bet · GC01KU30 · 1988-12-31 00:00:00 — Polismyndighetenhade bedömt att de åberopade skälen kunde lämnas utan avseende och därförbeslutat att avvisa makarna. beslöt att inte ta överavvisningsärendena. avvisningsbesluten prövat deanförda skälen mot Bi aga A bakgrund av 6 § utlänningslagenoch inte mot bakgrund av 3 § samma lag. I remissen anmodas invandrarverket attsärskilt yttra sig i denna fråga. Avhandlingarna i anmälningsärendena framgår inte närm.are vilka överväganden som polismyndigheten gjort 1 denna fråga. För egendel kan invandrarverket emellertid upplysa att enligt vad som är i':änt för verketangående förhållandena i leder vägran attbli medlem i i normalfallet inte till sådanarepressalier från myndigheternas sida son avses i 3 § utlännin.RS-1agen. Fiemissenh.nr gett anledning att åter överväga öen 'oedömning son gjordes i anmälningsärendena.Verket m.åste därvid konstatera att förhöret ärkortfattat samt att det har genomförts mied telefontolkning. I andra sam.man-hang harverket framhållit att förhör som har genomförts med sådantolkning inte utan vidare bör godtas som tillräckligt underlag för besluti direktavvisningsärenden. Mot denna bakgrund bedömerinvandrarverket numera att verket inte borde ha fattat beslut i anmälningsärendena på grundvalav den utredning som då förelåg. Ärendena borde först ha kompletterats med nyaförhör med makarna under vilka tolk var närvarande. Upplysningsvisvill verket meddela att verket mot bakgrund av vad som framkommit i överklagandeärendenahar upphävt avvisningsbesluten samt beviljat makarnapermanent uppehållstillstånd med stöd av 6 § utlänningslagen." BEDÖMNING 1988/89:KU30 Bilaga A 12 B Polismyndighetensbeslut om avvisning och invandrarverkets beslut att inte överta ärendet står enligtmin mening inte i överensstämmelse med den reglering som finns i 33, '34 och 37§§ utlänningslagen. läm.nade ibetänkandet "Rättssäkerheten vid direktavvisningar", SOU 1986:48,s. 22 ff, en redogörelse för uttalanden i bl.a. lagförarbetenangående innebörden av uttrycken "är uppenbartoriktigt" och "kan lämnas utan avseende" i 33 respektive 34 § utlänningslagen.Jag skall här endast nämna två uttalanden av riksdagsutskott. I sitt betänkande1977/78:30, 3. 18, anförde arbetsmarknadsutskottet att en utlännings påstående ompolitisk förföljelse kan "lämnas åsidoendast i helt klara fall, exempelvis därför att han kommer från ett land där för-nållandenautesluter risk för förföljelse". Socialförsäkringsutskottetuttalade för sin del i betrLnkandet 1983/84:30, s. 15, attenligt gällande bestämmelser praktiskt taget alla fall skall överlämnas tillSIV. ::akarnaX. sökte politisk asyl vid sin ankomst till hade därvid enligt huvudregeln i 33 § utlänningslagenatt överlämna ärendena till invandrarverket. Detta kunde underlåtasendast ifall påståendena om att de i hemlandet löpte riskatt bli utsatta för politisk förföljelse var uppenbart oriktiga. Det torde i sin turi huvudsak betyda att direktavvisning lagligen kunde ske om makarnas uppgifterav någon anledning kunnat betraktas som klart lögnaktigaeller om det kunnat bedömas som uteslutet att de händelsersom makarna relaterade haft sin grund i något sådant förhållande av politisk natur som avses i 3 § utlänningslagen.Myndigheterna har i 1988/89:KU30 sinayttranden inte gjort gällande att något av Bilaga A 12 B dessaundantagsfall har förelegat. inte vid min granskning avhandlingarna funnit något sådant.Redan vid den primära prövningen enligt 33 § utlänningslagenborde det således ha stått klartför polismyndigheten att ärendet- skulle överlämnas tillinvaindrarverket. prövningenligt 34 § hade då över huvudtaget inte blivit aktuell; mera. härom,nedan. Invandrarverkethar i sitt yttrande upplyst att, enligt vad som var käLnt för verket,vägran att bli medlem i det ungerska i normalfalletinte leder till sådana repressalier från myndigheternas sida somavses i 3 § utlänningslagen. Härtill vill jag endast påpeka attdet enligt lagen inte ankommer på polismyndigheterna att avgöra vadsom är normalfall. Det kan också, något tillspetsat, sägas att det välknappast tillhör normalfallen att medborgare i sökerpolitisk asyl på sådana grunder som åberopades av maicarna X. hari sitt yttra.nde hänfört sig till vad asylutredningen i ovannämnda betä-nkandsanfört i sina överväganden angående en eventuell frajp.tida handläggningsordning.Därvid framhöll utredningen de risker som föreliggermied gällande ordning och som, med hänsyn till vad som förekommit bl.a. i detta ochandra JO-ärenden, synes vara förverkligade, inte bara iMalmö polisdistrikt. Det förtjänar påpekas att resultatet av asylutredningens övervägandenblev ett förslag om att polismyndigheterna helt skulle fråntasansvaret att pröva ärenden, där skäl för inresa av politisk natur anförs. 1988/89: KU30 Vidare har anfört att polismyndigheten Bilasa A 1' B med tillämpningav den praxis som utbildats på " området kundeunderlåta att överlämna ärendena till statens invandrarverk. "Praxis" brukar man inom olika rättsområden tala om i sairiband med t.ex. de rättsliganivåer som myndigheter, inom ramen för inte alldeles precisa lagregler, brukar hålla vidolika slags faktiska förutsättningar. I detta fall är detsnarare fråga om överträdelser av gällande lagregler, som är av färsktursprung och ständigt uppmärksammade. Dessa överträdelsersynes vara betingade av praktiska förhållanden, som lagstiftaren tagit hänsyn tillnär handlägg-ningsordningen fastställdes.Detta leder till slutsaten att den "praxis" som hänvisattill och son jag vet föreligger, strider not legal i te tsprincipen i 1:§ tredje stycket regeringsförnen. Vadsom anförts om den praktiska ti llämpnin.gen i allmänhet av re.lerna om direktavvisninghar emellertid den betydelsen att jag inte finner skäl attaktualisera något straffrättsligt ansvar enligt 20 kap. 1 §brottsbalken för beslutsfattarna vid polismyndigheten ochinvandrarverket. .Ansvaret för ti 11 äjnpnin.gen torde åvila, inte minstinvandrarverkets ledning. Jag tror mig nämligen veta från bl.a. inspektionsverksa,mheten attpolism.yndigheterna har utsatts för ett visst tryck att direktavvisa utlänningar iså stor utsträckning som möjligt bl.a. för att invandrarverkets resurser inte skulle bliner ansträngda är de redan var. Beträffande förhållandetmellan 33 och 34 §§ utlänningslagen vill jag ytterligare anföra detta.Riksdagen har uttalat att skall bedriva en generösflyktingpolitik. anledning har det beslutatsbl.a. att inte bara 1988/89:KU30 sådana utlänningar som kan åberopa risk för Bilaga A 12 B politisk förföljelse i egentlig mening (konventionsflyktingar)utan också andra utlänningar, som på grund av de politiska förhållandenai sitt hemland inte vill återvända dit och som kan åberopa tungt vägandeomständigheter till stöd för detta, som regel skall få rätt attvistas här. För den praktiska tilllämpningen hos polismyndigheternahar detta lett till uppdelningen i 33 och 34 §§ utlänningslagen.Som har anfört är det meningen att det rättsligaskyddet enligt de båda bestämmelserna skall ligga på sammanivå. Detta betyder emellertid inte att det är likgiltigt vilken avparagraferna som till-lampas, eftersom det är olikartade grunder somskall prövas. Det kan inte vara särskiltvanligt förekommande att en utlänning som för sin ansökan åberoparpolitiska skal känner till skillnaden i svensk rätt mellankonventionsflyktingar och de facto-flyktingar och som enbart åberopar 5§utlänningslagen till stöd för sin ansökan. Det kan 'när också påpekas atten utlänning alls inte behöver uttryckligen ange att det ärpolitiska motiv som ligger bakom en ansökan orn uppehållstillstånd. Om det av hans berättelseeller av omständigheterna i övrigt framgår, att han kan komma att bli utsatt förpolitisk förföljelse efter en avvisning till hemlandet, skall ärendet överlämnas tillinvandrarverket enligt 33 § utlänningslagen (jfr JO:s ämbetsberättelse1983/84 s. 92). För attintentionerna bakom gällande reglering skall förverkligasmåste således i praktiken alltid en prövning först göras av frågan, omett påstående, klart uttalat eller ej, att utlänningeni det land, som han skulle komma att sändastill, löper risk att bli utsatt /89:KU30 politisk förföljelse, äruppenbart oriktigt. Bilaga A 12 B Först när denna fråga har besvarats jakande blir det aktuellt förpolismyndigheten att ta ställning till om de politiska förhållandensom utlänningen anfört kan lämnas utan avseende mot bakgrund av regleringen i 6 § utlänningslagen. -Enligt min erfarenhet har utvecklingen gått åt det hållet att enbart -34 § utlänningslagenanges i avvisningsbesluten och att det därför inte framgår om någon prövning -enligt 33 § har skett. . Jag kan intefrigöra mig från misstanken att detta kan ha att göra medatt det psykologiskt sett är lättare att lämna anförda skäl utan avseende än att förklaraatt vad en utlänning anfört om risk för politisk-förföljelse är ' uppenbart oriktigt. Jagvill framhålla att jag har avstått från-att i . detta ärende pröva vilkaomständigheter som må ha framlX.beviljats uppehållstillstånd med stöd av 6 § utlänningslagen.Att så skett samt vad invandrarverket anfört om till-läj.npningenav telefontolkningsmetoden -ger ytterligare belysning åt detfelaktiga i polismyndighetens beslut om avvisning och i beslutet att inte överta ärendena. Jagfinner skäl att överlämna en kopia av -detta beslut för kännedomtill konstitutionsutskott och socialförsäkringsutskottsamt till . Ärendet är härmed avslutat. 1988/89: KU30 Bilaga A 12 B Polismyndigheteni polisdistrikt 5254 (dnr A 799-2906/88) PolisöverintendentenMats i polisdistrikt 5254 200 72 Box 6113 (dnr 122-88-2886, 6-135958, 600 06 6-135959) Fotokopiansöverensstämmelse ir.id c:ig',nalet Intygas:. -------------------------- /!/ 19Riksdagen 1988/89. 1988/89:KU30Bilaga A 12 C den f/*ars9 Angående JO-beslut rörande tvåavvisningsärenden enligt utlänningslagen Genom beslut uttalade sig JO, AndersWigelius om ett ärende om s k direktavvisning avungerska makarna som sökt politisk asyl (JO dnr 698-1988) . uttalade sig om ett annat ärende rörandeA.C som också sökt politisk asyl (JO dnr 15-1988) . Vad i dessa bådaärenden uttalat ledde till attchefen för invandrarverket, generaldirektör , tog kontakt med mig för att jag eventuellt skulle biträda henne införkonstitutionsutskottet. Eftersom detta inte ärmöjligt pga andra engagemang, har jagöverenskommit med utskottetssekreterare att kommentera skriftligen någraav ' uttalanden. I ärendet rörande makarna uttalas bl a följande: "Vad som anförtsom den praktiska tillämpningen i allmänhet av reglerna om direktavvisning har emellertidden betydelsen att jag inte finner skälatt aktualisera något straffrättsligt ansvar enligt 20 kap 1 § förbeslutsfattarna vid polismyndigheten och invandrarverket. Ansvaret för tillämpningentorde åvila inte minst invandrarverketsledning. Jag tror mig nämligen veta från bl a inspektionsverksamheten att polismyndigheternahar utsatts för ett visst tryck att direktavvisautlänningar i så stor utsträckningsom möjligt bl a för att invandrarverkets resurser inte skulle bli meransträngda än de redan var." Jag finner det angelägetatt bestämt tillbakavisa påståendet attpolismyndigheterna skulle ha utsetts förett visst tryck att direktavvisa utlänningari så stor utsträckning som möjligtmed hänsyn bl a till invand- 1988/89:KU30 rarverkets resurser. Jag har heller inte, under min Bilaga A12 C tid som avdelningschef vid invandrarverket (- mitten avnovember 1987), upplevt att någonpolismyndighet uttalat något i denna riktning. uttalar vidare att utvecklingen enligt hanserfarenhet har "gått åt det hållet att enbart 34 § utlänningslagenanges i avvisningsbesluten och att det därför inte framgårom någon prövning enligt 33 §har skett" (sid 14) . Jag anser mig böraunderstryka att invandrarverket alltid - oavsett formuleringen ipolismyndighetens beslut - prövar ettavvisningsärende enligt de båda paragraferna, I ärendet rörande A.C skriver : "I och försig anser jag att besluten att avvisa A.C och att inte överta ärendetfaller under bestämmelsen i 20 kap 1 § om myndighetsmissbruk. Emellertidfinner jag inte anledning att försöka utkrävaett straffrättsligt ansvar för beslutsfattarna i det aktuella ärendet. Detta har sin grund i att den s k praxis somföreligger och som torde vara betingadav olika praktiska förhållanden enligt min uppfattning ärförankrad på åtminstone verksledningsnivå inom statens invandrarverk. Huruvida det finnsgodkännanden på ännu högre nivåankommer det inte på mig att bedöma. I vart fall skulle det i denna situation varaoskäligt att ställa enskilda beslutsfattare till svars för åsidosättandet av lagreglerna." Att praxis är förankrad pååtminstone verksledningsnivå inom verket torde inte kräva någonkommentar. En annan ordning skulle vara anmärkningsvärd. Den praxis verket har tillämpat har naturligtvis i störstamöjliga utsträckning grundats påregerings-avgöranden av enskilda ärenden. Jag får intrycket av skrivningarna mitt på sid 12 att menar att personer, som kommerfrån "en av världens mest instabila och av krigshandlingardrabbade regioner" och som påstår sig ha tidigare deltagit i strider där, överhuvudtaget inte skulle kunna direkt-avvisas. - Jag noterar enbart att en sådan uppfattning inte delats av regeringen. Avgörande ärinte de generella förhållandena utan de i det enskilda fallet åberopade skälen ställda mot den kunskap om berörda länder som inhämtats påskilda sätt. Avslutningsvis vill jag nämna att jag inte deltagit i beslut rörande Xoch A.C. PM 1988/89 :KU30 Jämställdhetsfrågor siiaga a i3 har vid flera tidigare tillfällengranskat regeringens åtgärder beträffande jämställdhetsfrågor. I betänkandet KU1983/84:30 framhöll utskottet att strävan att öka kvinnornas deltagande i t.ex.kommitté- och utredningsarbetet måste fortsätta. Betydelsen av aktivajämställdhetsåtgärder när det gäller regeringens eget kansli betonades också.I betänkandet KU 1984/85:35 framhöll utskottet mot bakgrund av behovet att ökakvinnorepresentationen på olika områden betydelsen av att det verkligen komtill stånd sådana åtgärder som förutsatts i den nya jämställdhetsförordningen.Inriktningen mot förstärkt kvinnorepresentation måste enligt utskottet ocksåkomma till uttryck i regeringens utnämningar i olika sammanhang. I 1986 årsgranskningsbetänkande (KU 1985/86:25) uttalades att utskottet ansåg det varaangeläget att arbetet med jämställdhetsfrågorna i m.m.intensifierades. Till detta uttalande hänvisade utskottet igranskningsbetänkandet KU 1986/87:33. Enligt 2 kap. 16 § regeringsformen får lag eller annanföreskrift ej innebära att någon medborgare missgynnas på grund av sitt kön, omej föreskriften utgör led i strävanden att åstadkomma jämställdhet mellan mänoch kvinnor eller avser värnplikt eller motsvarande tjänsteplikt. Av särskild betydelse för jämställdhetsarbetet är lagen(1979:1118) om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet(jämställdhetslagen). Jämställdhetslagens ändamål är att främja kvinnors ochmäns lika rätt i fråga om arbete, arbetsvillkor och utvecklingsmöjligheter iarbetet (1 §). Lagen gäller i princip hela arbetslivet, sålunda inom både denprivata och den offentliga sektorn. Lagen sträcker sig i ett avseende längre änannan arbetsrättslig lagstiftning. Den gäller, förutom förhållandetarbetsgivarearbetstagare, också den som är arbetssökande. Regeringen har tillsatt en särskild utredaremed uppdrag att utvärdera jämställdhetslagen. Enligt direktiven (dir. 1988:33)bör utredaren på lämpligt sätt kartlägga hur jämställdhetslagen har kommit attverka i praktiken. Vidare sägs att utredaren förutsättningslöst bör analyseraresultatet av kartläggningen. Med utgångspunkt i analysresultatet börutredaren ta ställning till om förändringar av lagen kan anses vara påkalladeoch i så fall lämna förslag som kan göra lagstiftningen mer verksam ochändamålsenlig när det gäller att förhindra könsdiskriminering och för attskynda på utvecklingen mot jämställdhet i arbetslivet. Den nu gällande jämställdhetslagen reglerar tvåhuvudfrågor nämligen förbud mot könsdiskriminering (2-5 §§) och aktiva åtgärderför jämställdhet (6-7 §§). Reglerna avser att komplettera varandra.Könsdiskrimineringsförbudet skall garantera rättvisa i det enskilda fallet,medan regeln om arbetsgivarens skyldighet att vidta aktivajämställdhetsåtgärder är framåtsyf-tande och har till ändamål att utgöra ettstöd på arbetsmarknaden för ett underrepresenterat kön som kollektiv. Lagens förbud mot könsdiskriminering uttrycks som ett förbudför en 1988/89:KU30 arbetsgivare att missgynna en arbetstagare eller enarbetssökande på grund Bilaga A 13 av hans eller hennes kön (2 §). I lagenanges närmare (3 och 4 §§) vad som utgör missgynnande i olika situationer,t.ex. vid anställning eller befordran. Andra diskrimineringsfall som berörs ärtillämpning av sämre anställningsvillkor vid lika eller likvärdigt arbete,uppenbart oförmånlig fördelning av arbetsuppgifter samt uppsägning m.m. pågrund av den anställdes kön. Från förbudet undantas s.k. positiv särbehandlingav en arbetssökande eller en arbetstagare som tillhör ett underrepresenteratkön, i den mån särbehandlingen sker som ett led i strävandena att främjajämställdhet i arbetslivet. Lagens bestämmelser om aktiva åtgärder för jämställdhetålägger arbetsgivarna att inom ramen för sin verksamhet bedriva ettmålinriktat arbete för att aktivt främja jämställdhet i arbetslivet. I dettasyfte skall arbetsgivaren vidta sådana åtgärder som, med hänsyn tillarbetsgivarens resurser och omständigheterna i övrigt, kan krävas för attarbetsförhållandena skall lämpa sig för både kvinnor och män. Arbetsgivarenskall också verka för att lediga anställningar söks av båda könen samt genomutbildning och andra lämpliga åtgärder främja en jämn fördelning mellan kvinnoroch män i skilda typer av arbeten och inom olika kategorier av arbetstagare. En arbetsgivare som bryter mot diskrimineringsförbudet kanådömas skadestånd. I vissa fall kan också ett för arbetstagaren missgynnandeavtal förklaras ogiltigt (8 §). En arbetsgivare som inte vidtar nödvändigaaktiva jämställdhetsåtgärder kan föreläggas att vid vite fullgöra sinskyldighet. För att ha tillsyn över lagens efterlevnad finns enjämställdhetsombudsman (JämO) och en jämställdhetsnämnd. De nyssnämnda vitesföreläggandenameddelas av nämnden på talan av JämO. JämO skall dock i första hand strävaefter frivilliga åtgärder (10 § första stycket). JämO skall också i övrigtmedverka i strävandena att främja jämställdhet i arbetslivet, exempelvis genomöverläggningar med arbetsmarknadens organisationer och genom information ochopinionsbildning. Medan lagreglerna mot könsdiskriminering är tvingande kanreglerna om aktiva jämställdhetsåtgärder ersättas eller kompletteras genomkollektivavtal på förbundsnivå (7 §). Tillsynen över sådana avtal ankommer påsedvanligt sätt arbetsgivaren och de fackliga organisationerna och är såledesundantagen från JämO:s och jämställdhetsnämndens tillsynsfunktioner.Kollektivavtal om aktiva jämställdhetsåtgärder har numera träffats för så gottsom hela arbetsmarknaden. Ett exempel på sådana avtal är det statligajämställdhetsavtalet (7 kap. MBA-S). I och med det statliga jämställdhetsavtalet hartyngdpunkten i jämställdhetsarbetet inom statsförvaltningen flyttats tillmyndighetsnivå. Parterna åtar sig nämligen att lokalt verka för aktiva åtgärderför jämställdhetsarbetet. (), som svarar förarbetsgivarpolitiken inom statsförvaltningen, är den myndighet som ocksåsvarar för jämställdhetsfrågorna. Enligt avtalet skall myndigheterna bl.a.upprätta en plan för sitt jämställdhetsarbete. På begäran av SA'V skallmyndigheterna lämna verket uppgifter om upprättade jämställdhetsplaner ochgenomförda jämställdhetsåtgärder. I förordningen (1984:803) om jämställdhet i statligverksamhet meddelas 1988/89:KU30 vissa föreskrifter för myndigheterna underregeringen som ett led i strävan att Bilaga A 13 åstadkomma en i huvudsak jämnkönsfördelning i statliga anställningar och uppdrag. I förordningen anges bl.a.att en myndighet som skall rekrytera ett större antal personer till entjänstekategori eller ett yrkesområde där det inte råder en i huvudsak jämnkönsfördelning skall anmäla detta till statens arbetsmarknadsnämnd (SAMN) ochpå begäran av nämnden samråda med denna om hur rekryteringen går till. Vidareföreskrivs att en myndighet som skall ge någon ett uppdrag skall se till attdet finns personer av båda könen att välja mellan, om det kan ske inom ramenför sakliga urvalsgrunder. Under samma förutsättning skall myndigheten föreslåen person av vartdera könet när den skall föreslå någon till ett uppdrag.Motsvarande skall tillämpas också på utbildning sorn anordnas för att gekompetens för ett uppdrag. Tillsättning av statlig tjänst regleras i första handgenom 11 kap. 9 § andra stycket regeringsformen. Enligt denna bestämmelse skallvid tillsättning av statliga tjänster avseende fästas endast vid sakligagrunder, såsom vid förtjänst och skicklighet. Detta gäller alla slagstjänstetillsättningar inte bara nyrekrytering utan också befordran,internrekrytering etc. 14 kap. 3 § första stycket lagen (1976:600) om offentliganställning () hänvisas i fråga om saklig grund för tillsättning av statligtjänst till vad som är föreskrivet i regeringsformen eller annan författning.Sedan den 1 juli 1986 föreskrivs dessutom i 4 kap. 3 § tredje stycket attbland de grunder som enligt vad nu sagts skall beaktas vid tillsättning avstatliga och andra statligt reglerade tjänster skall skickligheten sättasfrämst, om det inte finns särskilda skäl för något annat. I praxis har strävanatt främja ökad jämställdhet kommit att godtas som saklig grund enligtregeringsformen. Alltsedan hösten 1978 har regeringarna varit ense iuppfattningen att jämställdhetsintresset utgör en saklig grund enligtregeringsformen vid tillsättning av tjänster inom statsförvaltningen,lärarområdet etc. Ställningstagandet innebär närmare bestämt att man kanlåta jämställdhetsintresset väga över den gradskillnad i fråga om skicklighetoch förtjänst eller bäggedera som föreligger mellan sökande av olika kön, närderas kvalifikationer är i stort sett om också inte helt lika. Principen kanockså uttryckas så att jämställdhetsaspekten numera - liksom till exempelföreträdesrätt till återanställning - skall betraktas som en av flera sakligagrunder som kan fälla avgörandet när sökandena bedöms vara jämbördiga eller idet närmaste jämbördiga i fråga om skicklighet och förtjänst. I förarbetenatill den nya föreskriften i 4 kap. 3 § tredje stycket framgår också attlagregeln medger undantag för sådana fall där det finns särskilda skäl att låtadet avgörande vara någon annan grund än skickligheten, till exempel jämställdheten. Jämställdhetsarbetet ingår i alla departementsverksamhetsområden. Civil departementet har dock det övergripande ansvaret för regeringens jämställdhetsarbete. låg detta ansvar på arbets marknadsdepartementet. Statsrådet 'har sedan den 4 294 oktober1988 ansvaret för jämställdhetsfrågorna. Departementets jämställ- 1988/89:KU30dhetsenhet har till uppgift att handlägga och bevaka frågor som gäller Bilaga A13 jämställdhet mellan kvinnor och män. Enheten samordnar också dessa frågor inomregeringskansliet och har sakansvar för de internationellajämställdhetsfrågorna. För att underlätta samordningen av regeringensjämställdhetsarbete finns jämställdhetsberedningen. Beredningen som består avföreträdare för samtliga departement sammanträder , ocharbetet har varit nära knutet till budgetarbetet. är ett forum för ömsesidigt idéutbytekring jämställdhetsfrågor. Ordförande i rådet är jämställdhetsministern. Irådet ingår 25 ledamöter och deras personliga ersättare. De representerar bl.a.riksdagspartierna, kvinnoförbunden, arbetsmarknadens parter, kvinnoorganisationernaoch folkrörelserna. För att stimulera till debatt, utveckla nya idéer ochfrämja opinionsbildning inrättades två idégrupper knutna tilljämställdhetsrådet.