bet · GC01LU4 · 1988-12-31 00:00:00 — Enligt utskottet borde det ankomma påregeringen att närmare bestämma formerna för utredningsarbetets bedrivande.Utskottet ville dock framhålla att utredningsarbetet inte endast borde inriktaspå frågan om en höjning av värdesäkringsnivån. Även andra lösningar påproblemet borde övervägas. På hemställan av utskottet gav som sinmening regeringen till känna vad utskottet hade anfört (rskr. 1979/80:336). Som ett resultat av denna begäran uppdrog regeringen år1980 åt försäkringsinspektionen att skyndsamt och i samråd med försäkringsbran schen undersöka vilka lösningar som kunde komma i fråga för att förbättra livräntetagarnas ställning samt att redovisa för- och nackdelar med de olika lösningarna. En arbetsgrupp tillsattes och en promemoria utarbetades. Under ärendets beredning i justitiedepar tementet hölls överläggningar med företrädare för bl.a. försäkringsbran- 17 schen omförutsättningarna för en frivillig överenskommelse i frågan. Som en 1988/89:LU4 följd av dessa överläggningar utfäste sig alla försäkringsbolag medkoncession för trafik- eller ansvarsförsäkring genom frivillig överenskommelseatt fr.o.m. utge värdesäkringsfillägg till vissaskadeståndslivräntor utöver vad som följer av lag eller annan författning. Överenskommelsen innebar att bolagen förband sig att utgeett på visst sätt beräknat s.k. särskilt uppräkningstillägg med hänsyn tillinflationen fram fill . Vidare skulle bolagen fr.o.m. den 1februari 1984 under vissa förutsättningar höja livräntorna genom etts.k. Genom regeringsbeslut bestämdes attriksdagsskrivelsen (rskr. 1979/80:336) samt en skrivelse frånförsäkringsinspekfionen angående ytterligare värdesäkring avskadeståndslivräntor inte då skijlle föranleda förslag till omlagstiftning. Avslutningsvisanfördes följande i regeringsbeslutet. Frågan om en ytterligare värdesäkring avskadeståridslivräntor med maximerad värdesäkringsnivå får anses ha fått entillfredsställande lösning genom det åtagande som försäkringsbolagen har gjort.Det kan förväntas att s.k. självförsäkrare som utger skadeståndslivräntor, dvs.främst vissa kommuner och landsting, kommer att värdesäkra livräntorna efter degrunder som anges i den angivna överenskommelsen. Även statliga myndigheter somutger skadeståndslivräntor bör värdesäkra dessa på motsvarande sätt. Bl.a. motdenna bakgrund har frågan om ytterligare värdesäkring genom lagstiftning mistsin aktualitet. Den fortsatta utvecklingen bör dock följas med uppmärksamhet.Om det finns skäl till det, kam frågan om lagsfiftning om ytterligarevärdesäkring tas upp på nytt. kom de berörda försäkringsbolagen överens om etttillägg till den tidigare träffade överenskommelsen. Försäkringsbolagensutfästelser i fråga om särskilt värdesäkringstillägg inrebär att sådant tilläggutgår när den procentuella ökningen av basbeloppet är större än denprocentuella, lagreglerade ökningen av livräntorna. Tillägget skall dåbestämmas till skillnaden mellan dessa procenttal dock högst till en på närmareangivet sätt beräknad överräntefot. Särskilt värdesäkringstillägg utgår dock ejom den angivna förändringen av basbeloppet understiger . I detta betänkande behandlar utskottet nio motioner varitas upp frågor angående skadestånd till skadelidande brottsling,vårdnadshavares skadeståndsansvar, skadeståndsansvar vid djurhållning inaturreservat, ideellt skadestånd, verkställighet av domar i skadeståndsmål ochuppräkning av skadeståndslivräntor. Frihet från skadeståndsansvar gentemot brottsling I motion L615 av () begärs attskadeståndslagens (SkL) regler ändras så att den person som skadas i samband med att han obehörigen eller i brottsligt syfte bereder sig tillträde till annans bostadeller lokal i första hand själv får stå risken för skadan. Motionären hävdar att 18 domstolarnai sådana fall sällan använder sig av nuvarande möjligheter att 1988/89:LU4jämka skadeersättningen och att i praxis t.ex. tjuvar som skadats genomhalkning eller genom angrepp av vaktdjur har tillerkänts skadestånd avfastighetsinnehavaren. En sådan ordning strider enligt motionärens mening motdet allmänna rättsmedvetandet. Utskottet erinrar om att det i skadeståndslagen (SkL) intefinns några särskilda regler för fall då en person skadas när han är i färd medatt begå brott eller annars uppehåller sig olovligen på annans område. Avallmänna skadeståndsrättsliga grundsatser får emellertid anses följa att denskadelidande inte har rätt till skadestånd i de situationer motionen tar siktepå (se , Om jämkning av skadestånd, 1982 s. 205 ff., och ,Skadeståndsrätt, 1985, s. 105 f.). Den som är ansvarig för säkerheten i enfastighet är sålunda inte skadeståndsskyldig i förhållande till tjuvar ochandra kvalificerat obehöriga besökare, om skada inträffar till följd av bristeri skyddsanordningar e.d. Annorlunda torde det dock förhålla sig, om eninbrottstjuv skadas i en fälla som fastighetsägaren har gillrat. Lindrigaformer av hemfridsbrott och olaga intrång torde inte utesluta att inkräktarenhar rätt till skadestånd (jfr NJA 1973 s. 141). Enligt utskottets mening bygger motionen således på enuppfattning av innehållet i gällande rätt som inte kan anses vara i alloriktig. En ändring av SkL så att möjligheterna att jämka skadestånd vidgas ienlighet med önskemålet i mofionen.skulle, tvärtemot vad mofionären har avsett,enligt utskottets mening kunna uppfattas så att därigenom öppnas en möjlighettill skadestånd - som visserligen kan jämkas till noll - i fall där rätt tillskadestånd nu är utesluten. Då utskottet tidigare behandlat motioner med samma syftesom den nu aktuella (se senast LU 1987/88:4) har utskottet av anförda skältagit avstånd från tanken på en särskild reglering i SkL. Utskottet finner inteanledning att nu frångå ställningstagandet och avstyrker därför bifall tillmofion L615. I motion L606 av () yrkas att förvårdnadshavare skall åläggas ett strikt skadeståndsansvar för skador somorsakas av barn . En sådan lagändring skulle enligt motionärenstärka vårdnadshavarnas sociala intresse för sina barn och därmed minskaungdomskriminaliteten. Någon uttrycklig regel om föräldrars ansvar för skador somderas barn åstadkommer finns inte i svensk rätt. Däremot finns iskadeståndslagen en regel om barnets eget skadeståndsansvar. Innebörden avregeln är att ett barn är skyldigt att ersätta skador bara i denmån det är skäligt med hänsyn till bl.a. barnets ålder och utveckling,handlingens beskaffenhet samt om det finns en ansvarsförsäkring för barnet. Ipraxis har regeln tillämpats så att mycket små barn endast undantagsvis anseskunna åläggas eget skadeståndsansvar medan äldre barn anses kunna ådra sigsådant eget ansvar om än begränsat till beloppen. Om barnet omfattas av enansvarsförsäkring utdöms dock oftast fullt skadestånd. Även om det alltså saknas uttrycklig reglering avföräldrars skadestånds ansvar anses ändå föräldrar och andra som har en fillsynsskyldighet över 19 underårigabarn kunna bli ansvariga för skador som barnet vållar och detta 1988/89:LU4oavsett om barnet självt är skadeståndsskyldigt. En förutsättning är att de-uppsåtligen eller vårdslöst - har brustit i sin plikt att utöva tillsyn överbarnet. Det ligger i sakens natur att det ställs större krav på utövandet avtillsyn över mindre barn än över dem som har nått större självständighet ochmognad. Som utskottet konstaterade vid behandlingen av ett likartatmotionsyrkande (LU 1987/88:4) har såvitt känt några allvarligare olägenheterhittills inte ansetts följa med nuvarande ordning. Tanken på att åläggaföräldrar ett ersättningsansvar oberoende av vållande från föräldrarnas sidaavvisades också uttryckligen i samband med tillkomsten av skadeståndslagen.Utskottet kan emellertid inte bortse från att det blivit alltvanligare att minderåriga begår brott och därmed orsakar skador för bådeenskilda personer och det allmänna. Enligt utskottets mening är det angelägetatt olika vägar prövas i syfte att motverka denna utveckling. En lösning kanvara att vårdnadshavare stimuleras att ta ett större ansvar för sina barnshandlande. Som närmare framgår av redogörelsen ovan (s. 6) beslötbrottsförebyggande rådet (BRÅ) att tillsätta en arbetsgrupp meduppgift att undersöka möjligheterna att utvidga vårdnadshavares ansvar för sinabarns brottsliga handlingar. Arbetsgruppen skall enligt sina direkfiv undersökaom vårdnadshavarnas ansvar bör utökas genom en utvidgning av det skadeståndsrättsligaansvaret eller på annat sätt. Arbetet beräknas vara avslutat . Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motion L606. Skadeståndsansvar vid djurhållning i naturreservat Enligt motion L616 av och ()har det förekommit att människor som besökt naturreservat angripits och skadatsav nötboskap eller får som hålls där. I syfte att upprätthålla goda relationermellan besökare och djurhållare föreslår motionärerna att naturvårdsverketskall ha ett ekonomiskt ansvar i sådana skadefall. Några särskilda regler om skadeståndsansvaret vid de avmotionärerna åsyftade händelserna finns inte. Uppkommande skadefall får därförbedömas enligt sedvanliga skadeståndsrättsliga regler. Det innebär attdjurägaren eller den som eljest skall ha uppsikt över djuren kan bliskadeståndsskyldig för skada som djuren orsakar om han vållat skadanuppsåtligen eller av oaktsamhet exempelvis genom bristande tillsyn ellerotillräckliga säkerhetsanordningar. I undantagsfall torde markägaren kunna bliskyldig att ersätta skada som drabbar besökaren. Utskottet kan för sin del inte finna att de nu aktuellaskadefallen avviker i fråga om skadefrekvenserna, skadornas art eller deskadelidandes ersättningsbehov från vad som kan förekomma i åtskilliga andrasammanhang. Några skäl att ge dessa skadefall någon särställning iskadeståndsrättsligt hänseende finns enligt utskottets mening därför inte.Utskottet vill också framhålla att av de ca 1 300 naturreservat som finns iSverige endast cirka hälften omfattar mark som tillhör staten. Att låta statengenom naturvårds- verketbära något ekonomiskt ansvar för skador som inträffar på enskild 1988/89:LU4mark kan inte gärna komma i fråga. Utskottet avstyrker således bifall tillmotion L616. I motion L613 av m.fl. (c) och i den tilllagutskottet överlämnade mofionen Jul6 äv tredje vice talman . (c) kritiseras den inom den svenska skadeståndsrätten lågaersättningsnivån vid ideell skada. Enligt motionärerna motsvarar utdömtskadeståndsbelopp oftast inte det lidande en skadad fått utstå. Den nuvarandeersättningsnivån står inte heller i överensstämmelse med den allmännarättsuppfattningen. Motionärerna anser därför det angeläget attskadeståndsreglerna, däri inbegripet även brottsskadelagens bestämmelser, blirföremål för en samlad översyn. I motion L610 av och (s) kritiseras utvecklingen av amerikansk skadeståndspraxis.Motionärerna hävdar att även i fall av högst måttlig skada kan osedvanligt högaskadestånd dömas ut. Motionärerna anser att motsvarande utveckling i vårt landmåste hindras och de begär att frågan om skydd mot orimligt höga skadeståndblir föremål för närmare överväganden. Vid personskada på grund av brott eller annan skadegörandehandling utgår enligt SkL ersättning såväl för den skadelidandes ekonomiskaförlust till följd av skadan som för s.k. ideell skada. Vid vissa brott mot denpersonliga integriteten kan också då personskada inte uppkommit ersättning utgåför ideell skada. Enligt hrottsskadelagen (1978:413) kan under vissa förutsättningarersättning utgå av statliga medel för bl.a. personskador på grund av brott.Brottsskadeersättningen för personskador bestäms enligt reglerna i SkL. Genomlagstiftning, som trätt i kraft , har möjligheterna tillersättning av statsmedel utvidgats till att omfatta även lidande som någontillfogar annan genom brott mot den personliga friheten eller genom annatofredande som innefattar brott. Frågan om den allmänna, i praxis tillämpadeersättningsnivån för ideell skada behandlades ingående av utskottet vid 1986/87års med anledning av mofioner angående en böjning avskadeståndsbeloppens storiek. I sitt av godkända betänkande i ärendet(LU 1986/87:3) ansåg utskottet att det inte fanns behov av mera genomgripandeändringar av ersättningssystemet. Däremot kunde det enligt utskottets meningfinnas anledning att närmare överväga om inte en viss höjriing aversättningsnivån vid ideell skada kunde vara befogad. Det kunde också, ansågutskottet, finnas skäl att överväga i vad mån ersättningsnivån står iöverensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen. Utskottet fann dock attdet i ärendet saknades underlag för ett ställningstagande till frågan i vilkenmån förbättringar kunde genomföras och förordade att spörsmålet blev föremål fören översyn. Vad utskottet anförde gav som sin mening regeringen tillkänna. Med anledning av begäran har på initiativ avjustitiedeparte mentet hållits överläggningar med representanter från försäk ringsbranschen och berörda myndigheter och organisationer. överläggningarhållits med företrädare för justitieministerierna i våra 1988/89:LU4nordiska grannländer. Med utgångspunkt i vad som sålunda förevarit pågår förnärvarande inom arbete med direktiv för en översyn avvissa skadeståndsfrågor. Av det anförda framgår att önskemålen i motionerna L613och Jul6 i allt väsentligt är fillgodosedda. Utskottet, som förutsätter att denav begärda översynen nu kommer till stånd, anser därför inteatt någon åtgärd i saken är påkallad. Vad gäller de i mofion L610yppade farhågorna vill utskottet hänvisa fill vad utskottet uttalade i det ovannämnda av godkända betänkandet LU 1986/87:3. Utskottet framhöll däratt bedömningen av en lämplig ersättningsnivå här i landet främst bör ske medutgångspunkt i svenska förhållanden, varvid hänsyn måste tas inte bara till denskadehdandes intresse av att få en fullgod kompensation utan också fillskadegörarens intresse av att skadeståndsbördan inte blir oskäligt betungande.Också de ekonomiska konsekvenserna för försäkringskollektiven i form avkostnader för försäkringspremier och för samhället i övrigt måste beaktas. Enligt utskottets mening får den ersättningsnivå som i daggäller på personskadeområdet anses innebära en i stort sett rimlig avvägningmellan de motstridiga intressena och några farhågor för att utvecklingen skallgå i den av motionärerna antydda riktningen behöver man inte hysa. Skulle motförmodan ersättningsbeloppen stiga till en nivå som inte är godtagbar fårsjälvfallet åtgärder övervägas. Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotion L610. Den som genom domstolsavgörande blivit tillerkändskadestånd och som misslyckats att på frivillighetens väg få ut tillerkändersättning har att sedan domen vunnit laga kraft själv ansöka om verkställighethos kronofogdemyndigheten för att på det sättet försöka få utskadeståndsbeloppet av den skadeståndsskyldige. Närmare regler härom finns iutsökningsbalken (UB). Statens kostnader för förfarandet hoskronofogdemyndigheten skall enligt UB ersättas av sökanden själv. Myndighetenskall emellertid utan särskild begäran därom först försöka ta utförrättningskostnaderna från gäldenären. Som ovan berörts (s. 9) kan den som tillfogats skada genombrott efter ansökan hos brottsskadenämnden under vissa förutsättningar fåersättning av allmänna medel för skadan. Vid bestämmandet avbrottsskadeersättningen skall avräknas vissa poster. Bl.a. skall avräknasskadestånd som har betalats eller bör kunna bli betalat till den skadelidande. I mofion L302 av och ()framhålls vikten av att brottsskadelidandes rättsliga ställning förbättras. Idetta syfte förordar motionärerna att domar om skadeståndsskyldighet på grundav brott bör, sedan de vunnit laga kraft, översändas från domstolentill kronofogdemyndigheten, som med förtur och utan kostnad för denskadeståndsberättigade skall verkställa avgörandet. Utskottet delar motionärernas uppfattning om vikten av attbrottsoffrens ställning stärks i olika avseenden. Från statsmakternas sida har också 22 åtgärdervidtagits för att förbättra brottsoffrens situation. Sålunda har som1988/89:LU4 tidigare nämnts ersättningsmöjligheterna enligt hrottsskadelagenvidgats. Vidare har brottsförebyggande rådet (BRÅ) på regeringens uppdrag genomförten fördjupad undersökning av vissa frågor rörande stöd åt brottsoffer.Undersökningen har resulterat i en rapport (BRÅ Utredning 1988:1) Brottsoffer.I rapporten föreslås bl.a. att samhället bör underlätta för brottsoffren att såsnabbt som möjligt få ut skadestånd som tilldömts dem av domstolarna. Ombrottsoffret inte kan förmå den skyldige att betala skadeståndet bör statenmedverka till att detta utbetalas eller till att brottsoffret på annat sätt fårekonomisk kompensation. Vidare bör en förutsättningslös utredning om behovet aven förbättrad förmånsrätt för skadeståndsanspråk övervägas. BRÅ förordar ocksåatt åklagarnas insatser vad gäller skadeanspråk ökas. Rapporten övervägs förnärvarande inom . Med hänsyn till det anförda kan någon vidareåtgärd med anledning av motion L302 inte anses påkallad. Utskottet avstyrkerdärför bifall till motionen. Enligt skadeståndslagen (1972:207) skall skadestånd förframtida inkomst-föriust på grund av personskada som regel utges i form avlivränta. Livräntan är vanligen livsvarig men kan ibland vara temporär,särskilt när invaliditetstillståndet kan komma att förändras. Den kan ocksåbestämmas att utgå med olika belopp under olika perioder. Livräntans storlekskall i princip motsvara skillnaden mellan den inkomst som den skadelidandeskulle ha kunnat uppbära om han inte hade skadats och den inkomst som han trotsskadan har eller borde ha uppnått eller kan beräknas uppnå. Utgående livräntor är skyddade mot förändringar ipenningvärdet. Beträffande livräntor på grund av skadefall som inträffat efterutgången av gäller enligt lagen (1973:213) om ändring avskadeståndslivräntor att livräntebeloppet ändras i takt med basbeloppet.Ändring får dock ske med högst och i princip endast om basbeloppetenligt AFL ändrats med . Ändringen kan emellertid utlösasäven om skillnaden mellan basbeloppen inte uppgår till mellan tvådecembermånader. En förutsättning därför är då att det finns procenttal som"blivit över" från en tidigare period, dvs. inte lett till ändring pågrund av den regel som innebär att livränteuppräkningen inte får överstiga 5 %per år. Dessa överblivna procenttal kan "balanseras" och läggas tillbasbeloppsändringen ett senare år. Huruvida och med vilket belopp ändring skallske bestäms av försäkringsinspektionen. Ändringarna har uppgått till5 % . Äldre livräntor värdesäkras enligt särskilda författningar (seovan s. 15). I motion L609 av () riktar motionären kritikmot att uppräkning av skadeståndslivräntorna sker endast de år basbeloppet ökat med, . Motionären begär en översyn av reglerna i sin helhet i syfte att nå en bättre anpassning av värdesäkringsbestämmelserna till inflationen. Åven i motion L619 av och () begärs en utvärdering av värdesäkringsbestämmelserna. Syftet med denna utvärdering 23 bör enligtmotionärerna vara att få en utveckling av livräntorna som är socialt 1988/89:LU4 och ekonomiskt acceptabel i jämförelse med andra motsvarandeförmåner. Som närmare framgår av redogörelsen ovan (s. 17 f.)begärde (LU 1979/80:29, rskr. 336) att frågan om enförbättring av livräntetagarnas ställning skulle utredas. Med anledning avriksdagens begäran uppdrog regeringen åt försäkringsinspektionen attskyndsamt och i samråd med försäkringsbranschen undersöka vilka lösningar somkunde komma i fråga för att förbättra livräntetagarnas ställning samt attredovisa för- och nackdelar med de olika lösningarna. Uppdraget resulterade iatt alla försäkringsbolag med koncession för trafik- eller ansvarsförsäkring genomfrivillig överenskommelse utfäste sig att utge ett på visst sätt beräknat s.k.särskilt uppräkningstillägg med hänsyn till inflationen fram tillår 1982. Vidare skulle bolagen fr.o.m. under vissaförutsättningar höja livräntorna utöver vad som följer av författningarnapå området genom ett s.k. särskilt värdesäkringstillägg. Regeringen beslöt att riksdagensskrivelse i saken inte då skulle föranleda förslag till lagstiftning. Iregeringsbeslutet anfördes att frågan om ytterligare värdesäkring avskadeståndslivräntor med maximerad värdesäkringsnivå fick anses ha fått entillfredsställande lösning genom försäkringsöverenskommelsen ochatt frågan om lagstiftning därigenom mist sin aktualitet. Regeringen framhölldock att den fortsatta utvecklingen på området borde följas med uppmärksamhetoch att frågan om lagstiftning kunde tas upp på nytt om det visade sigföreligga skäl därtill. kom de berörda försäkringsbolagen överens om etttillägg till den tidigare träffade överenskommelsen. Försäkringsbolagensutfästelser i fråga om särskilt värdesäkringstillägg innebär att sådant tilläggutgår när den procentuella ökningen av basbeloppet är större än denprocentuella, lagreglerade ökningen av livräntorna. Tillägget skall dåbestämmas till skillnaden mellan dessa procenttal dock högst till en på närmareangivet sätt beräknad överräntefot. Särskilt värdesäkringstillägg utgår dock ejom den angivna förändringen av basbeloppet understiger . Värdesäkring av skadeståndslivränta enligtförsäkringsbolagens överenskommelser har enligt vad utskottet inhämtat letttill att livräntetagarna kunnat kompenseras förpenningvärdeförsämringen med och således kunnat - tillsammansmed den 5-procentiga uppräkningen enligt lagstiftning - erhållasammanlagt . I likhet med motionärerna anser utskottet det angelägetatt skadeståndslivräntorna fortlöpande kan anpassas till förändringarna ipenningvärdet. Vid en bedömning av frågan om värdesäkringen av livräntornamåste emellertid också kostnadsaspekterna tillmätas viss betydelse. utförligt redovisade då spörsmålet behandlades medför ävensmå höjningar av värdesäkringsnivån betydande kostnadsökningar. Eftersom dethelt övervägande antalet livräntor utgår från olika typer avansvarsförsäkringar kommer en förbättring för livräntetagarna ,itt leda tillökade kostnader för försäkringsbolagen, något som i sin tur kommer attavspegla sig i högre premieutgifter för försäkringstagarna. Som utskottet iandra sammanhang framhållit kan kraftiga premiehöjningar medföra påtagligarisker för att många människor helt eller delvis avstår från att försäkra sig.Det ligger såväl i samhällets som i försäkringstagarnasintresse att en sådan utveckling motverkas. Också för de 1988/89:LU4skadelidande är det av stor betydelse att ett tillfredsställande försäkringsskyddupprätthålls i samhället. Med hänsyn till de delvis motstridiga intressen somsålunda gör sig gällande i fråga om värdesäkringen av skadeståndslivräntornaanser utskottet att den nuvarande lagstiftningen på området i förening med detåtagande försäkringsbolagen gjort får anses innebära en tillfredsställandelösning av frågan. Utskottet vill emellertid understryka vikten av attförsäkringsinspektionen och försäkringsbolagen fortsätter på den inslagnavägen och när så blir möjligt tar upp frågan om ytterligare förbättringar förlivräntetagarna. Med hänsyn till vad som anförts regeringsbeslututgår utskottet från att regeringen uppmärksamt följer utvecklingen och tar deinitiativ som kan visa sig erforderliga. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill motionerna L609 och L619. 1. beträffande frihet från skadeståndsansvargentemot brottsling att avslår motion 1987/88:L615, 2. beträffandevårdnadshavares skadeståndsansvar att avslår motion 1987/88:L606, 3. beträffandeskadeståndsansvar vid djurhållning i naturreservat att avslår motion1987/88:L616, 4. beträffandeideedi skadestånd attriksdagen avslår motionerna 1987/88:L610, 1987/88:L613 och 1987/88:Jul6, 5. beträffandeverkställighet av domar i skadeståndsmål att avslår motion1987/88:L302, 6. beträffandeuppräkning av skadeståndslivräntor attriksdagen avslår mofionerna 1987/88:L609 och 1987/88:L619. Närvarande: (), (), OweAndréasson (s). (), (), (), IngerHestvik (s), (), (), (), HansRosengren (s), (), (), (vpk), (), () och (). Reservation 1988/89:LU4 Frihet från skadeståndsansvar gentemot brottsling (mom. 1) (), (), (),(), (), () och () anser dels att den del av utskottets yttrande som på s.