bet · GC01SoU9 · 1988-12-31 00:00:00 — På det regionala planet bör det vara en avsmittskyddsläkarens viktigaste uppgifter att se till att sådana arbetsmetoderutarbetas och kommer till berörd personals kännedom. Utskottet delar motionärernas uppfattning attsmittspärning måste ske med stor varsamhet och med hänsyn till de berördasintegritet. Att verksamheten skall ha denna inriktning framkommer enligtutskottet väl i propositionen och något uttalande frånriksdagen i saken ärdärför inte påkallat. Motionsyrkandet (mp) avstyrks. Vissa frågor om tvångsisolering Tre motioner tar upp frågor som rör den föreslagnamöjligheten till tvångs isolering. . . . - Imotion So8(mp)yrkas dels att ingen skall kunna tvångsisoleras utan beslut /89:SoU9 av domstol (yrkande -dels att ett beslut om förlängdtvångsisolering skall kunna överklagas till länsrätten (yrkande 5). I motion SoIO (c) anförs att enligt 42 § lagförslaget haren tvångsisolerad rätt att begära att tvångsisoleringen skall upphöra, ochsmittskyddsläkaren är då skyldig att ofördröjligen besluta i frågan. Enligtmotionärernas mening är det viktigt att klargöra att denna möjlighet inteskall tillämpas på ett slentrianmässigt sätt. Det är således, anförmotionärerna, inte rimligt att vare sig begäran eller nytt beslut sker förränsituationen varaktigt kan ha förändrats. Detta bör ge regeringen tillkänna (yrkande 4). 1 samma motion (yrkande 5) anförs att i 45 § lagförslagetregleras vissa inskränkningar i rättigheter hos den som är tvångsisolerad samtatt där sägs "Den som är tvångsisolerad får inte inneha" . . Enligtmotionärernas mening skulle lagtexten bli tydligare om samma sak uttrycktesmed "Från den som är tvångsisolerad får omhändertas" .... och imotionen hemställs att skall besluta att ändra 45 § i nyasmittskyddslagen i enlighet med det anförda. Slutligen föreslås i motion So7 av m.fl.(m)att tvångsisolering skall kunna ske även på annat sjukhus än ett som drivsav en landstingskommun (yrkande 1). I propositionen föreslås 38 § förslaget till nysmittskyddslag att länsrätten skall, på ansökan av smittskyddsläkaren,besluta om tvångsisolering av den som för smitta av en samhällsfarlig sjukdom,om den smittade inte frivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för atthindra smittspridning. Ett sådant beslut skall också fattas om det finnsgrundad anledning anta att den smittade inte följer meddeladeförhållningsregler, och underlåtenheten innebär en uppenbar risk försmittspridning. Om länsrättens beslut om tvångsisolering inte kan avvaktasutan fara, skall smittskyddsläkaren meddela beslut om tvångsisolering.Smittskyddsläkarens beslut skall underställas länsrättens prövning(39 § lagförslaget). Tvångsisolering skall enligt lagförslaget ske på ettsjukhus som drivs av en landstingskommun (38 §). Tvångsisolering får enligtförslaget pågå från den dag den smittade på grund avbeslut om isolering togs in på sjukhus. Efter ansökan av smittskyddsläkaren fårlänsrätten besluta att tvångsisoleringen skall fortsätta utöver den angivnalängsta tiden. Ett sådant beslut får avse högst ät gängen. Enansökan om fortsatt tvångsisolering skall ha kommit in till länsrätten innantiden för gällande beslut om tvångsisolering har löpt ut. När det inte längrefinns skäl för tvångsisolering skall smittskyddsläkaren ofördröjligen beslutaatt tvångsisoleringen skall upphöra. Om den tvängsisolerade begär atttvångsisoleringen skall upphöra, är smittskyddsläkaren skyldig attofördröjligen besluta i frågan (40-42 §§ lagförslaget). Som skäl för att ett beslut om tvångsisolering skallfattas av domstol anförs i propositionen (s. 88) bl.a. att ett beslut om .tvångsisolering är ett betydande ingrepp i den enskildes personliga förhållanden och att de överväganden som föregårett sådant beslut är inte enbart av medicinsk art utan innefattar 10 även enlegalitetsprövning om förutsättningarna för tvångsisolering före- 1988/89:SoU9 ligger. 1 propositionen framhålls att avsikten med ett beslut omtvångsisolering är att förhindra att den isolerade fortsätter att spridasmitta, och att orsaken till att smittspridningen inte kan förhindras på annatsätt vanligen är att den smittade inte kan förmås att frivilligt underkasta sigde åtgärder och inskränkningar i sin livsföring som är nödvändiga för atthindra smittans vidare spridning. Mot denna bakgrund ligger det enligtpropositionen (s. 89) i sakens natur att beslut om tvångsisolering inte kandefinitivt begränsas i tiden när beslutet fattas. Med hänsyn till attomhändertagandet i ett enskilt fall således kan bli långvarigt, är det enligtpropositionen (s. 90) nödvändigt att fortlöpande pröva behovet avtvångsisolering. Detta föreslås ske så att beslutet om tvångsisolering fårgälla , men att isoleringen därefter kan förlängas medhögst åt gången. Även frågor om förlängning bör enligt förslagetprövas av länsrätten. Utskottet delar uppfattningen att såväl beslut omtvångsisolering som om förlängning av den tid tvångsisoleringen skall gälla börfattas av länsrätten och tillstyrker propositionens förslag i dessa delar.Yrkandena i motion So8 (mp) är därmed tillgodosedda och avstyrks (yrkandena 4och 5). I propositionen föreslås således att ett beslut omtvångsisolering bör avse én viss längsta tid, vilken vid behov kan förlängasgenom nya beslut. Tvångsisoleringen måste alltid pågå så länge det finns riskför smittspridning på grund av den smittades inställning. Först när situationenför den isolerade har förändrats på ett sådant sätt, att förutsättningarna förtvångsomhändertagande inte längre föreligger, kan beslutet om tvångsisoleringhävas, anförs det i propositionen. Smittskyddsläkaren skall fortlöpande prövaom grunderna för tvångsisolering består, och om så inte är fallet skall beslutomedelbart fattas om att isoleringen skall upphöra. Beslut om att tvångsisoleringenskall upphöra skall enligt propositionsförslaget fattas av smittskyddsläkaren.I propositionen framhålls att den tvängsisolerade när som helst kan begära atttvångsisoleringen skall upphöra. I motion SoIO anförs att det är viktigt att klargöra attdenna möjlighet inte skall tillämpas pä ett slentrianmässigt sätt. Det är,anför motionärerna, inte rimligt att vare sig begäran eller nytt beslut skerförrän situationen varaktigt kan ha förändrats. Utskottet konstaterar att skälet för ett beslut omtvångsisolering vanligen är att en smittad inte frivilligt medverkar till deåtgärder, som behövs för att hindra smittspridning. Det ligger också i sakensnatur att ett beslut om tvångsisolering inte definivt kan begränsas i tiden närbeslutet fattas. Längden på tvångsisoleringen kommer, som framhålls ipropositionen, att bli avhängig bl.a. av den isolerades inställning till sinsituation och till sin omgivning. Tvångsisolering får inte bli ettinnehållslöst avskiljande från omvärlden, utan tiden måste användas till att pålämpliga sätt motivera den . isolerade att förändra sin attityd. Då en sådanattitydförändring har skett skall tvångsisoleringen givetvis upphöra. uppfattning bör samhället begränsa en tvångsvis om- 1; händertagenpersons möjlighet att begära att ett tidsobestämt omhänderta- 1988/89 :SoU9gande skall upphöra, endast om det klart påvisats att en begränsning äroundgängligen nödvändig för att hindra ett missbruk. Utskottet förutsätter attregeringen följer utvecklingen vad gäller bl.a. fattade beslut om tvångsisoleringoch isoleringstider samt återkommer till , om missförhållanden visarsig uppstå i.något avseende. bör mot denna bakgrund inte nu ta någotinitiativ för att närmare reglera den tvångsintagnes möjlighet att begära attisoleringen skall upphöra, och motionen (c) avstyrks således (yrkande 4). 1 propositionen anförs (s. 88) att med hänsyn till behovetav medicinska bedömningar avseende bl.a. infektionsrisker och den isoleradespsykiska tillstånd, bör tvångsisolering ske på sjukhus sorn drivs av enlandstingskommun. Med sjukhus avses i förslaget detsamma som i hälso-ochsjukvårdslagen, dvs. en sjukvårdsinrättiiing för intagning av den som behöversluten vård. Något krav på att tvångsisolering skall ske på ett sjukhus av enviss storlek eller med en viss inriktning bör enligt propositionen inte ställasupp. 1 motion So7 (m) framhålls att de medicinska bedömningarsom behöver göras angående den tvångsintagnes hälsotillstånd givetvis kan görasäven vid andra sjukhus, som har den personal öch den utrustning som behövs förett gott medicinskt och psykosocialt omhändertagande, än sådana som drivs av enlandstingskommun. Bestämmelsen i den nya lagen bör således enligt motionärernaendast innebära att tvångsisolering skall ske på sjukhus. Utskottet delar uppfattningen att tvångsisolering skallske på ett sjukhus, som är utrustat på ett sådant sätt och har den personal sombehövs för att kravet på ett gott medicinskt och psykosocialt omhändertagandeav den tvängsisolerade skall vara uppfyllt. Dessa förutsättningar kan i och försig vara uppfyllda såväl vid ett sjukhus som drivs av en landstingskommun somvid ett sjukhus som drivs av en annan huvudman. Utskottet är emellertid inteberett att föreslå att ett sjukhus med enskild huvudman skall få ta ansvaretför de olika tvångsbefogenheter som lagen medger. Utskottet tillstyrkersåledes propositionens förslag att tvångsisolering skall ske på ett sjukhus somdrivs av en landstingskommun och avstyrker motionen (m) yrkande 1. 1 propositionen föreslås (45 § första stycket ilagförslaget) att den som är tvångsisolerad inte får inneha bl.a. narkotika, alkoholhaltiga drycker, and ra berusningsmedel eller injektionssprutor och kanyler. I paragrafens and ra stycke stadgas att om sådan egendom som avses i första stycket påträffas får den omhändertas. I propositionen anges (s. 90) som motiv till bestäm melsen följande. Det finns skäl anta att tvångsisolering av smittbärareockså kommer att i huvudsak gälla HlV-smittade narkotikamissbrukare. Efter som missbruket i sig regelmässigt torde vara den verkliga orsaken till att en narkotikamissbrukare lever på ett sådant sätt att han utsätter sin omgivning för smittrisk, är det nödvändigt för motivationsarbetet att den tvängsisole rade inte får tillgång till alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsme- 1 del underdenna tid. För detta krävs att lämpliga kontrollåtgärder kan vid- 1988/89 :SoU9tas. Enligt min uppfattning bör därför i smittskyddslagen tas in bestämmelserom undersökning av ingående post, omhändertagande och förverkande avalkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel och sprutor eller kanylersamt kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning efter förebild i motsvarandebestämmelser i lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga ochi lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall. Beslut i dessa frågorbör fattas av den överläkare som ansvarar för den tvängsisolerade. Ett beslutom förverkande bör kunna överklagas till länsrätten. Andra sådana beslutböi" inte kunna överklagas. 1 motion SoIO (c) förordas att lagtexten ändras så att iparagrafen nämnda berusningsmedel och föremål får omhändertas frän den som ärtvångsisolerad. Utskottet vill understryka att beslut om tvångsisoleringav den som för smitta av samhällsfarlig sjukdom fattas, om den smittade intefrivilligt medverkar till de åtgärder som behövs för att hindrasmittspridning. Som framhålls i propositionen torde tvångsisolering komma atti huvudsak gälla HIV-smittade narkotikamissbrukare. Behandlingsarbetet underisoleringstiden kommer i första hand att gå ut på att förmå missbrukaren attupphöra med missbruket och därigenom kunna bli motiverad att följa givna föreskrifterför att hindra smittspridning.. Enligt vad utskottet erfarit kan det inteuteslutas att vårdpersonalen skulle finna det svårt att bedriva ett engageratmotivationsarbete med sikte på drogfrihet, om det var i principtillåtet för den tvängsisolerade att inneha t.ex. alkohol. Utskottet delar således den uppfattning som framförs ipropositionen att det bör vara i princip förbjudet för den som är tvångsisoleradatt inneha bl.a. narkotika och alkohol. Yrkande 5 i motionen (c) avstyrks. I motion So7(m) yrkas att all undersökning, vård ochbehandling som behövs från smittskyddssynpunkt vid en samhällsfarlig sjukdomskall vara gratis för patienten om åtgärderna utförs inom denlandstingskommunala hälso- och sjukvården eller av en privat verksam läkare, omdenne är ansluten till sjukförsäkringen enligt lagen (1962:381) om allmänförsäkring/jr-kande 2). 1 propositionen framhålls (s. 97) att det är avutomordentligt stor betydelse för smittskyddet att man i så stor utsträckning som möjligt underlättar för den enskilde att ta kontakt med hälso- och sjukvården. Alla sjukvårdsbesök inom den landstingskommunala vården, som görs med anledning av en samhällsfarlig sjukdom, bör därför våra gratis för den enskilde. Detta bör, framhålls det i propositionen, gälla både den undersökning och utredning' som görs för att fastställa om en sådan sjukdom föreligger, och den efterföl jande vård och behandling som sjukdomen kräver. Det förhållandet att vård och behandling skall vara gratis för patienten utgör inte något hinder mot att göra kostnadsavdrag på utgående sjukpenning vid sluten sjukhus-' värd, anförs det vidare. För den som väljer att vända sig till en privatprakti serande läkare vid misstanke om en samhällsfarlig sjukdom, föreslås i pro- 13 positionenatt besök för att utreda om en samhällsfarlig sjukdom föreligger 1988/89:SoU9 skall varagratis, medan patientavgift skall erläggas vid besök för vård eller Utskottet delar uppfattningen att det är av grundläggandebetydelse för ett fungerande smittskydd att var och en som smittats av ensamhällsfarlig sjukdom söker läkare för undersökning, och att kontakterna medsjukvården därför måste underlättas så mycket som möjligt. Att göra besökeninom den landstingskommunala sjukvården gratis för patienten är en väg tilldetta mål. Det är likaså värdefullt att besök hos en privatpraktiserande läkareför att utreda om en samhällsfarlig sjukdom föreligger är gratis. Då det gällervård och behandling delar utskottet den uppfattning som framförs ipropositionen att patientavgift bör erläggas om denna ges av en privatpraktiserandeläkare. Motionsyi-kandet (m) avstyrks således. I motion So/f?/c/hemställs att vad som anförts om behovetav samordning av informationsarbetet kring smittspridning och smittskydd på dencentrala nivån samt centralt lokalt ges regeringen till känna (yrkande 3).Motionärerna anför att eftersom ansvaret för det konkreta arbetet naturligenmåste finnas på den lokala nivån är det viktigt att de centrala signalerna intekan missförstås. Det finns, framhåller motionärerna, en risk att olika beskedkan komma från centrala befattningshavare när det gäller t.ex. HIV-smitta,eftersom flera olika centrala organ har ansvar för åtgärder på detta område.Det är i en sådan situation viktigt med kontinuitet, öppna och täta kontaktersamt en samordning i fortbildning och information mellan centralt och lokaltarbete, slutar motionärerna. I propositionen (s. 42) anförs att det självklart finnsett behov av samarbete i smittskyddet. För att detta skall understrykas, föreslås, som tidigare nämnts, att en bestämmelse tas in i nya smittskyddslagen (12 §) om att smittskyddsläkaren och miljö- och hälsoskyddsnämnderna skall samverka med varandra och med myndigheter, behandlande läkare och andra som bedriver verksamhet av betydelse för smittskyddet. Smittskyddsläkarna skall också samarbeta med varandra i smittskyddsfrågor och vid behov utbyta uppgifter som är nödvändiga för verksamheten. I propositionen be rörs i samband med frågan om samarbete inom smittskyddet behovet av att i vissa fall kunna inrätta en särskild epidemikommission med extraordinära befogenheter. Departementschefen anför därvid att vi av hävd i vårt land har en stark organisation av smittskyddet på riksplanet genom socialstyrel sen och statens bakteriologiska laboratorium samt att hon inte avser att föreslå några förändringar av den organisationen. I lagförslaget stadgas sålunda (12 §) att en läkare som i sin verksamhet konstaterar att någon har smittats av en samhällsfarlig sjukdom skall anmäla detta, förutom till smitt skyddsläkaren, till statens bakteriologiska laboratorium. Vidare föreskrivs att skall ha tillsynen över smittskyddet i landet och attstyrel sen i sin tillsynsverksamhet bl.a. får meddelade föreskrifter som behövs för att lagen skall efterlevas. har vidare rätt att inspekterasmitt- I skyddsverksamhetenoch på begäran få de upplysningar och ta del av de 1988/89:SoU9 handlingarsom behövs för tillsynen (6568 §§). Utskottet delar motionärernas uppfattning att det ärmycket viktigt att en samordning sker av informationen kring smittskydd ochsmittspridning såväl centralt mellan olika myndigheter som centralt lokalt.Utskottet konstaterar att samarbetets centrala betydelse har klart markerats ipropositionen genom att en bestämmelse om samarbete föreslås ingå i den nyasmittskyddslagen. Genom att alla fall av samhällsfarliga sjukdomar skallanmälas även till statens bakteriologiska laboratorium, säkerställs den nationellaöverblicken då det gäller utvecklingen av olika samhällsfarliga sjukdomar.Socialstyrelsen skall liksom ha tillsynen över smittskyddet i landet.Enligt utskottets mening ges i propositionen förutsättningarna för en samordnadverksamhet beträffande smittskyddet i landet. Något riksdagsinitiativ i dennafråga är därför inte erforderligt, och utskottet avstyrker motion SoIO (c)yrkande 3. Tre motioner behandlar frågor om resurser tillsmittskyddet. I motion So6 (vpk) yrkas att den totala kostnaden försmittskyddet inom landstingen skall täckas av statsbidrag (yrkande 2). I motion So7(rn)anförs att staten måste anses ha ettövergripande ekonomiskt ansvar när mycket farliga, smittsamma sjukdomaruppträder med ett explosivt spridningsförlopp. Det blir då en gemensam,nationell angelägenhet att de bekämpas var de än uppträder i landet, ochsärskilt utsatta landsting och kommuner måste i en sådan situation kunna göraanspråk på och erhålla ett särskilt statligt, ekonomiskt stöd liksom nu gälleri fråga om HIV-smitta. Detta bör enligt motionärerna ges regeringen till känna(yrkande 3). Slutligen anförs i motion Sol0(c)att det är nödvändigt attsmittskyddsläkaren har tillräckliga resurser för t.ex. smittspärning ominsatserna skall bli effektiva. Regeringen bör därför noga följa upp attsmittskyddsläkarna i varje län erhåller utifrån de lokala förutsättningarnatillräckliga resurser för sitt arbete (yrkande 1). Enligt den nya smittskyddslagen skall landstingskommunernasvara för det individinriktade smittskyddet inom sina resp. områden.Kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder skall även i fortsättningen svara förde objektinriktade åtgärder som behövs för att hindra smittspridning frånsmittkällor i den fysiska miljön. Departementschefen framför som sin uppfattning (s. 103)att ansvars- och uppgiftsfördelningen i smittskyddslagen bör återspeglas i fördelningen av kostnaderna. Utgångspunkten för hur kostnaderna skall fördelas bör således vara att var och en svarar för sina egna kostnader. Detta innebär att varje landstingskommun bör svara för kostnader för smittskyddsåtgärder inom landstingsområdet, inberäknat bl.a. smittskyddsläkarens organisa tion och verksamhet samt att kommunerna också framgent bör svara för de kostnader som föranleds av miljö- och hälsoskyddsnämndernas smitt skyddsverksamhet. Ipropositionen görs bedömningen (s. 98) att förslaget till ny smittskydds- 1988/89:SoU9 lagstiftning innebär måttliga kostnadsökningar och att denföreslagna förstärkningen av den landstingskommunala smittskyddsorganisationeni princip är den enda åtgärd som leder till ökade kostnader. Utskottet delar uppfattningen att landstingskommunerna börha ansvaret för det individinriktade smittskyddet i den nya smittskyddslagstiftningen.Ansvaret bör som framhålls i propositionen (s. 40) avse bl.a. en skyldighet attpå olika sätt förebygga uppkomsten och hindra spridningen av smittsammasjukdomar. Dét är vidare självklart att ansvaret även innebär en skyldighet attundersöka och behandla sjuka och andra smittbärare. De uppgifterlandstingskommunerna sålunda skall svara för inom smittskyddet omfattas enligtutskottets mening av landstingskommunernas ansvar enligt hälso- ochsjukvårdslagen. Utskottet kan inte biträda ett förslag om ett specialdestineratstatsbidrag vid sidan av det av accepterade systemet för ersättningartill sjukvårdshuvudmännen. Yrkande 2 i motionen (vpk) avstyrks. Detta principiella ställningstagande kan emellertid intetolkas så att staten inte har något ekonomiskt ansvar på smittskyddets område.Utskottet vill i sammanhanget erinra om de uttalanden det vid olika tillfällengjort beträffande sjukdomen AIDS. 1 betänkandet SoU 1985/86:15 uttalade utskottetbl.a. att det måste vara en nationell angelägenhet att kampen mot AIDS somutgörett nytt och allvarligt hot mot folkhälsan intensifieras och bedrivseffektivt på alja nivåer. Detta kan, sade utskottet, uttryckas på så sätt attstaten måste ha ett särskilt ledningsansvar för arbetet med dessa frågor.Utskottet framförde som sin åsikt att problemet med att storstadsområdenaskulle komma att drabbas av en stor del av. kostnaderna för kampen mot AIDS iförsta hand borde beaktas inom ramen för de ekonomiska överläggningar sornregelbundet hålls mellan staten och sjukvårdshuvudmännen. Utskottet fann detdock sannolikt att de åtgärder som åvilar landstingskommuner och kommunerkommer att ställa krav på särskilda resurser. Statsbidrag till särskilt drabbade kommuner och landstingför bekämpningen av sjukdomen AIDS har därefter utgått (SoU1985/ 86:25, 1986/87:19 och 1987/88:10). 1betänkandet SoU 1987/88:10 (s.41-42) uttalade utskottet bl.a. Genom att spridningen av HIV i stor utsträckningarkoncentrerad till men även till och hardessa storstadsområden drabbats av en stor del av kostnaderna för kampen motAIDS. Utskottet vill betona att en effektiv smittbekämpning i storstadsområdenamåste anses ligga i hela landets intresse. Ett effektivt smittskyddsarbete inomde mest utsatta områdena gagnar övriga huvudmän i landet. Utskottet vill ocksåerinra om de uttalanden som utskottet tidigare gjort om att kampen mot AIDSoch HIV måste anses vara en nationell angelägenhet. Utskottet är mot denna bakgrund inte berett att uttala attfinansierings ansvaret för det förebyggande arbetet med HIV och AIDS helt skulle kunna föras över till resp. huvudman. Enligt utskottets mening är det troligt att särskilda bidrag från statens sida till de mest drab bade kommunerna och landstingen kommer att behövas under betydligt 16 längre tidom arbetet mot AIDS och HIV skall kunna bedrivas så effektivt 1988/89:SoU9 som förutsatts från statsmakternas sida. Utskottet anser därförinte att man nu bör låsa sig för en tidsgräns varefter inga ytterligarestatsbidrag utgår. Vad utskottet anfört gavs regeringen till känna. I motion So7 (m) begärs således att skall uttalaatt staten måste anses ha ett övergripande ekonomiskt ansvar när mycketfarliga, smittsamma sjukdomar uppträder med ett explosivt spridningsförlopp,och att särskilt utsatta landsting och kommuner måste i en sådan situationkunna göra anspråk pä och erhålla ett särskilt statsbidrag, liksom nu gäller ifråga om HIV-smitta. Utskottet vidhåller sina tidigare uttalanden beträffandeansvaret för bekämpningen av sjukdomen AIDS. Uttalandena har gjorts medanledning av den konkreta situation som uppstått i och med sjukdomen AIDS. Detprincipiella ställningstagandet omfattar emellertid enligt utskottets uppfattningäven andra samhällsfarliga sjukdomar, som är mycket farliga och kan få explosivutbredning, men som förekommer främst i vissa utsatta områden. Mot bakgrund avatt således sä sent som ställde sig bakom utskottetsuttalanden om ansvaret för kampen mot sjukdomen AIDS, anser utskottet detobehövligt med något nytt uttalande i den principiella frågan. Yrkande 3 imotion So7 (m) är enligt utskottets mening tillgodosett och avstyrks därför. 1 motion So IO begärs att regeringen bör följa upp attsmittskyddsläkarna får tillräckliga resurser för sitt arbete.