bet · GC01SoU15 · 1988-12-31 00:00:00 — När det gäller överförskrivning och över- men ävenunderkonsumtion av läkemedel anser utredningen att en del av dessa problem kanmotverkas -om än inte helt undanröjas - genom att information om läkemedel somtidigare förskrivits görs lättare tillgänglig för patienten, läkaren och apotekspersonalensom lämnar ut läkemedlet. Apoteksbolaget ochsjukvårdshuvudmännen anses ha visst behov av information om förskrivning avläkemedel på individnivå. Det framhålls dock att ett informationssystem endastkan omfatta registrering av förskrivningar och expediering av läkemedel medandet givetvis inte år möjligt att registrera patienters faktiska förbrukning avläkemedel. Utredningen har vidare ansett att det behövs åtgärder för attutveckla kunskapsunderlaget när det gäller läkemedelsanvändningen. Utredningenföreslår att regeringen skall utreda de närmare tekniska förutsättningarna förett system med en patientbok eller ett patientkort för alla medborgare. förslag bereds iregeringskansliet. Vid sin senaste behandling av frågor om åtgärder motläkemedelsmissbruk i betänkandet SoU 1987/88:16 erinrade utskottet omutskottets tidigare uttalanden att åtgärder måste vidtas på en rad områden föratt man skall kunna komma till rätta med det överdrivna bruket av vissaberoendeframkallande medel och om att problemen med läkemedelsmissbruk ochläkemedelsberoende måste ägnas större uppmärksamhet. Utskottet har ocksåpåpekat angelägenheten av att konkreta åtgärder vidtas för att komma till rättamed rådande brister på sjukvårdssidan när det gäller att upptäcka sådantmissbruk och att ge erforderiig vård och hjälp. När det gäller att registrera förskrivningen avberoendeframkallande medel hänvisade utskottet till de förslag till en sådan registrering som lagts fram av läkemedelsutredningen. Utskottet uttalade att det både för patien- 26 ter ochhälso- och sjukvården kan ha betydelse att kunna erhålla en tillför- 1988/89:SoU15 litliginformation om läkemedel som tidigare förskrivits till en individ. i vissaandra fall är ökad kunskap om förskrivningen på individnivå viktig. Utskottetpåpekade dock att en individbaserad registrering av förskrivning avläkemedel innebär integritetsproblem och därför noga måste övervägas. Utskottetfann det angeläget att läkemedelsutredningens förslag att införa någon formav hälsobok och hälsokort ytterligare belyses i samband med beredningenav utredningens förslag. Utskottet gör följande bedömning. Utskottet erinrar om de tidigare uttalanden som utskottetgjort om vikten av att problemen kring låkemedelsberoende ochläkemedelsmissbruk uppmärksammas ävensom betydelsen av ökade kunskaper omläkemedelsförskrivningen. I motionerna lämnas förslag till en rad åtgärder motläkemedelsberoende och läkemedelsmissbruk. Även läkemedelsutredningen harpåtalat behovet av informationsinsatser och ökad kunskap kring bl.a.användningen av bensodiazepiner. Som framgått av den tidigare redovisningenövervägs läkemedelsutredningens förslag fortfarande i regeringskansliet.Utskottet förutsätter att åtgärder mot läkemedelsberoende ochläkemedelsmissbruk kommer att behandlas i en kommande proposition omlåkemedelslagstift-ningen. Utskottet anser att regeringens överväganden böravvaktas och finner därför inte nu skäl till något initiativ från riksdagenssida. Utskottet vill i sammanhanget dock understryka att arbetet med en nyläkemedelslagstiftning bör bedrivas skyndsamt. Med det anförda avstyrker utskottet motionerna So402 (s),So450 (fp) och So503 (vpk). Disulfiram är ett läkemedel som används som hjälpmedel vidbehandling av alkoholberoende personer som själva söker hjälp och harmotivation att sluta använda alkohol. För disulfiram i tablettform, som är deni använda formen av läkemedlet, används ofta benämningen antabus. 1andra länder, bl.a. , används även behandlingsmetoden implantation avdisulfiram. I motion 1988/89:So473 av () hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts ominoperation av antabus (yrkande I). Motionären anser att det bör införasmöjlighet att få disulfiram implanterat även i och att enförsöksverksamhet bör initieras, lämpligen i läns landsting.Motionären begär därför också ett tillkännagivande till regeringen om attJämtlands läns landsting bör få i uppdrag att genomföra ett projekt gällandeinoperation av antabus (yrkande 2). Utskottet behandlade en motion ombehandlingsformen implantation av disulfiram. Utskottet hade dessförinnaninhämtat yttranden över motionen från . Vid utskottets behandling redovisadesutförligt både gällandebestämmelser, vissa försöksverksamheter och yttrandena från re- 1988/89:SoU15 missinstanserna (se betänkandet 1988/89:SoU2 s. 2-6). Utskottet konstaterade i det nämnda betänkandet att såvälsocialstyrelsen som i sina yttranden varit negativatill en mera omfattande användning av behandlingsmetoden implantation avdisulfiram. Utskottet anmärkte särskilt att de nämnda remissinstansernahänvisat till att behandlingsformen efter kliniska prövningar visat sig inteutgöra en ändamålsenlig läkemedelsterapi och att den också har klarabiverkningar och till befintliga licensmöjligheter. Utskottet fann inte något skäl att frångå de bedömningarbeträffande förstagångsimplantationer av disulfiram som gjorts avsocialstyrelsen och och avstyrkte därför den dåaktuella motionen. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning och avstyrkerdärför motion So473 (c). Vissa frågor om vården för invandrare I motion 1988/89:So545 av m.fl. (m)hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförsi motionen om behovet av att invandrarkvinnornas och flyktingbarnens situationsärskilt uppmärksammas (yrkande I). Motionärerna tar bl.a. upp invandrarkvinnornasspeciellt känsliga situation i kontakten med den svenska hälso- och sjukvårdenoch anser att invandrarkvinnor bör ha rätt att bli undersökta av kvinnliggynekolog. Utskottet har behandlatfrågan om invandrarkvinnors rätt till kvinnlig gynekolog, 1 betänkandet SoU1985/86:16 anförde utskottet bl.a. följande: Utskottet känner förståelse för de synpunkter som framförsi motionen. Utskottet vill också understyrka vikten av att särskild hånsyn tastill de svårigheter som vissa invandrarkvinnor upplever i samband med besök hosläkare för gynekologisk undersökning. Det bör enligt utskottets mening vara enstråvan från sjukvårdshuvudmännens sida att bereda de kvinnor som så önskarmöjlighet att bli undersökta av en kvinnlig gynekolog. 1 många landstingsträvar man säkerligen också efter att lösa problemen på ett för patientenmedicinskt och psykologiskt tillfredsställande sätt. Det är emellertid ettsvårlöst praktiskt problem att kunna ge alla kvinnor som så vill möjlighet tillundersökning av kvinnliga gynekologer. Med det nya system för omhändertagandeav flyktingar som trätt i kraft 1985--- ärdet avsikten att flyktingar skall bli mottagna och kunna bosätta sig ivarje kommun i hela landet. Det är enligt utskottets mening i första hand en fråga försjukvårdshuvudmännen att avgöra i vilken utsträckning invandrarkvinnorsönskemål om kvinnliga gynekologer skall kunna tillgodoses. Utskottet vill dockframhålla betydelsen av att sjukvårdshuvudmännen ägnar särskild uppmärksamhetåt denna fråga. Vid sin senaste behandling av frågan i betänkandet SoU1987/88:22 (s. 20 f.) betonade utskottet på nytt betydelsen av att invandrarkvinnornas önskemål om att bli undersökta av kvinnliga gynekologer tillgodoses i största möjliga 28 utsträckning.Utskottet, som förutsatte att sjukvårdshuvudmännen gör vad 1988/89:SoU 15som är möjligt för att tillgodose sådana önskemål, ansåg dock inte attriksdagen hade någon anledning att ta något initiativ i frågan. I det sistnämnda betänkandet behandlade utskottet också enmotion som tog upp behovet av särskilt stöd för flyktingbarn. Utskottethänvisade till de uppdrag som regeringen gett socialstyrelsenatt utreda flyktingbarns behov av stödinsatser från och hälso-och sjukvården. Utskottet hänvisade i övrigt till den utveckling av särskildaresurser som år på gång i landstingen. Utskottet ansåg mot den bakgrunden attnågon åtgärd från sida inte erfordras för att tillgodose motionen. har sedermera redovisat det ovan nämndauppdraget kring flyktingbarnens behov av särskilda stödinsatser i skriftenFlyktingbarnens behov av stödinsatser (redovisar 1988:22).Socialstyrelsen konstaterar i rapporten att kunskapsbristen och vilsenhetennär det gäller hur flyktingbarn skall tas om hand på bästa sått har blivittydliga i takt med den ökade flyktinginvandringen. Den kunskapsutveckling somskett är i alltför stor utsträckning knuten till enskilda personer. Socialstyrelsenanser att ett speciellt barn- och ungdomspsykiatriskt team inriktat påflyktingbarns behov och situation bör inrättas i varje sjukvårdsregion. Dessuppgift skall vara att kliniskt bedöma och behandla särskilt svåra ärenden somremitteras till teamet, att vara en kunskapsbank för information ochhandledning till de olika klinikerna i regionen samt att bedriva kartläggandestudier, forskning och metodutveckling. För att underlätta samarbetet kringflyktingbarnen föreslår också att kommunerna inrättarsamarbetsgrupper bestående av representanter för flyktingmottagningen,individ- och familjeomsorg, barnomsorgen, barnhälsovården ochskolan. pekar på betydelsen av ett ökat nordiskt samarbete ärdet gäller kunskaps- och metodutveckling, forskning och utvärdering av arbeteti flyktingfrågor. Det kan vidare nämnas att har gett ut ensärskild konferensdokumentation om arbete med flyktingbarn inom psykiatri ochsocialtjänst (PM 1988:37). Det bör också noteras att nyligenutarbetat nya allmänna råd när det gäller hälsovård för flyktingar ochasylsökande (Allmänna råd från 1988:8). 1 dessa redovisas debestämmelser som gäller angående hälso- och sjukvårdens omfattning förflyktingar och asylsökande. I de allmänna råden finns särskilda avsnitt omhälsovårdens innehåll och uppläggning. Även gynekologiska undersökningarbehandlas. I de allmänna råden påtalas vikten av uppföljning. Ett särskiltavsnitt ägnas åt psykiatriska insatser. Utskottet gör följande bedömning. Utskottet delar uppfattningen i motion So545 (m) att detår angeläget att invandrarkvinnornas och flyktingbarnens situation ägnassärskild uppmärksamhet. En mycket stor del av de flyktingar som kommer tillSverige kommer från länder där krig och våld är en del av vardagen. Detråder stor brist på kunskap om invandrarnas hälsosituation och sociala problem.Sannolikt år behovet av stöd- och hjälpinsatser stort. utskottetframhålla vikten av att berörda myndigheter verkligen ägnar dessa 1988/89:SoU15problem en skärpt uppmärksamhet. Vad gäller kraven i den aktuella motionen påatt invandrarkvinnorna måste få möjlighet att vända sig till t.ex. kvinnligagynekologer erinrar utskottet om sina tidigare uttalanden att detta i första handmåste vara en fråga för sjukvårdshuvudmännen men att sjukvårdshuvudmännen börägna särskild uppmärksamhet åt frågan. I ett tidigare avsnitt i dettabetänkande har utskottet framhållit vikten av att man inom vården måste få enbättre tillgång till tvåspråkig personal. 1 det föregående har också redovisats arbete som pågårinom och till olika förslag som styrelsen lagt fram bl.a. föratt förbättra situationen för invandrarbarnen. Utskottet förutsätter attregeringen och berörda myndigheter noga följer utvecklingen och tar deinitiativ som erfordras. Utskottet finner därför inte något skäl för någotinitiativ från sida, varför motion So545 (m) yrkande 1 avstyrks. I den nämnda motionen So545 (m) begärs också ett tillkännagivandetill regeringen om behovet av statiigt stöd i syfte att utvidga nuvarande verksamhetav typ Röda korsets "tortyrcentra" för hjälp åt torterade flyktingar(yrkande 3). Liknande synpunkter framförs i motion 1988/89:So541 av IngerSchöriing m.fl. (mp) i vilken hemställs att som sin mening gerregeringen till känna att alla som kommer till och varit utsatta förtortyr skall få en möjlighet att behandlas på ett sakkunnigt sätt på ettspeciellt centrum. Landstingen har på olika sätt sörjt för mottagandet avflyktingar och för den hälso- och sjukvård som flyktingarna behöver. Ibetänkandet SoU 1985/ 86:15 redovisades t.ex. ett särskilt flyktingprojekt iVärmlands läns landsting, där inrättat ett särskilt flyktingcentermed ett psykiatriskt öppenvårdsteam som arbetar med flyktingars problem. Dettaarbete sker vid en separat mottagning utanför sjukhusmiljön. Det kan för övrigtnämnas att ansett projektet så framgångsrikt att det förlängts . I det nämnda betänkandet redovisades också verksamheternavid särskilda behandlingscentra för tortyroffer i , och ettunder öppnat centrum i anslutning till Röda korsets sjukhus iStockholm. Den sistnämnda verksamheten har sedermera utvärderats, varefter Rödakorset beslutat om en permanentning av verksamheten. När utskottet i betänkandet SoU 1985/86:15 behandlademotioner om ett centrum för rehabilitering av tortyroffer erinrade utskottet om hälso- och sjukvårdslagens bestämmelser om vård på lika villkor för alla invånare i oberoende av språk, religion och kultur. Utskottet underströk vik ten av att hälso- och sjukvården också anpassas till olika invandrargruppers behov. Av särskild vikt ansågs det också vara att flyktingar, som kommer till med svåra psykiska och fysiska men, kan erbjudas en adekvat vård och hjälp för att komma över sina traumatiska upplevelser. Utskottet fram höll dock att detta i praktiken i första hand måste vara en uppgift för sjukvårdshuvudmännen i de landstingskommuner där flyktingarna vistas. Därutöver framhöll utskottet särskilt betydelsen av kontinuitet i vården, 3q inte minstnär det gäller behandling av flyktingar, och av att vården kan 1988/89:SoU15 erbjudas hela familjen. En utgångspunkt för insatserna borde enligt utskottetvara att vården bedrivs i öppna former och är tillgänglig där flyktingenvistas. Utskottet avstyrkte den då aktuella motionen. Utskottet återkom i betänkandet SoU 1986/87:27 till fråganom vården av krigsskadade och torterade flyktingar. Där redovisadesverksamheten för mottagning av sjuka och handikappade flyktingar vidregionsjukhuset i och en konferens anordnad av invandrarverket ompsykologiskt/ psykosocialt arbete bland flyktingar. Utskottet uttalade bl.a.att det alltjämt hade samma principiella inställning som . Utskottetfann det angeläget att erfarenheterna från Röda korsets verksamhet i Stockholmtas till vara men var inte berett att förorda någon åtgärd för ettnationellt behandlingscentrum för tortyroffer. När det gällde vården av krigsskadade flyktingarförutsatte utskottet att såväl invandrarverket som regeringen noga följerutvecklingen och tar de initiativ som erfordras. Utskottet fann inte heller iden delen skäl för något initiativ från sida. Vid den senaste behandlingen av motioner om särskildacentra för rehabilitering av tortyroffer, i betänkandet SoU 1987/88:22 (s.21-23), redovisades bl.a. att ett nytt centrum för rehabilitering avtortyroffer med stöd från bl.a. Röda korset, och Malmökommun skulle påbörja sin verksamhet i . Det redovisades attverksamheter av liknande typ börjat växa fram på andra håll i landet, varvid enverksamhet vid i särskilt nämndes. Utskottet vill på nytt framhålla betydelsen av att allainvandrare och inte minst flyktingar med plågsamma erfarenheter och minnen föreankomsten till kan erhålla en god och efter deras behov väl anpassadvård. Det finns också anledning att betona vikten av att sjukvårdshuvudmännenhar kompetens och resurser när det gäller behandling och rehabilitering avtortyroffer. Som framgått ovan håller flera sjukvårdshuvudmän på attbygga upp verksamheter som bättre skall kunna svara mot flyktingarnas behov.Enligt utskottet är det angeläget att denna utbyggnad fortsätter.Vårdresurserna måste finnas nära patienterna och det måste finnas verksamheterav öppenvårdskaraktär. Utskottet gör nu följande bedömning. Utskottet erinrar om de uttalanden som utskottet tidigaregjort om vikten av att invandrare och flyktingar med smärtsamma erfarenheterfrån tiden före ankomsten till kan erhålla en god och efter deras behovanpassad vård. Utskottet har tidigare framhållit att stödet och hjälpen måstevara tillgänglig där flyktingen vistas. I det föregående har också redovisatsatt verksamheter för rehabilitering av tortyroffer är under uppbyggnad på flerahåll i landet. Utskottet anser det rimligt att staten övergångsvis bidrartill uppbyggna den av särskilda stödverksamheter för flyktingar och invandrare med svära psykiska och fysiska men. Utskottet anser därför att regeringen bör över väga hur staten kan stödja en uppbyggnad av sådana verksamheter i lands tingens eller frivilligorganisationernas regi. sålunda anfört med anledning av motionerna So541 (mp) och 1988/89:SoU15 So545 (m) yrkande 3 bör som sin mening ge regeringentill känna. Vården av svårt hjärnskadade I motion 1988/89:So255 av m.fl. (fp)hemställs att beslutar om inrättande av ett centrum för diagnostikoch rehabilitering av vissa svårdiagnostiserade hjärnskador i enlighet med vadsom anförs i motionen (yrkande 12). 1 motionen hemställs vidare att riksdagenbeslutar att anslå 8 milj.kr. under särskilt anslag till inrättande av ettcentrum för diagnostik och rehabilitering av vissa svårdiagnostiserade hjärnskador(yrkande 13). Utskottet behandlade , i betänkandet 1988/89:SoU2,en motion om behovet av ett svenskt hjärnskadecentrum. Utskottet hade inhämtatyttranden över motionen från . , ,och . Skrivelser hade också inkommit från i ochHjärnkraft - skallskadade.Remissyttrandena redovisades utförligt i det nämnda betänkandet. Utskottet konstaterade att den då aktuella motionen togupp ett eftersatt vårdområde, nämligen vården av svårt hjärnskadade patienter.Detta förhållande hade också påpekats av remissinstanserna. Utskottet framhöllinledningsvis att det år angeläget att omhändertagandet och rehabiliteringenav de svårt hjärnskadade patienterna utvecklas och förbättras. Utskottetanförde vidare (s. 9 f.): Vad gäller motionens krav på inrättande av ett rikscentrumför hjärnskadevården vill utskottet dock hänvisa till vad Landstingsförbundeti sitt remisssvar kallat den gängse modellen för utveckling av olikaverksamheter inom hälso- och sjukvården. Erfarenheten har visat att sjukhus somhar särskilda forskningsprogram för en viss typ av sjukdom eller vissapatientgrupper ofta blir ledande institutioner vad gäller kunskapsutvecklingoch spridning av erfarenheter och nya rön på omriidet. Sådana sjukhus får oftaställningen som rikssjukhus, till vilket patienter från hela landet kanremitteras enligt gällande avtal. Det finns enligt utskottet inte någonanledning att frångå denna modell för uppbyggnad och utveckling av vården ochrehabiliteringen för de svårt hjärnskadade. Utskottet delar vidare denuppfattning som framförts av bl.a. om att vårdbehovetför de hjärnskadade bör täckas på regionnivå. Denna strävan kan enligtutskottets mening tillgodoses genom den ovan beskrivna utvecklingsmodellen. Utskottet avstyrkte med hänvisning till det anförda den dåaktuella motionen. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning och avstyrkerdärför motionsyrkandena So255 (fp) yrkandena 12 och 13. Epilepsivård 1988/89:SoU]5 I motion 1988/89:So436 av () hemställs att riksdagenbegär att regeringen tar fram ett utvecklingsprogram för den framtidaepilepsivården och för en förstärkning av ifrågavarande sjukvård vidregionsjukhuset i . I betänkandet 1988/89:SoU2 behandlade utskottet en motionom behovet av ett centrum för epilepsivård. Därvid redovisades den historiskabakgrunden till tidigare epilepsivård och dess särskilda vårdorganisation menäven den samordning som skett med bl.a. annan somatisk vård. I betänkandetredovisades också de uttalanden om epilepsivården som gjordes årsbeslut om regionsjukvården, där det bl.a. anfördes att patienter med epilepsinormalt borde - under förutsättning av tillgång till vissa laboratorieresurser- kunna av inom länssjukvården, medan vissa svårare fall av epilepsi ochvissa diagnostiskt oklara fall krävde specialresurser på regionnivå. Vid sin behandling av den då aktuella motionenkonstaterade utskottet att epilepsivården uppmärksammats såväli hälso- och sjukvårdsberedningen som av beredningen för utvärdering avmedicinsk metodik. Med hänvisning till att epilepsivården således redan varföremål för utredning ansåg utskottet att motionen inte borde föranleda någonåtgärd från sida. Utskottetvidhåller denna inställning och avstyrker därför motion So436 (fp). Flera motioner tar upp behovet av ökade kunskaper ombehandling mot smärta. I motion 1988/89:So497 av m.fl. (mp)hemställs sålunda att uttalar sig för att landstingen inrättarsmärtkliniker i varje landsting och för att personalen får den utbildning ochvidareutbildning som denna verksamhet kräver. Liknande krav ställs i motion1988/ 89:So544 av () yrkandena 1 och 2 medan det i motion1988/89:So546 av m.fl. (fp) begärs ett tillkännagivande tillregeringen om att skall få i uppdrag att utarbeta program förfort- och vidareutbildning om smärta och smärtlindring för vårdpersonal av allakategorier (yrkande 1). utfärdade en kungörelse ommedikamentell smärtbehandling i terminal vård SOSFS (M) 1979:21. Sedan desshar ny kunskap om smärta och smärtbehandling utvecklats. hardärför utarbetat allmänna råd om smärtbehandling i livets slutskede, vilkanyligen kommit ut av trycket (Allmänna råd från 1989:1). Rådentar upp olika faktorer bakom smärtupplevelser och olika behandlingsmetoder.Råden är emellertid inte avsedda endast vid vård i livet slutskede. De allmännaråden anses kunna äga giltighet även i många fall av smärttillstånd som drabbarmänniskor med god liysprognos. 3 1988/89. och Läkaresällskapanordnar /89:SoU15 under samlingsnamnet Läkardagarna i Örebrosärskilda efterutbildnings-kurser för läkare. ägnades år1987 åt ämnet smärta och smärtbehandling. I 219, som ingår iserien Svensk Medicin utgiven av och Spri, harinnehållet i de föredrag som hölls vid redovisats.Rapporten innehåller avsnitt om smärtfysiologi/kemi, smärtupplevelse ochsmärtbeteende, specifika smärttillstånd, smärttillstånd som sjukvården intefår grepp om, smärtanalys och olika former av smärtbehandling. Rapporteninnehåller också avsnitt om erfarenheterna från olika smärtkliniker såsomsmärtbehandUngs-verksamheten vid olika kliniker på ,smärtmottagningen vid , smärtvårdsenheten vidSamariterhemmets sjukhus i och smärtsektionen på ochsedermera i . Utskottet gör följande bedömning. Utskottet kan inledningsvis konstatera att motionärernatar upp ett mycket viktigt område, nämligen den stora betydelsen av attmänniskor med svåra smärtor kan få en effektiv behandling. I en väl utbyggdsjukvård skall patienten kunna kräva god smärtbehandling som ett led i godomvårdnad och adekvat medicinsk behandling. Att så många människor inte fårhjälp mot svåra smärtor har många orsaker. Emellertid år förutsättningarna förbehandling av smärta bättre ån tidigare. Enligt utskottet är detbetydelsefullt att forskningen om smärtbehandling kan utvecklas och vårdpersonalenstimuleras till större kunskap om smärta och smärtbehandling. All smärtbehandling är ett samarbete mellan patient ochsjukvårdspersonal, där patientens upplevelser är basen. Varje vårdform harsina problem och sina möjligheter till lösningar. Det år viktigt att åstadkommaett gott samarbete mellan primäransvarig läkare, vårdlag och läkare,sjuksköterska och annan personal med specialkunskap i smärtlindring. Patientensanhöriga får inte heller glömmas bort i sammanhanget. Det sker en snabbutveckling når det gäller smärtbehandling, en utveckling som bör stödjas medbl.a. resurser för utvärdering. Vidareutbildning och handledning spelar enmycket viktig roll. Utskottet delar uppfattningen i de aktuella motionerna attvårdpersonalen såväl i sin grund- som fort- och vidareutbildning måste få ökadekunskaper om smärtbehandlingens möjligheter. Det är enligt utskottet ocksåangeläget att tar sitt ansvar för kunskapsutveckling ochkunskapsförmedling på området.