bet · GC01LU4 · 1988-12-31 00:00:00 — Brottsskadeersättning med anledningav personskada utgår således för sjukvårdskostnader och andra utgifter,inkomstförlust, sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men samtolägenheter i övrigt fill följd av skadan. När det gäller ersättningen försveda och värk samt lyte och men bestäms den i praktiken med ledning avtrafikskadenämndens tabeller. Genom lagstiftning, som trätt i kraft den 1 juli1988 (prop. 1987/88:92, JuU:37, SFS 1988:255), har möjligheterna fillersättning av statsmedel utvidgats till att omfatta även lidande som någontillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annatofredande som innefattar brott. Vid bestämmande av brottsskadeersättning skall skadeståndsom har betalats eller bör kunna bli betalat till den skadelidande räknas av.Dessutom avräknas annan ersättning på grund av skadan som den skadelidande harrätt till, t.ex. på grund av allmänna eller privata försäkringar. Vidareavräknas ett självriskbelopp, som fastställs med ledning av det basbelopp somgäller det år då skadan uppkom. Omsärskilda skäl föreligger kan dock avdrag av självrisk underlåtas.Ersättningsbeloppen är maximerade. Vid personskada kan ersättning i form avengångsbelopp utgå med maximalt 20 gånger det basbelopp som gäller vid dentidpunkt när ersättningen bestäms. Motionsmotiveringar 1988/89:LU4 Motiveringen till motion L613 av m.fl. (c)återfinns i motion 1987/88:Ju811. I sistnämnda motion och i den tilllagutskottet överlämnade motionen 1987/88:Jul6 av tredje vice talman m.fl. (c) kritiseras den inom den svenska skadeståndsrätten lågaersättningsnivån vid ideell skada. Enligt motionärerna motsvarar utdömtskadeståndsbelopp oftast inte det lidande en skadad fått utstå. Den nuvarandeersättningsnivån står inte heller i överensstämmelse med den allmännarättsuppfattningen. Motionärerna anser därför det angeläget attskadeståndsreglerna, däri inbegripet även brottsskadelagens bestämmelser, blirföremål för en samlad översyn. Särskilt i mofion Jul6 betonas vikten av enheltäckande skadeståndsrätt där de olika reglerna fungerar i samklang medvarandra. I motion L610 av och ()kritiseras utvecklingen av amerikansk skadeståndspraxis. Motionärerna hävdaratt även i fall av högst måttlig skada kan osedvanligt höga skadestånd dömasut. Denna utveckling har enligt motionärerna föranlett en ekonomisk belastningför näringslivet i . Enligt motionärerna utgör de höga advokatarvodena dären väsentlig orsak till att skadeståndsbeloppen kommit att bli så höga.Storleken av arvodena står nämligen i relation till skadeståndsbeloppensstorlek. Motionärerna anser att en motsvarande utveckling i vårt land måstehindras och de begär att frågan om skydd mot orimligt höga skadestånd blirföremål för närmare överväganden. Frågan om den allmänna, i praxis tillämpade,ersättningsnivån för ideell skada behandlades ingående av vid 1986/87års med anledning av två motionsyrkanden. I sitt av godkända betänkande i ärendet (LU1986/87:3) framhöll utskottet att den ersättningsnivå som då gällde påpersonskadeområdet fick anses innebära en i stort sett rimlig avvägning mellande motstridiga intressen som gjorde sig gällande på området. Utskottet ansågdärför att det inte fanns behov av mera genomgripande ändringar aversättningssystemet. Däremot kunde det enligt utskottets mening finnasanledning att närmare överväga om inte en viss höjning av ersättningsnivån vidideell skada kunde vara befogad. Det kunde också, ansåg utskottet, finnas skälatt överväga i vad mån ersättningsnivån står i överensstämmelse med denallmänna rättsuppfattningen. Det var enligt utskottet tänkbart attersättningsnivån allmänt anses för låg och inte ger fillräcklig kompensationför förluster av ohka livskvaliteter. Utskottet ansåg sig emellertid inte utanen närmare kartläggning kunna ta någon slutlig ställning i denna fråga. Sammanfattningsvis ansåg utskottet att de skadelidandesställning när det gäller ideell skada borde förbättrais i vissa avseenden. Det saknades dock i ärendet ett tillfredsställande underlag för ett ställningstagande till frågan i vilken mån sådana förbättringar kan genomföras. Frågan borde därför, anförde utskottet, bli föremål för en översyn, och det borde ankomma på regeringen att bestämma formerna för översynsarbetet. Utskottet framhöll dock i likhet med remissinstanserna att något behov av ändring av bestäm- melserna iSkL inte förelåg. Lagstiftning är, menade utskottet, ett trubbigt 1988/89:LU4instrument när det gäller frågor om storleken av skadeståndsbelopp; sådanafrågor avgörs smidigast och bäst i praxis. Lagstiftarens uppgift får därför,anförde utskottet, i likhet med vad som skedde vid ändringar i SkLbegränsas till allmänna uttalanden till vägledning för rättstillämpningen.Enligt utskottets mening borde därför översynsarbetet i första hand inriktas påatt åstadkomma erforderliga förbättringar inom ramen för gällande regelsystem.Utskottet pekade på att trafikskadenämnden i sitt remissyttrande framhållitatt vissa frågor om ersättningsnivån vid ideell skada redan aktualiserats inomnämnden. Skulle det emellertid visa sig att det önskvärda resultatet inte kanuppnås utan en lagändring borde lagstiftningsfrågan övervägas på nytt,avslutade utskottet. Vad utskottet sålunda anförde gav som sin meningregeringen till känna. Frågan om storleken av de ideella skadeersättningarnaåterkom motionsvägen vid 1987/. På hemställan av utskottetavslogs en motion i ämnet av under hänvisning till att det inomjusfitiedepartementet påbörjats arbete med direktiv för en översyn av vissaskadeståndsfrågor (se LU 1987/88:4). Medanledning av ovan nämnda begäran till regeringen om en översyn aversättningssystemet vid ideell skada har på initiativ av justitiedepartementetvåren 1987 hållits överläggningar med representanter från bl.a.försäkringssektorn, fackliga organisationer, skaderegleringsnämnderna samt dejuridiska fakulteterna vid och . Vidare haröverläggningar hållits med företrädare för justitieministerierna i våranordiska grannländer. Med utgångspunkt i vad som sålunda förevarit har enligtvad utskottet inhämtat inom påbörjats arbete med direktivför en översyn av vissa skadeståndsfrågor. Verkställighetav domar i skadeståndsmål Den som genom domstolsavgörande blivit tillerkändskadestånd och som misslyckas att på frivillighetens väg få ut tillerkändersättning kan sedan domen vunnit laga kraft ansöka om verkställighet hoskronofogdemyndigheten och på det sättet försöka få ut skadeståndsbeloppet.Verkställigheten sker i form av utmätning hos gäldenären. Närmare regler häromfinns i utsökningsbalken (UB). I utsökningsärenden skall enligt UB statens kostnader förförfarandet hos kronofogdemyndigheten ersättas. Ersättningsskyldigheten vilarpå sökanden men kronofogdemyndigheten skall utan särskild begäran härom ta utförrättningskostnaderna från gäldenären. Reglerna innebär att utmätt egendom iförsta hand tas i anspråk för betalning av förrättningskostnaderna och därefterför sökandens huvudfordran. Räcker egendomen inte till för att betalaförrättningskostnaderna eller saknar gäldenären utsökningsbara till- gångar fårsökanden helt eller delvis stå för förrättningskostnaderna. Enligt 1988/89:LU4 förordningen(1981:1185) om utsökningsavgifter skall - utom i vissa fall - ersättningför förrättningskostnader tas ut genom utsökningsavgifter, som utgörs avgrundavgift, försäljningsavgift och särskild avgift. utgår med250 kr. Försäljningsavgift, som i regel uttas när egendom säljs exekutivt,utgör av varje köpeskilling, dock högst . köpeskilling.Särskild avgift utgår när särskild kostnad uppkommit för staten för enåtgärd i målet. Avgiften skall motsvara kostnaden. avgiftenfår jämkas av kronofogdemyndigheten, om kostnaden varit större än somvarit behövligt. Avgift utgår inte för en åtgärd som varit onödig eller för vissai förordningen särskilt angivna kostnader. Som ovan framhållits (s. 9) kan den som tillfogats skadagenom brott efter ansökan hos brottsskadenämnden under vissa förutsättningar fåersättning av allmänna medel för skadan. Reglerna i hrottsskadelagen ombrottsskadeersättningens omfattning anknyter till regleringen i SkL.Brottsskadeersättning utgår för personskada och i vissa fall för sakskada ochren förmögenhetsskada. Genom lagstiftning, som trätt i kraft den 1 juh 1988(prop. 1987/88:92, JuU37, SFS 1988:255) har förutsättningarna för ersättningförbättrats i olika avseenden. Sålunda kan brottsskadeersättning numera utgåäven för lidande som har tillfogats någon genom brott mot den personligafriheten eller genom annat ofredande som innefattar brott. Även möjligheternatill ersättning för sakskada och ren förmögenhetsskada har utvidgats liksomsökandens möjlighet att få ersättning av allmänna medel för kostnader i ärendenom brottsskadeersättning. I fortsättningen krävs endast särskilda skäl för attsådan ersättning skall utgå. Vid bestämmandet av brottsskadeersättningen skall, somtidigare nämnts, avräknas vissa poster. Bl.a. skall avräknas skadestånd som harbetalats eller bör kunna bli betalat till den skadelidande. Utredningsarbete inom BRÅ m.m. Regeringen uppdrog åt BP.Å att kartlägga i vilkahänseenden det finns särskilda behov av stöd och hjälp från samhällets sida åtden som drabbas av brott och i vilka former dessa behov lämpligen kantillgodoses. Sedan BRÅ avlämnat promemorian (1986:1) Stöd och hjälp åtbrottsoffer. En probleminventering, fick BRÅ i uppdrag av regeringenatt göra en fördjupad undersökning av vissa frågor som tagits upp ipromemorian. Resultaten av detta arbete har BRÅ redovisat i rapporten (BRÅUtredning 1988:1) Brottsoffer. I rapporten föreslås bl.a. att samhället börunderlätta för brottsoffren att så snabbt som möjligt få ut skadestånd somtilldömts dem av domstolarna. Om brottsoffret inte kan förmå den skyldige attbetala skadeståndet bör staten medverka till att detta utbetalas eller till attbrottsoffret på annat sätt får ekonomisk kompensation. Vidare bör enförutsättningslös utredning om behovet av en förbättrad förmånsrätt förskadeståndsanspråk övervägas. BRÅ förordar också att åklagarnas insatser vadgäller skadeanspråk ökas. Justitiedepartementethar givit ut en broschyr, också den benämnd 12 Brottsoffer,som är tänkt att fungera som en som råkat ut /89:LU4brott. I broschyren ges information om vilka regler som gäller för ettbrottsoffer, vart han/hon skall vända sig i olika situationer och vilkarättigheter brottsoffret har till stöd, hjälp och ekonomisk ersättning. Mofiveringen till motion L302 av ochLars () finns i motion Ju709. Motionärerna kritiserar där dennuvarande ordningen att skadelidande part, som erhållit rättens beslut omskadestånd, själv måste vidta åtgärder för att försöka få utskadeståndsbeloppet. Som ett led i strävandena att förbättrabrottsskadelidandes rättsliga ställning anser motionärerna att domar omskadeståndsskyldighet på grund av brott bör sedan de vunnit laga kraftomedelbart översändas från domstolen till kronofogdemyndigheten, som medförtur och utan kostnad för den skadeståndsberättigade skall verkställaavgörandet. Allmänt om livränta enligt skadeståndslagen Som ovan redovisats skall enligt 5 kap. 1 § SkL skadeståndtill den som tillfogats personskada omfatta ersättning för sjukvårdskostnad ochandra utgifter, inkomstförlust, sveda och värk, lyte eller annat stadigvarandemen samt olägenheter i övrigt till följd av skadan. Ersättningen förinkomstförlust skall motsvara skillnaden mellan den inkomst som denskadelidande skulle ha kunnat uppbära om han inte skadats och den inkomst somhan trots skadan har eller borde ha uppnått eller som han kan beräknas uppnå.Av 4 § framgår att ersättning för framtida inkomstförlust eller förlust avunderhåll fastställs antingen i form av livränta eller som engångsbelopp ellerockså som en kombination av engångsbelopp och livränta. Om ersättningen är avväsentlig betydelse för den skadelidandes försörjning skall den i allmänhetutgå som livränta, dvs. ett periodiskt belopp som utgår eller till dess att han eller hon uppnår viss ålder.Invaliditetsersättningen bestäms i regel som engångsbelopp om den medicinskainvaliditetsgraden är relativt låg - 10 ä - och skadeföljderna inte allseller endast i ringa mån kan antas påverka den skadelidandes ekonomiskasituation (prop. 1975:12 s. 25).Om man har anledning att räkna med förändringari invaliditetsgraden eller om denna inte kan uppskattas förrän utvecklingenavvaktats fastställs livränta endast för begränsad tid.Fastställd livränta kan helt eller delvis utbytas mot engångsbelopp. Livräntan bestäms på grundval av bl.a. det s.k.inkomstunderlaget. Detta motsvarar i princip den inkomst som det kan antas att den skadade, om han inte blivit skadad, vid i huvudsak oförändrat penningvärde skulle ha kunnat bereda sig under den fid livräntan avser. Man beaktar alltså konkreta utsikter till löneökningar eller befordran för den skadades del. Livräntan bestäms i - Hänsyn tås följaktligen till sådana förändringar i 1988/89:LU4penningvärdet som har tagit sig uttryck i löneökningar inom den skadades yrkeunder tiden mellan olycksfallet och ersättningsprövningen. När en definitivlivränta bestäms i stället för en provisorisk låter man den påverkas avlönehöjningar som har ägt rum som förflutit sedan skadeståndetsist prövades. Enligt 5 § kan fastställda livräntebelopp höjas ellersänkas om de förhållanden som legat till grund för ersättningens bestämmandeväsentligt har ändrats. Har ersättningen fastställts i form av engångsbeloppkan den skadelidande under samma förutsättning tillerkännas ytterligareersättning. En viktig del av skadeståndslagsviftningen är de reglersom behandlar värdesäkringen av livräntor. Den centrala författningen påområdet är lagen (1973:213) om ändring av skadeståndslivräntor. Enligt lagenskall i viss utsträckning en uppräkning ske av alla livräntor som harfastställts att utgå till fullgörande av skadeståndsskyldigliet på grund avhändelse som inträffat efter utgången av . Tanken är att den som skall betala livräntan - dvs. denskadeståndsskyldige eller, om han har en ansvarsförsäkring, det kollektiv ivilket han ingår på grund av försäkringen - också skall svara förvärdesäkringskostnaden. Värdesäkringen utgör en del av själva skadeståndet.Avsikten med tillägget till livräntan är att denna vid sjunkande penningvärdeskall behålla sin ursprungliga köpkraft. Men också stigande penningvärde skallåterspeglas i skadeståndsförpliktelsens omfattning genom en reducering avlivräntan. Ändringen av livräntorna är i princip knuten tilländringar i basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL).Ändring får dock ske i princip endast om basbeloppet enligt AFL ändrats medminst , räknat . Fr.o.m. år 1983äger ändringen rum , med verkan fr.o.m. efter den decembermånaddå jämförelsen görs. Ändringen kan emellertid utlösas även om skillnaden mellanbasbeloppen inte uppgår till mellan två decembermånader. En förutsättninghärför är då att det finns procenttal som "blivit över" från entidigare period, dvs. inte lett till ändring på grund av den i det följandebehandlade regeln som innebär att livränteuppräkningen inte får överstiga 5 %per år. Dessa överblivna procenttal kan "balanseras" och läggas tillbasbeloppsändringen ett senare år. 1 princip skall ändringen av livräntan vara lika stor somden procentuella förändringen av basbeloppet. Denna huvudprincip är dockmodifierad i ett par hänseenden. En modifikation är att livränteändringen intefår överstiga , räknat från den dag då ändring senast skedde (förvärdesäkrings-systemet i sin helhet räknat från ). Ombasbeloppet har ökat med får, som framgått, det överskjutandeprocenttalet balanseras och tas i beaktande när man prövar om senare förändringav basbeloppet skall föranleda ändring av livräntorna. En balanserad basbeloppsökningkan emellertid också beaktas när man avgör med vilket procenttallivräntorna skall ändras, vilket kan leda fill en höjning med mer än ]4 Huruvida och med vilket procenttal ändring skall skebestäms av försäk- 1988/89:LU4 ringsinspektionen. Besked om ändring lämnassenast . Ändringarna har uppgått till 5 %varje år (SFS 1987:1346). Lagen är dispositiv. Man kan alltså komma överens om enannan reglering av värdesäkringsfrågan än den lagen anvisar. Av det anförda följer att om en skadevållare inte harnågon försäkring som täcker hans ansvar får han eller hon själv svara förfinansieringen av livräntan och eventuella höjningar. I proposition 1973:14 med förslag till lag om ändring avskadeståndslivräntor m.m. framhöll föredragande statsrådet (s. 45) attsystemet med en maximering av inflationsskyddet till innebär att inte helainflafionsut-vecklingen under alla omständigheter kommer att rymmas inomgarantin utan att de skadelidande i viss utsträckning får stå självrisk. Underremissbehandlingen av det betänkande som låg till grund för propositionen hadeLO beklagat den föreslagna begränsningen. LO hade förordat att man, sedan detnya systemet varit i praktisk tillämpning under , skulle pröva ominte procenttalet kunde höjas. Föredraganden ville dock inte uttala sig ombehovet av eller möjligheterna till en sådan höjning. Skall skadestånd utgå ur en försäkring tillgårkapitaltäckningen i princip på det sättet att ett så stort belopp från börjanfonderas att det skall täcka framtida värdesäkringstillägg. Kostnaderna fördessa kommer alltså i sin helhet att drabba skadeårets kollektiv avförsäkringstagare. Storleken av försäkringsbolagens fondavsättningar ärberoende av de antaganden om ränteavkastning som tillämpas. Det ankommer påförsäkringsinspektionen att efter överläggningar med försäkringsgivarenfastställa lämpligt avvägda grunder i detta hänseende. Grunderna skalltillgodose intresset av en rimlig premienivå och behovet av betryggandesäkerhet för gjorda åtaganden (prop. 1973:14 s. 45). Värdesäkring av livräntor avseende händelser som inträffatföre utgången av regleras i lagen (1967:663) om tillägg till vissatrafiklivräntor (trafiklivräntelagen) och i lagen (1973:214) om tillägg tillvissa ansvarslivräntor (ansvarslivräntelagen) samt i förordningen (1967:666)om tillägg till vissa trafiklivräntor, som utgår av statsmedel, m.m. och ikungörelsen (1971:14) om fillägg till vissa statliga skadelivräntor, m.m. Trafiklivräntelagen gäller alla livräntor som utgår pågrund av trafikförsäkring eller (med vissa undantag) bilansvarsförsäkring.Lagen innebär att en allmän uppräkning skett beträffande de livräntor somfastställts . Vidare skall enligt lagen både de uppräknade livräntornaoch de som kommit till få ett indextillägg somkompensation för löpande inflation. Indextilläggen är inte begränsade inom vissåriig ram. Detta innebär alltså, att trafiklivräntor som faller under denna lagfår en något bättre behandling än trafiklivräntor som skall bedömas enligtlagen om ändring av skadeståndslivräntor. Indexuppräkningen den 1 februari 1988uppgick till (SFS 1987:1346). Ansvarslivräntelagenreglerar värdesäkringen av livräntor som utgår ur ,5 Lagen bygger på ungefär samma principer som 1988/89:LU4trafiklivräntelagen. Indextillägget är dock i princip begränsat till perår, med vilket tal uppräkning skett (SFS 1987:1346). De båda författningar som reglerar värdesäkringen av äldrestatliga skadeståndslivräntor följer i huvudsak det mönster som finns itrafiklivräntelagen. Uppräkningen uppgick sålunda till (SFS 1987:1346). Livräntor som inte värdesäkras genom lagstiftning Det finns vissa kategorier skadeståndslivräntor som inteomfattas av värdesäkringslagstiftningen. Hit hör livräntor som utges avprivatpersoner, företag, kommuner etc. på grund av skadehändelser som inträffatföre utgången av . I proposition 1973:14 uttalades om dessa livräntor bl.a.att den omständigheten att de lämnas utanför den nya lagstiftningen inte tordekomma att få större praktisk betydelse. De fall då skadeståndslivränta utges avenskild fysisk person antogs vara fåtaliga. Av större betydelse antogs de fallvara då livräntan utges av kommun eller annan juridisk person, som uppträdersom självförsäkrare. Föredragande statsrådet utgick från att deskadesfåndsskyl-diga i stor utsträckning frivilligt skulle åta sig attvärdesäkra livräntorna efter de grunder som enligt den nya lagstiftningenavsågs gälla för de äldre ansvarslivräntorna. Vid behandling av proposition 1973:14uppmärksammade lagutskottet särskilt frågan om självförsäkrarnas ställning.Utskottet räknade i sitt av godkända betänkande (LU 1973:8, rskr.1973:111) med att kommunerna frivilligt skulle göra sådana åtaganden somavsetts i propositionen. När det gällde övriga självförsäkrare fann utskottetdet mera tveksamt om motsvarande åtagande kunde viintas. Utskottet ansåg sigdock kunna utgå från att företagarnas intresseorganisationer skulle genomrekommendationer stimulera sina medlemmar att frivilligt medverka till att deskadelidande fick ut tillfredsställande inflationsskydd. Utskottet ansåg attriksdagen borde ge regeringen till känna att det var angeläget att frågan äveni fortsättningen följdes med uppmärksamhet från regeringens sida och att saken,om frivilliga åtaganden inte kom till stånd, blev föremål för nya överväganden. I motion L609 av () riktas kritik mot attuppräkning av skadeståndslivräntorna endast görs de år basbeloppet ökat medminst . Någon tillfredsställande utformning vid hög inflation kan enligtmotionärens mening värdesäkringen av skadeståndslivräntorna därigenom inteanses ha fått. Motionären begär därför en översyn av värdesäkringsbestämmelsernai sin helhet och särskilt en omprövning av den 5-procentiga spärregeln. Även i motion L619 av och () kritiseras reglerna för uppräkning av skadeståndslivräntor. Enligt motionä rernas uppfattning bör därför - i likhet med vad som skedde vid /80 - hos regeringen begära en utvärdering av värdesäkrings- 16 bestämmelserna.Riksdagen bör därvid uttala att principen bör vara en 1988/89:LU4utveckling av livräntorna som är socialt och ekonomiskt acceptabel ijämförelse med andra motsvarande förmåner. Vid 1979/behandlade utskottet en motionvari framhölls, att det förhållandet att ersättningen förpenningvärdeförsämring var maximerad till medförde attlivräntetagarna drabbades av en eftersläpning i förhållande till övrigainkomsttagare. Med anledning av motionen anförde utskottet i sitt av riksdagengodkända betänkande i ärendet (LU 1979/80:29 s. 6) bl.a. att en grundläggandeprincip inom skadeståndsrätten är att en skadelidande skall erhålla fullersättning för sina skador. Syftet med skadeståndet är med andra ord att denskadelidande skall kompenseras så att han i stort sett befinner sig i sammaekonomiska situation som han skulle ha varit i om skadan inte inträffat. Redanav det sagda följde enligt utskottets mening att det är en angelägen uppgiftför lagstiftaren att se till att skadeståndslivräntorna anpassas till förändringari penningvärdet. Utskottet ansåg att också starka sociala skäl talade för ettsystem med värdesäkring av livräntor eftersom livräntetagarna allmänt setttorde ha små möjligheter att kompensera sig för en reell minskning avlivräntans värde. Även vid en jämförelse med löneutvecklingen i stort undersenare år ansåg utskottet det klart att livräntetagarna drabbats av en inteobetydlig eftersläpning. Med hänsyn bl.a. därtill ansåg utskottet att starkaskäl talade för att lagstiftningen borde ändras så att livräntornas storlekbättre kunde anpassas till inflationen. Även kostnadsaspekterna borde enligt utskottets meningtillmätas stor betydelse i sammanhanget. Särskilt i fråga omförsäkringslivräntorna ligger det i sakens natur, framhöll utskottet, att enförbättring för livräntetagarna medför ökade kostnader för försäkringsgivarnaoch därför i allmänhet leder till högre premieavgifter för försäkringstagarna. Avslutningsvis konstaterade utskottet att det saknades iärendet ett tillfredsställande underlag för en bedömning av frågan i vilken månen förbättring av livräntetagarnas ställning kunde genomföras. Frågan bordedärför bli föremål för utredning.