bet · GC01SoU21 · 1988-12-31 00:00:00 — Dettorde enligt utskottets mening vara ett känt faktum för dem som är engagerade ivården av HIV-smittade att ett sunt leverne är nödvändigt för patienterna.Något särskilt initiativ från sida för att t. ex. uppmärksammaregering och AIDS-delegation på frågan om särskilda friskvårdsprogram är därförenligt utskottets mening inte erforderligt. Meddet anförda avstyrkte utskottet den då aktuella motionen. Utskotteterinrar om de uttalanden som utskottet tidigare gjort om vikten av attHIV-smittade bibringas insikt om att de bör föra ett sunt liv, eftersom dettaklart förbättrar deras möjligheter att leva utan svårare symtom på sin sjukdom.Som tidigare påtalats är detta ett förhållande som är och bör vara känt för demsom är engagerade i vården av de smittade. Utskottet anser sig kunna fömtsättaatt vårdpersonalen anstränger sig för att nå och påverka de HIV-smittade sund livsstil. Behov av något uttalande från sida torde mot denbakgmnden inte föreligga. Därför avstyrker utskottet motion SoS 14 (c) yrkande12. 1samma motion, So514 (c), hemställs att hos regeringen skall begärainitiativ för en flexibel vårdorganisation med utgångspunkt från de smittadessituation och behov (yrkande II). Motionärema betonar att vården avHIV-smittade och aidssjuka måste organiseras utifrån just denna patientgmppssärskilda vårdbehov. Vårdenav aidssjuka och HIV-smittade har behandlats, a v utskottet i . flera betänkanden. I betänkandet SoU 1985/86: IS framhöll utskottet vik ten av att utveckla vården och omhändertagandet av de aidssjuka. Utskot tet erinrade särskilt om behovet av psykosocial stödverksamhet för dem som drabbas av sjukdomen aids eller konstateras vara smittbärare och om att psykosocial stödverksamhet kommer att erfordras för anhöriga till dem som drabbas av sjukdom och smitta liksom i många fåll för den personal som svarar för vården av de sjuka. Utskottet ansåg det också viktigt att engagera olika frivilliga krafter då folkrörelser och organisationer här kan göra viktiga insatser, t.exgenom olika former av kamratstöd. Utskottet betonade att innehållet i vården måste uppmärksarrimas inte minst för dem som kan komma att vårdas med tvång. Vad utskottet anfört beslutade 26 sedermera att geregeringen till känna (rskr. utskottetåterkom till dessa frågor i betänkandet SoU 1986/87:19. Ut- 1988/89:SoU21skottet inskärpte därvid betydelsen av att finna nya former avvård för de aidssjuka och HIV-smittade. Utskottet betonade att stora kravställs på att man inom alla vårdformer och på alla nivåer kan möta det växandevårdbehovet och erbjuda en anpassad vård. Utskottet pekade också på att behovetav psykosocial stödverksamhet kommer att vara stort, såväl för de direktdrabbade som deras anhöriga och den personal som skall vårda dem. Även dessauttalanden från utskottets sida beslutade att som sin mening geregeringen till känna (rskr. Vidsin senaste behandling av frågor om vården av sjuka och smittade anfördeutskottet följande (SoU 1987/88:10 s. 14): Deav utskottet tidigare gjorda uttalandena äger alltjämt sin giltighet. Även ipropositionen framhålls att de HIV-smittade och AIDS-sjuka patienterna måstefå ett fullgott medicinskt omhändertagande och ett lika gott psykosocialt stöd.Propositionen slår fast att sjukvårdshuvudmännen enligt hälso- ochsjukvårdslagen också har ett ansvar att erbjuda HIV-smittade och AIDS-sjukaett kvalificerat psykosocialt omhändertagande. Enligt propositionen bör bidragutgå till olika organisationers insatser för psykosocialt stöd. Utskottet villi det sammanhanget understryka att många frivilliga och intresseorganisationersom liksom kyrkan och trossamfunden utför ett synnerligen förtjänstfulltarbete bland och för de smittade och sjuka. Deras stora erfarenhet av arbetemed människor är en viktig resurs i detta sammanhang. Utskottet delar därförbedömningen i propositionen och motionema att bidrag skall kunna utgå försådana insatser. Medden inriktning av de fortsatta insatser som sålunda framgår av propositionenfinns det enligt utskottets mening anledning anta att motionäremas synpunkterkommer att bli tillgodosedda utan något , initiativ. Meddet anförda avstyrkte utskottet de då aktuella motionsyrkandena. Utskottetgör nu följande bedömning. Utskotteterinrar om de uttalanden som utskottet tidigare gjort i denna fråga. Det finnsockså skäl att erinra om vad som redovisats ovan om behovet av utbildning förvårdpersonalen och de uttalanden som utskottet där gjort om vikten avutvecklingsarbete och utbildning av vårdpersonal för att vården av HIV-smittadeoch aidssjuka skall kunna nå den höga kvalitet som är nödvändig. Ett omfattandearbete pågår också på detta område. Utskottet anser det därför inte nödvändigtmed något nytt uttalande från sida med anledning av motion SoS 14(c) yrkande 11. Detta avstyrks följaktligen. Imo/zo« yPSS/ÄP.-oJ/ (ej hemställs att som sin mening skall ge ' regeringen till känna vadsom anförs i motionen om behovet av ömvård-nadsforskning (yrkande 14).Motionärema anser att omvårdnadsforskning ., för patientgmppen HIV/aids måsteuppmärksammas mer . Motionärema framhåller vissa erfarenheter frånhälsouniversitetet i . Utskottethar återkommande i olika betänkanden om HIV/aids betonat betydelsen av att satsningar görs när det gäller forskningen om aids. När det gäller den icke-medicinska forskningen har utskottet uttalat, bl.a. i , 27 betänkandet SoU1986/87:19, att ytteriigare åtgärder måste vidtas för att 1988/89:SoU21stimulera till forskning kring aids, särskilt på det samhälls- och beteendevetenskapligaområdet. I betänkandet SoU 1987/88:10 uttalade utskottet att utskottetstidigare uttalanden om forskningens stora betydelse när det gäller HIV/aidsalltjämt gör sig gällande med stor kraft. Utskottet framhöll attlångsiktigheten i stödet till denna forskning måste garanteras och att dennaforskning ställer stora krav på resurser, som det är viktigt att samhället kantillgodose. Utskottetdelar det synsätt som framkommer i motionen. Vid åtskilliga tillfällen tidigarehar utskottet också framhållit att omvårdnadsforskningen när det gäller HIVoch aids måste ha en framskjuten ställning. Ett arbete på området har ocksåinletts och det är enligt utskottet viktigt att detta kan fortsätta. Utskottetfömtsätter, inte minst mot bakgmnd av de uttalanden som redan gjortom betydelsen av forskning när det gäller omvårdnaden om de aidssjuka ochHIV-smittade, att den aktuella motionen skall bli tillgodosedd utan något nyttuttalande från sida. Därför avstyrker utskottet yrkande 14 i motionSoS 14 (c). Imotion 1988/89:So528 (m) begärs ett tillkännagivande till regeringen om vad somanförs i motionen om stöd, rådgivning och kontaktspåming (yrkande 6).Motionärema anser att det i varje landstingsområde bör finns centra medexpertis för kvalificerad hjälp åt smittade. Dessa centra kan också fungera sominformationscentra och bistå enskilda och organisationer med sakkunskap ochråd. Motionärema betonar betydelsen av att det finns en mångfald av stöd- ochvilrdformer samt jourverksamhet och framhåller därvid värdet av olika enskildaideella organisationers arbete. I motionen påtalas också vikten avkontaktspåming för att stoppa smittspridningen. Enligt motionärema finns enunik kompetens och erfarenhet för detta arbete hos landets mottagningar försexuellt överförda sjukdomar. Denna kompetens måste utvecklas och utökas. Imotion 1988/89:So5I4 (c) hemställs att hos regeringen skall begärainitiativ för "dispensär"-verksamhet för HIV-problematiken (yrkande13). Motionärema anser att det behövs en dispensärverksamhet medspecialistutbildad personal med ett totalt omhändertagandeansvar förpatientemas vård, liknande den som tidigare fanns för de människor somdrabbades av tuberkulos. En liknande verksamhet bör enligt motionärema prövas iarbetet med att bekämpa aids. Ibetänkandet 1987/88:10 behandlade utskottet motionsyrkanden av mot svarande innehåll som i de nu aktuella motionema. Utskottet uttalade att det delade uppfattningen att kontaktspåmingen utgör ett viktigt led i aidsbekämpningen och att den kunskap som den verksamheten ger bör tillvaratas och analyseras. framhöll utskottet att ett effektivt smittspåmingsarbete kräver att patienten känner förtroende för den perso nal som skall utföra smittspåmingsarbetet. Utskottet anförde vidare att ° kontaktspåming ställerstora krav på utbildad och erfaren personal. Ut- 1988/89:SoU21 skottet sågpositivt på åtgärder som vidtagit för att förstärkakunskaperna om bl.a. kontaktspåming. I betänkandet hade redovisats attkontaktspåmingen hade behandlats vid vissa konferenser och att en särskildarbetsgrupp samlat och redovisat kunskaper och erfarenheter som finns hoshälso- och sjukvårdspersonal. Gmppen hade också lämnat förslag om hurkontaktspåming kan bedrivas. Arbetet hade publicerats i serien Socialstyrelsenredovisar (nr 1987:13, Kontaktspåming vid sexuellt överförbara infektioner).Utskottet underströk starkt vikten av att kontaktspåmingen byggs ut. Närdet gäller särskilda centra med expertis för aidsarbetet anförde utskottetföljande (s. 31): Utskottetdelar uppfattningen i motionerna att det inom varje landsting nära deHIV-smittade och AIDS-drabbade patienterna måste finnas människor med särskildkunskap om HIV och AIDS. MångaHIV-smittade kan leva utan särskilda symtom på sin sjukdom ellersmitta. Efter kan den smittade utveckla olika symtom på kroniskasjukdomar. När immunförsvaret har skadats alltför svårt uppträdersjukdomstillståndet AIDS. Varje patient har, vilket också framhållits tidigareav utskottet i olika sammanhang, rätt till en god vård och ett gottomhändertagande under smittans och sjukdomens olika faser. Vård måste kunna gessåväl patienter som bor kvar i sitt hem som patienter som behöver tas in påsjukhus. Arbetet med att förhindra smittans spridning i samhället kräverinsatser av kunnig och erfaren personal inom olika vårdområden. Ibetänkandet SoU 1986/87:19 uttalade utskottet bl.a. att utskottet ansåg detbetydelsefullt att beakta den resurs som den kurativa delen av mottagningarnaför sexuellt överförda sjukdomar utgör när det gäller arbetet med AIDS och HIV.Utskottet delar motionärernas syn på betydelsen av att läkare och annanvårdpersonal vid behov kan vända sig till mera erfaren personal som då kanfungera som expertis. vill dock utskottet betona att goda kunskaperkrävs hos alla dem som har att ta del i vården av smittade och sjuka. I[budgetjpropositionen anmäler socialministern att hon i den aviseradepropositionen om ny smittskyddslag kommer att föreslå en förstärkning av smittskyddsläkarorganisationen.I avvaktan härpå anser utskottet inte att har anledning att ta någrainitiativ som rör smittskyddets lokala organisation. Utskotteterinrar om de uttalanden som tidigare gjorts om betydelsen avsmittskyddsarbetet och också behovet av kunnig personal för detta arbete. Genomden nya smittskyddslagen (1988:1472) som träder i kraft har enförstärkning skett av smittskyddsorganisationen. Utskottet anser det mot dennabakgrund inte nödvändigt med någon åtgärd från sida med anledning avde aktuella motionsyrkandena. Därför avstyrker utskottet motionerna So528 (m)yrkande 6 och SoS 14 (c) yrkande 13. Imotion 1988/89:So514 (c) hemställs att som sin mening skall geregeringen till känna vad som anförs i motionen om möjligheterna försmittskyddsläkarna att fullgöra sitt arbete vad gäller HIV/aids (yrkande 5). Motionärerna anför attsmittskyddsläkarna måste garanteras resurser som 1988/89:SoU21 motsvarar denya kraven enligt smittskyddslagen. Motionärerna anser att regeringen har enskyldighet att följa upp att smittskyddsläkarna i varje län får de medel somkrävs för en ändamålsenlig verksamhet. Vidsin behandling av förslaget till ny smittskyddslag (prop. 1988/89:5,SoU9) behandlade utskottet ett liknande motionsyrkande. Utskottet anfördedärvid följande: Utskottetkonstaterar att en förutsättning för ett fungerande smittskydd är givetvis atttillräckliga resurser finn:; såväl lokalt söm centralt. Det åliggersocialstyrelsen som tillsynsmyndighet att följa smittskyddsverksamheten ilandet. Som utskottet ovan anfört får regeringen dessutom anses ha ett särskiltledningsansvar då det gäller mycket svåra samhällsfarliga sjukdomar. I dettaligger enligt utskottets mening att regeringen kontinuerligt måste hålla sigunderrättad om utvecklingen beträffande de samhällsfarliga sjukdomarna och vidbehov tillse att erforderliga medel ställs till smittskyddsverksamhetensförfogande. r>fågot särskilt riksdagsinitiativ beträffande uppföljning ochutvärdering av resursfrågorna i anslutning till smittskyddslagen är därförobehövligt. Motden bakgrunden avstyrkte utskottet den då aktuella motionen. Utskottet,som erinrar om att den nya smittskyddslagen träder i kraft först den 1 juli1989, finner inte skäl till något ändrat ställningstagande. Utskottetavstyrker således yrkande 5 i motion So514 (c). Imotion So514 (c) begärs ett tillkännagivande till regeringen om vad som anförsi motionen om tvångsisolerads möjlighet att enligt smittskyddslagen begära attisoleringen skall upphöra (yrkande 6). Motionärema anser det inte rimligt attvårdbehovet skall omprövas närhelst den intagne så begär. För att isoleringenskall kunna hävas måste det finnas anledning att tro att situationen för denintagne varaktigt skall ha förändrats. Det kan, anser motionärerna, inte varaförenligt med den vårdades intresse att prövningen sker slentrianmässigt,vilket det finns risk för med nuvarande bestämmelse. Tvångsisoleringfår enligt den nya smittskyddslagen pågå från den dagden smittade på grund av beslutet om isolering togs in på sjukhus (40 §).Länsrätten får dock efter ansökan av smittskyddsläkaren besluta atttvångsisoleringen skall fortsätta utöver den längsta tiden enligt 40 §. Ettsådant beslut får avse högst åt gången (41 §). Den bestämmelse ismittskyddslagen (1988:1472) som motionärema åsyftar i motionen är 42 §. Enligtdenna skall smittskyddsläkaren, när det inte längre finns skäl förtvångsisolering, ofördröjligen besluta att tvångisolering skall upphöra. Omden tvängsisolerade begär att tvångsisoleringen skall upphöra, ärsmittskyddsläkaren skyldig att ofördröjligen besluta i frågan. Vidsin behandling av regeringens förslag till ny smittskyddslag hösten 1988behandlade utskottet ett liknande motionsyrkande som det nu aktuella. Därvidanförde utskottet bl.a. följande (1988/89:SoU9 s. 11 -12): Utskottetkonstaterar att skälet för ett beslut om tvångsisolering vanligen är att en smittad intefrivilligt medverkar till de åtgärder, som behövs för 30 att hindra smittspridning.Det ligger också i sakens natur att ett beslut om 1988/89:SoU21 tvångsisolering intedefinitivt kan begränsas i tiden när beslutet fattas. Längden påtvångsisoleringen kommer, som framhålls i propositionen, att bli avhängig bl. a. av denisolerades inställning till sin situation och till sin Tvångsisoleringfår inte bli ett innehållslöst avskiljande från omvärlden, utan tidenmåste användas till att på lämpliga sätt motivera den isolerade att förändrasin attityd. Då en sådan attitydförändring har skett skalltvångsisoleringen givetvis upphöra. uppfattning bör samhället begränsa en tvångsvis omhändertagenpersons möjlighet att begära att ett tidsobestämt omhändertagande skallupphöra, endast om det klart påvisats att en begränsning är oundgängligennödvändig för att hindra ett missbmk. Utskottet fömtsätter att regeringenföljer utvecklingen vad gäller bl. a. fattade beslut om tvångsisolering ochisoleringstider samt återkommer till , om missförhållanden visar siguppstå i något avseende. bör mot denna bakgrund inte nu ta någotinitiativ för att närmare reglera den tvångsintagnes möjlighet att begära attisoleringen skall upphöra. Meddet anförda avstyrkte utskottet det då aktuella motionsyrkandet. Utskottetvidhåller sin tidigare uppfattning. Den nya smittskyddslagen har ännu inteträtt i kraft och därför föreligger inte några erfarenheter av den obegränsaderätten att begära omprövning av isoleringsbeslut. Med hänvisning till detanförda avstyrker utskottet motion SoS 14 (c) yrkande 6. Imotion 1988/89:So528 (m) hemställs att hos regeringen begär enöversyn av bestämmelser så att de verkligen kan tillämpas närnågon avsiktligt eller av grov oaktsamhet sprider smitta av en samhällsfarligsjukdom (yrkande 8). Motionärerna anför att det skall vara förenat med strängastraff att medvetet sprida HIV-smitta. Eftersom smittskyddslagen saknarstraffbestämmelser är det enligt motionärerna nödvändigt att se överbrottsbalkens bestämmelser. Det råder osäkerhet om humvida nuvarande regler ärtillämpliga. Dentidigare gällande straffbestämmelsen i smittskyddslagen (1968:231) upphävdesgenom beslut av (SoU 1985/86:4, RD 33, rskr. Ettupphävande av smittskyddslagens straffbestämmelse skulle dock, enligt vad somframhölls i den då aktuella propositionen (prop. 1985/86:13), inte innebära attkönsligt umgänge vid venerisk sjukdom inte längre kunde vara straffbart.Propositionen hänvisade till flera olika ställen i som beroende påomständigheterna i det särskilda fallet kan vara tillämpliga. Sålundahänvisades till 3 kap. och dess bestämmelser om brott mot liv ochhälsa samt 13 kap. som gäller allmänfariiga brott. Särskiltnämndes bestämmelserna om misshandel i 3 kap. 5 § (alt. grov misshandel i 3kap. 6 §), vållande till kroppsskada eller sjukdom enligt 8 §, framkallande avfara för annan i 9 §, spridande av gift eller smitta enligt 13 kap. 7 § ochvårdslöshet med gift eller smittämne enligt 13 kap. 9 § . Utskottethade ingen erinran mot propositionens förslag att upphäva straffbestämmelsen i smittskyddslagen (SoU 1984/85:4 s. 7). I samman hanget framhöll utskottet vad gällde frågan om straffbarhet enligt brotts balken att bedömningen humvida någon gjort sig skyldig till brott ankom- 3j mer på vederbörandedomstol och att således inte kunde uttala /89:SoU21 sig omvilka omständigheter som i ett sådant fall bör beaktas av domstolen. Ianslutning till regeringens förslag till ny smittskyddslag (prop. 1988/89:5)väcktes en motion av samma innebörd som den nu aktuella. Utskottet redovisadedärvid de ovan återgivna uttalandena och anförde vidare: Utskottetvill ånyo understryka att frågan om någon gjort sig skyldig till en handlingsom är straffbar enligt brottisbalken måste avgöras av vederbörande domstol.Såvitt utskottet har sig bekant har ingen sådan fråga som motionärerna berörvarit föremål för prövning i domstol. Enligt utskottets mening bör riksdagenmot denna bakgmnd inte ta några initiativ angående en översyn avvissa bestämmelser i . Utskottetavstyrkte sålunda det då alctuella motionsyrkandet. Utskottetvidhåller sin tidigare uppfattning och avstyrker därför motion So528 (m)yrkande 8. Isamma motion, So528 (m), hemställs att beslutar om en sådan ändringav smittskyddslagen att såväl konsultation som behandling vid samhällsfarligsjukdom skall vara gratis för patienten oavsett om denne vänder sig till denoffentliga sjukvården eller försäkringsansluten privatpraktiserande läkare(yrkande 7). Vidsin behandling av ett liknande motionsyrkande anförde utskottetföljande i betänkandet 1988/89:SoU9 (s. 13-14): Ipropositionen framhålls (s. 97) att det är av utomordenligt stor betydelse försmittskyddet att man i så stor utsträckning som möjligt underlättar för denenskilde att ta kontakt med häl:>o- och sjukvården. Alla sjukvårdsbesökinom den landstingskommunala vården, som görs med anledning av ensamhällsfarlig sjukdom, bör därför vara gratis för den enskilde. Detta bör,framhålls det i propositionen, gälla både den undersökning och utredning somgörs för att fastställa om en sådan sjukdom föreligger, och den efterföljandevård och behandling som sjukdomen kräver. Det förhållandet att vård ochbehandling skall vara gratis för patienten utgör inte något hinder mot att görakostnadsavdrag på utgående sjukpenning vid sluten sjukhusvård, anförs detvidare. För den som väljer att vända sig till privatpraktiserande läkare vid misstankeom en samhällsfarlig sjukdom, föreslås i propositionen att besök för att utredaom en samhällsfarlig sjukdom föreligger skall vara gratis, medan patientavgiftskall erläggas vid besök för vård eller behandling. Utskottetdelar uppfattningen att det är av gmndläggande betydelse för ett fungerandesmittskydd att var och en som smittats av en samhällsfarlig sjukdom sökerläkare för undersökning, och att kontaktema med sjukvården därför måsteunderlättas så mycket som möjligt. Att göra besöken inom den lanstingskommunalasjukvården gratis för patienten är en väg till detta mål. Det är likasåvärdefullt att besök hos privatpraktiserande läkare för att utreda om ensamhällsfarlig sjukdom föreligger är gratis. Då det gäller vård och behandlingdelar utskottet den uppfattning som framförs i propositionen att patientavgiftbör erläggas om denna ges av en privatpraktiserande läkare. Med det anförda avstyrkteutskottet det då aktuella motionsyrkandet. Utskottetvidhåller sin tidigare uppfattning och avstyrker därför motion SoS28 (m)yrkande 7. Imotion 1988/89:So528 (m) hemställs att som sin mening ger regeringentill känna vad som anförs om HIV-testning i motionen (yrkande I). Motionärernaanför att en väl utbyggd och klokt inriktad HIV-testning av god kvalitet måstevara ett naturligt inslag i hälso- och sjukvården. Testningen bör enligtmotionärema successivt utvidgas. Orsakerna till att antalet HIV-tester varit avtagandeunder senare tid, särskilt i fråga om homosexuella, måste noga analyseras. HIV-testningenhar behandlats av utskottet i flera betänkanden. I betänkandet SoU 1986/87:19uttalade utskottet bl.a. att det fann det värdefullt att testningen vidgas äventill gmpper utanför blodgivare och de människor som uppvisar ett s. k.riskbeteende, eftersom detta bidrar till en önskvärd avdramatisering avprovtagningarna. När det gällde testning av gravida kvinnor hänvisade utskottettill pågående försöksverksamhet. Utskottet uttalade som sin mening att fleraskäl talar för att gravida kvinnor bör erbjudas möjlighet till provtagning förHIV. Det konstaterades att en sådan mer allmän testverksamhet av kvinnorinletts och att utfärdat allmänna råd för verksamheten (SOSFS1987:22). Utskottet anförde i det nämnda betänkandet också följande: Detkan enligt utskottet finnas skäl att härefter steg för steg utvidgaprovtagningama även till andra gmpper i samhället, t.ex. de vämpliktiga. Det ärangeläget att medicinskt underlag fortlöpande tas fram för att man skall kunnata ställning till för vilka gmpper en sådan utvidgad provtagning framstår somangelägnast. En annan möjlighet kan vara att erbjuda test i samband med andrablodprov. Regeringen bör noga följa utvecklingen på detta område och ta deinitiativ som erfordras. Vidsin behandling av motioner om HIV-testning anförde utskottetföljande (SoU 1987/88:10 s. 24-25): Utskottets--- uttalandegör sig alltjämt enligt utskottets mening starkt Utskottet villsärskilt betona att det är viktigt att ett medicinskt underlag tas framfortlöpande för att man skall kunna ta ställning till hur provtagningama skallkunna utvidgas på lämpligaste sätt. En stegvis utökad testverksamhet ger intebara kunskap om smittspridningen i samhället och i särskilt riskutsatta gmpperutan också underlag för planering av vård- och informationsinsatser. Testningenger även tillfälle till rådgivning och attityd- och beteendepåverkan. Utskottetvill även understryka vikten av att avdramatisera testningen och att öka medvetenheten om behovet av testning hos de människor som vet med sig att de utsatt sig för risk att smittas. Att öka testbenägenheten hos denna gmpp ter sig som den kanske mest angelägna uppgif ten. Utskottetkan däremot inte ställa sig bakom förslaget i motion SoS (c) om en allmän och regelbunden testning av hela landets vuxna befolkning. 3 1988/89. En sådan omfattande ochupprepad testning skulle våra ytterst svårgenom- 1988/89:SoU21 förbar ochter sig inte ändamålsenlig. Utskottetkonstaterar att vad sorn nu anförs i motion So528 (m) väl överensstämmer med deuttalanden utskottet gjorde . Motionen får därmed anses redan varatillgodosedd. Någon åtgärd från sida behövs inte.