bet · GC01LU30 · 1988-12-31 00:00:00 — Regeln är alltsåtillämplig bara om anskaffaren haft för avsikt att uppgiftema skall publicerasi tryckt skrift, antingen av honom själv eller av någon annan. Regeln ger skyddåt anskaffaren oavsett om publiceringen faktiskt kommer till stånd eller inte. Vidinförandet av bestämmelsen om anskaffarfrihet i TF anförde departementschefen(prop. 1975/76:204 s. 98) att regelns betydelse låg i att det inte längre blevmöjligt att genom vanlig lagstiftning förbjuda inhämtande av viss informationför publicering. Bestämmelsen skulle också bidra till att klargöra rättsläget ivissa tveksamma fall. Sålunda skulle det för framtiden stå klart att publicisteller meddelare inte kunde avkrävas ansvar därför att han anstiftat annan attbryta sin tystnadsplikt och därigenom skaffat sig uppgifter som gmnd föroffentliggörande. Anskaffarfrihetenär emellertid inte obegränsad. Enligt 7 kap. 3 § TF gäller bl. a. att den somanskaffar uppgifter i publiceringssyfte och därigenom gör sig skyldig tillspioneri, grov obehörig befattning med hemlig uppgift samt vissa andra brottmot rikets säkerhet kan fällas till ansvar härför i sedvanlig straffrättsligordning. Ettannat, väsentligt undantag från principen att anskaffaren går fri finns i Ikap. 9 § 3 TF. Där sägs att utan hinder av TF gäller vad i lag är stadgat omansvar och ersättningsskyldighet för det sätt på vilket uppgift ellerunderrättelse anskaffats. TF:s skydd för uppgiftsinhämtande i publiceringssyftegår alltså inte så långt att brottsliga metoder som används viduppgiftsinhämtandet inte skulle kunna bestraffas. Om en uppgift anskaffas genomt.ex. inbrott kan anskaffaren i vanlig ordning åtalas och dömas för stöld ellerannat brottsligt tillvägagångssätt som gäraingen i rent straff-rättsligthänseende innefattar. Iproposition 1975/76:204 (s. 131) ger departementschefen följande exempel påförfaranden som på gmnd av det nämnda undantaget från anskaffarskyddet skallbedömas och handläggas på vanligt sätt: gämingar som utgör brott motposthemligheten eller telehemligheten, intrång i förvar och olovlig avlyssningeller som innefattar inbrott, egenmäktigt förfarande, hemfridsbrott, olagatvång eller olaga hot samt mutbrott. Regelsystemettill skydd för anskaffande av uppgifter i publiceringssyfte torde mot bakgmndav det redovisade också kunna beskrivas på följande vis. Anskaffandet somsådant är alltid påföljdsfritt med undantag endast för vissa brott mot riketssäkerhet. Om någon inskränkning beträffande själva uppgiftsinhämtandet görs ivanlig lag blir inskränkningen utan verkan, vad gäller inhämtande som sker ipubliceringssyfte. Det är alltså inte möjligt att, vid sidan av TF, rentallmänt förbjuda anskaffande i publiceringssyfte av viss uppgift. I vanlig lagkan däremot införas sanktioner för tillvägagångssätt som kan tänkas blibegagnade såsom medel vid ett - i och för sig tillåtligt - uppgiftsanskaffande. 1988/89:LU30 Bilaga 3 1 1 kap. I § tredjestycket TF fastslås meddelarfrihetens princip. Det skall stå envar fritt attmeddela uppgifter och underrättelser i vad ämne som helst för offentliggörandei tryckt skrift. För att meddelaren skall vara skyddad måste uppgifteraadock lämnas till någon som har med skriftens 1988/89:LU30 framställning attgöra, t. ex. en journalist eller en tidningsredaktion. Vida- Bilaga 3 re måsteuppgiftema på samma sätt som när det gäller anskaffarfriheten lämnas ipubliceringssyfte. Men under fömtsättning att meddelaren i detta syfte vändersig till rätt person t.ex. en författare, en utgivare, en tidningsredaktioneller en nyhetsbyrå går meddelaren som regel fri. Meddelarskyddet medför isådant fall att meddelaren inte riskerar någon påföljd även omuppgiftslämnandet eljest skulle vara brottsligt, exempelvis såsom brott mottystnadsplikt, vårdslöshet med hemlig uppgift, förtal eller förolämpning. Enannan konsekvens av meddelarfriheten är att det allmänna inte utan stöd av TFfår förbjuda eller på annat sätt hindra vare sig sina tjänstemän ellerprivatpersoner att lämna meddelanden till pressen. Liksom beträffandeanskaffarskyddet gäller att det är utan betydelse för meddelarfriheten humvidanågon publicering verkligen sker. Begränsningari meddelarfriheten måste i princip ske genom föreskrifter i TF. För vissaundantagssituationer har också sådana begränsningar införts (7 kap. 3 § TF).Sålunda skall vid vissa grövre brott mot rikets säkerhet, oriktigt utlämnandeav hemlig handling som sker uppsåtligen och uppsåtligt åsidosättande avtystnadsplikt i fall som anges i särskild lag (16 kap. sekretesslagen) gällavad i lag är stadgat om ansvar för sådana brott. Reglema innebär bl. a. att densom i strid mot sekretesslagen lämnar ut en allmän handling till pressen alltidkan dömas till ansvar för brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 §brottsbalken. Om någon lämnar annat meddelande för publicering kan han åtalas ochdömas för detta brott endast om han genom att lämna ut meddelandet åsidosatt s.k. kvalificerad tystnadsplikt enligt 16 kap. sekretesslagen. För brott motlagstadgad tystnadsplikt i annat fall går meddelaren däremot fri och dettaoavsett om tystnadsplikten gäller offentliga funktionärer eller enskilda. 3.6 Meddelarfrihet och avtalad tystnadsplikt Imotsats till vad som obestridligen gäller beträffande förhållandet mellan å enasidan principen om meddelarfrihet och å andra sidan lagregler om tystnadsplikt nämligen att meddelarfriheten tar över om inte fall som avses i 7 kap. 3 § TFär för handen har det ansetts mera tveksamt humvida mellan enskilda personerträffade avtal om tystnadsplikt generellt bryter meddelarfriheten. Skullemeddelarfriheten ha företräde även i sistnämnda situation, blir konsekvensenatt rätt till skadestånd inte föreligger vid åsidosättande av avtaladtystnadsplikt, om åsidosättandet består i att ett meddelande lämnats ipubliceringssyfte. Tystnadspliktför enskilda kan uppkomma genom att de avtalsvägen uttryckligen åtar sig att inte röja olika förhållanden vare sig till pressen eller annan. Sådana avtal kan träffas mellan exempelvis två företagare som samverkar i tekniska frågor eller mellan en arbetsgivare och hans anställ da. Tystnadsplikt kan emellertid också utgöra ett underförstått moment i ett avtalsförhållande mellan enskilda. Vad särskilt gäller anställningsför hållanden är situationen i allmänhet den, att arbetstagaren genom anställ ningsavtalet iklätt sig en allmän lojalitetsplikt mot arbetsgivaren. tetsplikten innebär attden anställde i princip är förhindrad att lämna ut /89:LU30 uppgiftersom kan skada arbetsgivaren. Gör han det ändå kan han bli Bilaga 3skadeståndsskyldig för avtalsbrott, även om tystnadsplikten inte är uttryckligtavtalad (jfr AD 1981 nr 124). TF:sövergripande syfte är att skydda den enskilde medborgarens fri-och rättighetergentemot staten. TF syftar däremot inte till att ge handlingsregler förenskilda till skydd för tryckfriheten. Det kan därför uppfattas somföljdriktigt att det nu berörda spörsmålet om hur avtalade tystnadspliktermellan enskilda förhåller sig till den gmndlagsskyddade rätten att fritt lämnameddelanden inte är reglerat i TF. Avsaknadenav en rättslig reglering av de avtalade tystnadsplikternas ställning iförhållande till den generella meddelarfriheten kan i och för sig tas tillintäkt för att meddelarfriheten kan avtalas bort. Den slutsatsen synes också iallmänhet ha dragits då frågan behandlats i den rättsvetenskapligalitteraturen. Avvikande uppfattningar har emellertid framförts av ochAxberger. (juridiska handbok, 13:e uppl., s. 908) finner detsålunda tveksamt om det är förenligt med exklusivitetsprincipen att entystnadsplikt gentemot enskild behandlas på annat sätt än en offentligtystnadsplikt. Axberger (a.a. s. 324) hävdar mera bestämt att skadestånd vidåsidosättande av avtalad tystnadsplikt inte kan dömas ut. Han kommer till dennaslutsats efter att ha konstaterat att rättsläget är oklart och att man vid detförhållandet har att utgå från TF:s ordalydelse som synes utesluta varje formav skadestånd när stöd härför saknas i TF. Denuppfattning som i allmänhet kommit till uttryck i litteratur och ilagförarbeten är som nämnts att avtalade tystnadsplikter bryter meddelarskyddet.Eek, som ingående behandlat frågan, påpekar att det inte finns någon regel somhindrar att man avtalsvägen frånskriver sig sina rättigheter enligt TF ochhävdar att skadeståndspåföljd kan inträda vid kontraktsbrott utan att dettakolliderar med reglerna i TF (Nya tryckfrihetsförordningen, s. 69 ff.). Iproposition 1975/76:105 Bil. I (s. 508) påtalar lagrådet att TF inte uttalarsig i frågan humvida meddelarskyddet har motsvarande tillämpning när det ärfråga om tystnadsplikt som vilar på kontraktsrättslig gmnd samt framhåller attdet dock antagits att civilrättens regler ger utrymme för avtal som utesluterrätt att lämna vissa meddelanden till pressen och som ger utrymme försanktioner i händelse av brott mot dylikt avtal. (SOU 1983:70, s. 159 ff.) kommer fram till att rättsläget är ovisst men menaratt tystnadsplikter i avtalsförhållanden sannolikt bryter meddelarfriheten. 1den proposition (prop. 1986/87:151) som bygger på yttrandefrihetsutredningensbetänkande behandlas den nu berörda frågan utförligt. I propositionenframhålls till en början (s. 118) att utredningens slutsats om att tystnadsplikteri avtalsförhållanden sannolikt bryter meddelarfriheten inte mött någrainvändningar under remissbehandlingen. Också departementschefen förklarar siginstämma i denna slutsats. Enligt hans mening kan man resonera på följande vis. Eftersomreglema om meddelarfrihet inte ger någon ledning, bör man undersöka vad som gäller när någon bryter mot en avtalad tystnadsplikt 76 genom att publicerauppgifter i en bok som han själv står som författare 1988/89:LU30 till. Somutgångspunkt för en sådan undersökning bör enligt departements- Bilaga 3 chefentas 1 kap. 3 § TF, som anger att TF är exklusivt tillämplig vid missbmk avtryckfriheten. Visar undersökningen att det är fråga om missbmk avtryckfriheten i det angivna fallet, torde skadestånd inte kunna utdömas påkontraktsrättslig gmnd. Är det däremot inte ett sådant missbmk, kan skadeståndåläggas på gmnd av att fallet ligger utanför det område där TF är exklusivttillämplig. Begreppet "missbmk av tryckfriheten" bör därvid tolkasutifrån syftet med denna frihet. Man kan då konstatera att TF inte anses kunnage handlingsregler för enskilda till skydd för tryckfriheten utan bygger påprincipen att tryckfriheten skyddas bara gentemot det allmänna. Ur TF kandärför inte utläsas att gmndlagen skulle hindra en enskild från att genom avtalmed en annan enskild inskränka sin rätt att yttra sig i tryckt skrift så somhan kan begränsa sin frihet att yttra sig i andra former. Som det heter iförarbetena till TF är principen att yttrandefriheten bör vara av sammaomfattning vare sig det är fråga om en framställning i tryckt skrift eller påannat sätt. Av det anförda kan anses följa att det inte utgör ett missbmk avtryckfriheten i TF:s mening när någon bryter mot en avtalad tystnadsplikt genomatt yttra sig i tryckt skrift. Men det skulle vara inkonsekvent och stridandemot TF:s utformning i övrigt om skadeståndspåföljd för brott mot en avtaladtystnadsplikt skulle kunna tillgripas mot den som står som författare till entryckt skrift men vara principiellt utesluten, om samma person i stället lämnaruppgifter för publicering i en skrift för vilken någon annan har dettryckfrihets-rättsliga ansvaret. Det förda resonemanget utgör enligtdepartementschefens uppfattning ett övervägande skäl för att avtaladetystnadsplikter generellt bryter meddelarfriheten. Riksdagenhar vid behandlingen av den berörda propositionen uttalat att det finns skälatt utvidga meddelarskyddet till att i princip gälla förhållandet även utanförden offentliga sektorn och begärt att frågan skall bli föremål för skyndsamutredning (KU 1987/88:36). Den i propositionen framförda uppfattningen attmeddelarskyddet kan avtalas bort i förhållandet mellan enskilda mötte därvidinte någon erinran. Ienlighet med vad sålunda begärt har regeringen den 20 oktober 1988utfärdat direktiv (dir. 1988:57) för en kommitté som skall ha i uppgift attutreda frågan om meddelarfrihet i förhållandet mellan enskilda. Kommitténshuvuduppgift skall vara att föreslå en reglering som innebär att friheten attlämna meddelanden för publicering slås fast i gmndlag även såvitt gällerförhållandet mellan enskilda. Kommittén bör emellertid söka avgränsatillämpningsområdet för en meddelarfrihet i förhållandet mellan enskilda så attden kommer att gälla endast hos de organ där den kan anses motiverad och inteomfatta varje relation mellan enskilda personer. Vidare bör kommittén bedömavilka undantag som bör finnas på meddelarfrihetens tillämpningsområde.Ytterligare en huvuduppgift för kommittén är att överväga hur ett välfungerande efterforskningsförbud riktat mot enskilda bör utformas. Motbakgmnd av det anförda torde rättsläget beträffande avtalade tyst nadsplikter kunna sammanfattas på följande vis. TF syftar inte till att ge 77 handlingsregler förenskilda till skydd för tryckfriheten och ger inte heller 1988/89:LU30 någotdirekt svar på frågan om avtalade tystnadsplikter generellt sett Bilaga 3bryter den i TF intagna regeln om meddelarfrihet. Det torde emellertid numerafå anses vara den förhärskande uppfattningen att det i princip är möjligt fören enskild person att med rättslig verkan avtala bort den meddelarfrihet somhan eljest är tillförsäkrad. I fråga om tystnadsplikter som följer av allmännaprinciper om lojalitetsplikt i anställningsförhållanden får rättsläget ansessom mera ovisst. Frågan synes inte närmare ha diskuterats. 3.7 Anonymitetsskydd och efterforskningsförbud Enligt3 kap. 1 § TF är författare och uppgiftslämnare inte skyldiga att låta sinanamn utsättas på skriften. De får alltså själva välja om de skall framträdaöppet eller förbli okända. Väljer de att vara okända skyddas deras anonymitetav långtgående regler i TF. I mål om tryckfrihetsbrott får sålunda fråga inteväckas om vem som är författare eller meddelare. Vidare är journalister ochandra som tar befattning med utgivningen av tryckt skrift vid straffansvarförbjudna att avslöja författare eller uppgiftslämnare och det oberoende av omdessa är offentliga funktionärer eller privatpersoner. Tystnadsplikten gällerinte vid grövre brott mot rikets säkerhet och i några andra särskilt angivnafall. Vidare kan enligt 3 kap. 3 § TF domstol i några fall lösa vederbörandefrån tystnadsplikten, bl. a. om det av hänsyn till allmänt eller enskiltintresse är av synnerlig vikt att uppgift i saken lämnas vid vittnesförhöreller förhör under sanningsförsäkran med part. Somen ytterligare garanti för anonymiteten är myndigheter och andra allmänna organenligt 3 kap. 4 § TF förbjudna att efterforska författare, utgivare ochmeddelare. En myndighet får därför inte forska i vem som lämnat uppgifter ellerpå annat sätt medverkat till en bok eller tidningsartikel.Efterforskningsförbudet gäller även om det av publikationen i fråga skulleframgå att författaren eller meddelaren bmtit mot en för honom gällandetystnadsplikt eller gjort sig skyldig till annat brott. Efterforskningsförbudetriktar sig inte bara mot de brottsbekämpande myndigheterna utan mot allamyndigheter och offentliga organ. Om det i en insändare eller ett reportageriktas kritik mot förhållandena inom en myndighet, får myndigheten således integenom utfrågning av de anställda eller på annat sätt försöka ta reda på vemeller vilka som lämnat uppgifterna. Förbudetmot efterforskning i TF är inte undantagslöst. Om det är nödvändigt bl. a. föratt ingripa mot vissa grövre brott mot rikets säkerhet, brott som består iutlämnande av hemlig handling eller åsidosättande av kvalificerad tystnadspliktfår efterforskning av författaren eller uppgifts-lämnaren ske. Fårefterforskning förekomma skall tystnadsplikten för journalister m.fl. beaktas. EftersomTF endast syftar till att skydda tryckfriheten mot åtgärder från det allmänna innebär efterforskningsförbudet inte någon begränsning av enskilda personers eller organisationers möjligheter att försöka utröna exempelvis vem som lämnat ut en viss uppgift till pressen. ningsförbudet gälleralltså inte inom det privata näringslivet eller i övrigt 1988/89:LU30utanför den offentliga sektorn. En annan sak är att tystnadsplikten för Bilaga 3 journalister m. fl. i förening med det allmännaefterforskningsförbudet kan göra det i praktiken omöjligt för t. ex. ett företagatt få reda på vem som lämnat ut uppgifter som företaget velat hemlighålla. Isekretesslagen (1980:100) finns regler om tystnadsplikt i det allmännasverksamhet och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. Regleringen avhandlingssekretessen och tystnadsplikten är enhetlig. När det i sekretesslagensägs att sekretess gäller för en uppgift innebär det därför att det ärförbjudet att röja uppgiften muntligen eller skriftligen eller genom att lämnaut handling eller på annat sätt. För varje sekretessfall anges i lagen denmaximala tid under vilken sekretess kan gälla för uppgiften. Bestämmelsernai sekretesslagen innebär en begränsning av den rätt att ta del av allmännahandlingar som följer av TF. Även i ett annat avseende inskränkersekretesslagen de rättigheter som TF ger. Som tidigare berörts finns i 16 kap.sekretesslagen föreskrifter om s.k. kvalificerade tystnadsplikter, vilkabryter meddelarskyddet. Genom uttryckliga regler i TF har dessa begränsningarkunnat genomföras i vanlig lag. I6 kap. I § sekretesslagen ges bestämmelser om sekretess i det allmännasaffärsverksamhet. Sekretess gäller hos en myndighet för uppgifter ommyndighetens affärs- och driftförhållanden om det kan antas att någon somdriver likartad rörelse gynnas på det allmännas bekostnad om uppgiften röjs.Sekretessen hos en myndighet omfattar också uppgifter om affärs-ochdriftförhållanden i bolag och andra associationsrättsliga organisationer somdriver affärsverksamhet och vari det allmänna genom myndigheten har ettbestämmande inflytande. Om en uppgift som enligt de angivna reglerna skallhemlighållas hos en myndighet har överiämnats till en annan myndighet gällersekretessen också där med visst angivet undantag. I6 kap. 2 § sekretesslagen finns bestämmelser om sekretess vid det allmännasupphandlingsverksamhet. Sekretess gäller här för uppgift som hänför sig tillärende angående förvärv, överlåtelse, upplåtelse eller användning av egendom,tjänst eller annan nyttighet, om det kan antas att det allmänna lider skada omuppgiften röjs. Sekretesslagenger skydd inte bara för uppgifter om myndigheternas och dem närstående företags affärsförhållanden m. m. utan också för uppgifter om det privata näringslivets ekonomiska förhållanden som på olika sätt kommit en myndighet till banda. Närmare bestämmelser härom finns i 8 och 9 kap. sekretesslagen. Rent allmänt kan sägas att sekretess oftast gäller till förmån för uppgifter om förhållanden i privata företag som är av den beskaffenheten att de typiskt sett omfattas av IKL och förslaget till lag om skydd för företagshemligheter. Sekretesskydd uppkommer såväl då ett enskilt företag lämnar en uppgift till en myndighet i samband med ett affärsförhållande dem emellan som då en uppgift lämnas till en myndighet i andra sammanhang, exempelvis vid tillsynsverksamhet, tillståndsgivning och arbetsförmedling. Allmännahandlingar som innehåller sädana uppgifter som avses i 6, 8 1988/89:LU30 och9 kap. sekretesslagen är sekretesskyddade , som regel 20 Bilaga . Sekretesslagenanger i princip uttömmande de uppgifter hos det allmänna för vilka sekretesskan föreligga. Det är alltså inte så att personer som är anställda i allmäntjänst, t. ex. i ett affärsdrivande verk, kan ha tystnadsplikt enligt IKL föruppgifter som inte omfattas av sekretess enligt sekretesslagen. I den mån enröjd uppgift omfattas av sekretess är emellertid reglerna i IKL i principtillämpliga också inom den offentliga sektorn. Det innebär att sekretesslagensoch om tystnadsplikt i viss omfattning gäller parallellt. Någonallmän samordning mellan de båda regelverken har inte skett. Endastbeträffande tystnadsplikt enligt 6 kap. I § sekretesslagen föroffentliganställda har en sådan samordning kommit till stånd. Någraregler om straff och skadestånd finns inte i. sekretesslagen. I stället gällerbestämmelserna i 20 kap. 3 § om straffansvar för den somuppsåtligen eller av oaktsamhet röjer en uppgift som han enligt sekretesslagenär skyldig att hemlighålla. Om brottet förorsakar ren förmögenhetsskada är denbrottslige enligt 2 kap. 4 § skadeståndslagen skyldig att ersätta skadan. Omden röjda uppgiften avser en teknisk förebild som omfattas av tystnadspliktenligt IKL är sanktionssystemet i den lagen också tillämpligt. Reglernai skadeståndslagen bygger på principen att det i första hand är arbetsgivarensom skall svara för skador som en arbetstagare orsakar i sitt arbete. 1 4 kap.1 § skadeståndslagen finns därför en regel som innebär att arbetstagaren skallåläggas skadeståndsskyldighet endast om det finns synnerliga skäl för det. 1fråga om ren förmögenhetsskada som en arbetstagare orsakar i tjänsten gällerenligt 3 kap. I § att arbetsgivarens ansvar för skadan är inskränkt till falldå skadan orsakats genom brott. Bestämmelserna om arbetsgivarensskadeståndsansvar är tillämpliga både inom den offentliga och den privatasektorn. När ren förmögenhetsskada orsakas i samband med myndighetsutövning somstaten eller en kommun skall fullgöra gäller särskilda regler i 3 kap. 2 §skadeståndslagen. Offentliga arbetsgivares skadeståndsansvar är enligtparagrafen inte begränsat till skador som orsakas genom brott utan gällergenerellt då fel eller försummelse förekommit. I förhållande till I § innebär2 § vidare den fördelen för den skadelidande att något felaktigt förfarandefrån en viss arbetstagares sida inte behöver föreligga utan det räcker med ettkonstaterande av att fel eller försummelse faktiskt förekommit oavsett om detkan läggas någon tjänsteman till last. förhåller det sig så attarbetsgivaransvaret vid myndighetsutövning i vissa avsenden är mer begränsat ändet ansvar som följer av 3 kap. I § skadeståndslagen beroende bl.a. på den s.k.standardregeln i 3 kap. 3 §. Ensärskild fråga, som aktualiserats genom motionsyrkanden med an ledning av propositionen, är i vad mån enskilda näringsidkare kan få ersättning i fall då till skada för företaget en sekretesskyddad allmän handling efter begäran oriktigt utlämnas från en myndighet. Innefattar avslöjandet ett brott mot tystnadsplikt som begås i tjänsten blir 3 kap. 1 § 80 skadeståndslagentillämplig såvida inte utlämnandet kan ses som myndig- 1988/89:LU30 hetsutövning,då 3 kap. 2 § gäller. I vad mån oriktigt utlämnande av Bilaga 3 allmän handlingtill skada för den för vilken sekretesskyddet gäller utgör myndighetsutövningfår anses osäkert. I doktrinen (se , Skadestånd vidmyndighetsutövning I, s. 75 ff.) har dock hävdats att oriktigt sådantutlämnande bör falla under tillämpningsområdet för 3 kap. 2 § skadeståndslagen. Vissasynpunkter och förslag tili ändringar i propositionen motioner som väckts med anledning av propositionen har kritik riktats motden föreslagna lagen om skydd för företagshemligheter i främst två avseenden.Det har gjorts gällande att lagförslaget omfattar inte bara information omförhållanden som är väsentliga för ett företags konkurrenskraft utan ocksåuppgifter om brottsliga eller eljest klandervärda förfaranden från företagetssida. Vidare har det hävdats att bl. a. de tryckfrihetsrättsliga aspektemainte beaktats i propositionen och att lagen därmed skulle komma att hindra denfria opinionsbildningen. Liknande synpunkter har också framförts i denallmänna debatten. Motbakgmnd av de kritiska synpunkter som framförts bör inledningsvis framhållasatt syftet med förslaget i propositionen är att de brister som för närvarandefinns i skyddet för företagshemligheter skall botas. Behovet av en effektivarelagstiftning gör sig särskilt gällande i fråga om möjlighetema att ingripa motden som utnyttjar en annans företagshemlighet för att bereda sig själv ellernågon annan .