund som i sin uppfattning väsentligt avvek från grunderna i kristendomsundervisningen att på vissa villkor erhålla befrielse . Det ansågs därför nödvändigt med ett förbehåll tillkonventionen som slog fast att kristendomsundervisningeni normalfallet var obligatorisk, men att det under vissa omständigheter varmöjligt för barn med annan trosbekännelse än att få befrielsefrån kristendomsundervisningen. När , ratificerades och senare, år1971, de båda var läget annorlunda. Kristendomsundervisninghade bytt namn till religionskunskap och undervisningen fick alltmerr.icke-konfessionell opartisk; karaktär. Undervisningen i religionskunskap kundedärför inte anses stå i strid med andra religiösa övertygelser. ; ,, , Det kan därför göras gällande att den del av det.svenskaförbehållet mot som gäller religionsundervisning numeraborde kunna återtas. Liksom vid det förra tillfället utskottet behandladefrågan (UU 1982/83:1) talar dock övervägande skäl mot ett sådant återtagande. Det är t.ex. osäkert om de organ som har att tilllämpatilläggsprotokollet: den europeiska domstolen och den europeiska kommissionenför de mänskliga rättigheterna, skulle acceptera argumentet att den nuvarandeundervisningen i religionskunskap är sådan att den inte kan kränka någonförälders religiösa övertygelse. Om detta argument skulle underkännas kan densvenska reservationen få praktisk betydelse.