bet · GC01SfU19 · 1988-12-31 00:00:00 — Det torde också varamöjligt att i flertalet fall kontrollera handlingarna även vid omstigning tillett nytt flygbolag. Utskottetvill erinra om att någon begränsning av den tidrymd inom vilken återförande måste ske inte finns i den för luftfarten gällande Chica gokonventionen, och den saknas också i många andra länders lagstiftning. Det kan också finnas anledning framhålla att vid införandet av lagstiftning avvisning torde ha skett inom tidrymden . Uttalandet i det lagstiftningsärendet om tidrymden kan antas ha tillkommit i utlän ningens intresse. Det skulle inte få förekomma att en utlänning tvingades vistas på ett fartyg i veckor eller månader i avvaktan på att det lämnade 66 -Chicagokonventionen stadgar att det åligger ett flygbolag att 1988/89: SfU 19kontrollera att en passagerare innehar de dokument som krävs för inresa idestinationslandet. Enligt konventionen (annex 9, p. 3.35) gäller skyldighetenför en transportör att återföra en passagerare från destinationslandet tilldess passageraren definitivt tillåtits komma in i landet. Någon tidsgräns inomvilken återförandet måste ske finns inte i konventionsbestämmelsen. Utskottetdelar bedömningen i propositionen att kraftfulla åtgärder mot dokumentlöshetenbehövs. Utökade sanktionsregler mot transportörer har, som anförs ipropositionen, genomförts i andra länder utan att ha ansetts bryta mot gällandeinternationella konventioner. Lagrådet har inte haft någon erinran motförslaget på denna punkt. Utskottet tillstyrker med det anförda bifall tillpropositionen i denna del och avstyrker bifall till motionema Sf29 yrkande 8,yrkande 5 i denna del, SO 5 yrkande 1 och S06 yrkande 12. Bestämmelserom straflF för brott mot olika regler i utlänningslagen finns i 95 98 §§UtlL. I 99 a och b §§ finns bestämmelser om påförande av avgift för den somanställer en utlänning utan föreskrivet arbets- eller anställningstillstånd.Bestämmelsema föreslås med nedan angivet undantag i sak oförändrade föras övertill den nya lagen. Fängelsei högst eller, när omständighetema är mildrande, böter stadgas för densom genom att dölja en utlänning eller genom annan sådan åtgärd försöker hindraverkställighet av vissa beslut om avvisning eller utvisning om gärningenförövats i vinningssyfte (96 § andra stycket 3 UtlL). Samma straflF ärföreskrivet för den som i vinningssyfte planlägger eller organiserar verksamhetsom är inriktad på att främja att utlänningar reser till utan passeller tillstånd till inresa i riket (96 § andra stycket 4 UtlL). Ipropositionen föreslås att straflFmaximum för den sistnämnda gärningen att ivinningssyfte planlägga eller organisera verksamhet som är inriktad på attfrämja att utlänningar reser till utan pass eller tillstånd - höjstill fängelse. Enligtpropositionen (s. 130) är det angeläget att påföljden för den som ivinningssyfte organiserar utlänningars resor till utan pass eller tillståndi stor omfattning är så pass kännbar att den kan ha en avhållande verkan trotsde uppenbart mycket höga vinster som går att få. Den föreslagnastraflFskärpningen tar sikte på de fall då verksamheten bedrivs yrkesmässigteller i vart fall i mycket stor omfattning och med betydande . Förslagetom straflFskärpning har inte föranlett något motionsyrkande, och utskottet harinte någon erinran mot förslaget. Imotion Sf536 begär i ett tillkännagivande om att det börstraflFbeläggas att gömma personer som nekats asyl i . Ipropositionen till den lag varigenom den nuvarande bestämmelsen in fördes (prop. 1981 /82:146) framhölls bl. a. att kunskapema om problemets omfattning och om orsakerna var begränsade, men det ansågs angeläget att 67 kunna ingripa mot vissayttringar som döljandet av avvisade personer 1988/89: SfU 19 kunde komma att tasig. I sitt av godkända betänkande (AU 1982/83:3) ansågarbetsmarknadsutskottet att man borde beakta att det fanns stora variationerbeträflFande motiven för ett aktivt ingripande i syfte att hindraverkställigheten. I de fall en person ingrep av tvingande medmänskligabevekelsegmnder ansåg utskottet att andra medel än straflFpå-följd bordetillgripas, främst informationsinsatser. Socialförsäkringsutskottetavstyrkte ett liknande motionsyrkande i sitt betänkande SfU 1983/84:4 medhänvisning till att erfarenhetema av bestämmelsen, som varit i kraft mindre änett år, borde avvaktas. Utskottetbehandlade därefter ett liknande motionsyrkande i sitt av godkändabetänkande SfU 1987/88:27. Utskottet beklagade därvid att enskilda personer ochvissa organisationer medverkade till att utlänningar höll sig gömda för attundgå ett eventuellt avlägsnandebeslut eller för att hindra verkställighet avett sådant beslut. Utskottet, som beaktade att sådan verksamhet ofta bottnade iideell övertygelse, ansåg dock att andra medel än straflFpåföljd, främstinformationsinsatser, i första hand borde tillgripas för att komma till rättamed sådant beteende. Vidare borde enligt utskottets bedömning bl. a. kortarehandläggningstider i asylärenden bidra till att göra sådana undanhållandenmindre vanliga. Utskottetvidhåller sin tidigare bedömning i denna fråga och avstyrker bifall till motionSfS36. MariaLeissner m.fl. begär i motion S06 yrkande 13 ett tillkännagivande om behovetav en redovisning av hur reglema om straflF för den som i vinningssyfteorganiserar illegal invandring i tillämpas. Utskottet,som vill erinra om att lagrådet förordat en översyn av ansvarsbestämmelsernavid lämpligt tillfälle, anser att någon särskild sådan redovisning som begärs imotionen inte behövs. Utskottet avstyrker bifall till motion S06 yrkande 13. Skyldighet att lämna uppgifter Socialnämndenskall enligt 19 a § UtlL lämna ut uppgifter om en utlännings personliga förhållandenom uppgifterna behövs i ett ärende om uppehållstillstånd. skallvidare enligt 84 a § UtlL lämna ut uppgifter om en utlännings adress omuppgifterna behövs för verkställighet av ett avvisnings- ellerutvisningsbeslut. Denämnda skyldighetema föreslås bli överförda till den nya lagen (11 kap. 6 §första stycket). 1 de fall en utlänning i ett ärende enligt utlänningslagenåberopar intyg om sin psykiska eller fysiska hälsa, föreslås i propositionenatt en skyldighet införs för hälso- och sjukvårdsmyndighet att på begäran avden myndighet som handlägger ärendet lämna upplysningar som kan vara avbetydelse för att bedöma uppgiftema i intyget (11 kap. 6 § andra stycket). LarsWerner m. fl. begär i motion Sf29 yrkande 13 avslag på förslaget om att socialnämnd eller hälso- eller sjukvårdsmyndighet skall åläggas att lämna ut uppgifter om utlänningen till regeringen, invandrarverket eller polismyndighet. och begär i motion SOS yrk- 68 ande 23 etttillkännagivande att flyktingars sjukjournal skall ha samma 1988/89: SfU 19sekretesskydd som svenska medborgares. Ispecialmotiveringen (s. 211) erinras först om att uppgifter om personligaförhållanden även omfattar rena faktauppgifter som t. ex. om bostadsadress. Ifråga om paragrafens andra stycke anges att avsikten med bestämmelsen är attuttrycka en uppgiftsskyldighet enligt 14 kap. 1 § sekretesslagen och därmedbryta den sekretess som annars gäller för uppgifter inom hälso- och sjukvårdenenligt 7 kap. 1 § sekretesslagen. Med stöd av bestämmelsen skall t. ex.förtroendeläkare i utlänningsärenden ges möjlighet att ta del avsjukhusjoumaler etc. om utlänningen åberopar läkarintyg för att få stanna iSverige. Skyldigheten att lämna uppgifter begränsas till att gälla myndigheterinom hälso- och sjukvården. Privat verksam hälso- och sjukvårdspersonalomfattas alltså inte. Inomhälso- och sjukvårdsområdet gäller för uppgifter om enskilds hälsotillståndeller andra personliga förhållanden ett s. k. omvänt skaderekvisit, dvs.presumtionen är för sekretess (7 kap. 1 § sekretesslagen). Sekretessen inomsocialtjänsten för uppgift om enskilds personliga förhållanden är utformad påsamma sätt (7 kap. 4 § sekretesslagen). BeträflFande föreliggandesekretessbrytande regler gäller bl. a. följande. Enligt1 kap. 5 § sekretesslagen utgör sekretess inte hinder mot att uppgift lämnasut om det är nödvändigt för att den utlämnande myndigheten skall kunna fullgörasin verksamhet. Bestämmelsen kan inte åberopas för att hjälpa en annanmyndighet att fullgöra sin verksamhet. Enligt14 kap. 1 § sekretesslagen hindrar sekretess inte att uppgift lämnas till annanmyndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Den enskilde kan enligt 14kap. 4 § sekretesslagen efterge sekretessen. generalklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen enligt denna bestämmelsefår uppgifter lämnas till myndighet om det är uppenbart att intresset av attuppgiften lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen skallskydda gäller inte för uppgifter på hälso- och sjukvårdsområdet samt inomsocialtjänsten. Utanförtillämpningsområdet för sekretesslagen faller verksamhet vid sjukhus och andraliknande inrättningar som drivs av enskilda. Utskottetvill till en början konstatera att en uppgiftsskyldighet för socialnämnd isamma utsträckning som gällt behövs, och utskottet avstyrker därförbifall till motion Sf29 yrkande 13 i denna del. Utskottetuppfattar yrkandet i motion SOS som att det avser avslag på förslaget omskyldighet för hälso- och sjukvårdsmyndighet att lämna vissa upplysningar. Ifrågan om denna skyldighet kan anledning finnas att göra en jämförelse med den skyldighet som finns inom den allmänna försäkringen för dessa myndigheter att lämna uppgifter. En sådan skyldighet föreskrivs i 20 kap. 9 § lagen (1962:381) om allmän försäkring och i 8 kap. 7 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring. I proposition 1980/81:28 om följd- lagstiftning till den nya sekretesslagen i fråga om hälso- och sjukvården samt den allmänna försäkringen ansåg föredragande statsrådet att en gene rell skyldighet för läkare att tillhandahålla försäkringskassor m. fl. uppgif ter rörande patienter stred mot de gmndläggande principerna om patien- 69 tens rätt till ett starktskydd för sin personliga integritet i kontakterna med 1988/89: SfU 19 hälso-och sjukvården men att det var viktigt att försäkringskas-soma ochövriga organ inom den allmänna försäkringen fick tillgång till de uppgifter somär nödvändiga för handläggningen av enskilda ärenden. Att en försäkringskassamed hänvisning till exempelvis integritetsskäl förvägrades ta del av vissauppgifter fick inte leda till att den enskilde erhöll en ersättning som haninte hade rätt till eller förvägrades en ersättning han hade rätt till. Deproblem som låg i avvägningen mellan dessa motstridiga intressen borde iallmänhet kunna undvikas. kunde uppgifterna vara så okontroversiella attde därför kunde lämnas ut utan att förorsaka patienten något men, och om denbedömningen inte kunde göras var det oftast möjligt att inhämta den enskildessamtycke. Det kunde emellertid också förekomma fall då den enskilde motsattesig att läkaren lämnade ut närmare uppgifter om hans tillstånd och om orsakernatill sjukdom m.m. Skälet till att den enskilde motsatte sig kunde emellertidockså helt enkelt vara att han med hänsyn till uppgifternas ömtåliga karaktäroch sin egen integritet var angelägen om att de inte lämnades ut. Statsrådeterinrade om att de inhämtade uppgiftema åtnjöt sekretesskydd även hosförsäkringskassorna och andra myndigheter och att den myndighetsutövning förvilken uppgiftema skulle ligga till gmnd hade till syfte att tillförsäkra deenskilda ett ekonomiskt skydd samt att om försäkringskassornas verksamhet vorehelt beroende av den enskildes samtycke till uppgiftsinhämtande derasverksamhet i praktiken skulle bli mycket svår. I propositionen föreslogs därföratt de dittills gällande reglerna om uppgiftslämnande skulle bestå. Medhänvisning till principema i den nya sekretesslagen anförde statsrådetemellertid följande. Av hänsyn till den enskildes integritet bör hans samtyckeinhämtas när uppgifter om honom rekvireras, åtminstone om det är fråga om attinhämta sjukjoumaler eller uppgifter av känslig natur. Om den enskildemotsätter sig att vissa uppgifter hämtas in är det särskilt viktigt attöverväga om uppgiftema kan antas vara nödvändiga. Ett mer slentrianmässigtuppgiftsinhämtande måste undvikas. En framställning till sjukvården om att fåuppgifter bör i förekommande fall innehålla preciseringar, exempelvis omvilken tidsperiod som är av intresse eller frågor avseende vissasjukdomstillstånd e.d. uppfattning måste ett liknande resonemang kunna föras beträflFandeinhämtande av uppgifter i utlänningsärenden. Utskottet vill understryka att denenskildes samtycke i första hand bör inhämtas och att ett slentrianmässigtuppgiftsinhämtande måste undvikas. Meddet anförda tillstyrker utskottet bifall till propositionen i denna del ochavstyrker bifall till motionerna Sf29 yrkande 13 i denna del och SOS yrkande23. Rättshjälpenligt rättshjälpslagen (1972:429), RHL, kan lämnas i fyra skilda former, nämligensom allmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkt i 70 brottmål, rättshjälp genomoflFentligt biträde samt rådgivning. I utlännings- 1988/89: SfU 19 ärendenkan främst bli fråga om allmän rättshjälp och rättshjälp genom oflFentligtbiträde. Allmänrättshjälp lämnas i princip i varje rättslig angelägenhet där det föreliggerbehov av sådant bistånd, om inte rättshjälp skall utgå i någon annan form. Denallmänna rättshjälpen innebär att staten betalar den rättssökandes egnakostnader i ärendet, varibland främst märks kostnaden för juridiskt biträde,men den rättssökande är skyldig att efter förmåga själv bidra till kostnademagenom att betala en avgift. Tillämpningsområdet för allmän rättshjälp anges i6 8 §§ RHL. Rättshjälpgenom oflFentligt biträde lämnas i vissa särskilt angivna typer av mål ochärenden bl. a. inom utlänningslagstiftningens område som rör den personligarörelsefriheten eller den kroppsliga integriteten. Ersättningen till detoflFentliga biträdet betalas av staten, och denna hjälp är helt kostnadsfri förden enskilde. Möjligheternatill rättshjälp genom oflFentligt biträde regleras i 41 och 42 §§ RHL. Sådanrättshjälp kan enligt 41 § RHL beviljas bl. a. i ärenden om avvisning enligtutlänningslagen, dock ej i ärenden hos polismyndighet, om inte anledningföreligger att överlämna ärendet till invandrarverket, och i ärenden omverkställighet enligt utlänningslagen, om anledning föreligger att överlämnaeller hänskjuta ärendet till invandrarverket eller om utlänningen hållits iförvar än . OflFentligt biträde skall i dessa fallförordnas, om det inte måste antas att behov av biträde saknas (42 § RHL). Frågorom rättshjälp och biträde avgörs enligt huvudregeln i 43 § RHL av den myndighetsom handlägger det mål eller ärende som rättshjälpen avser. I vissa ärendenprövas emellertid rättshjälpsfrågoma av rättshjälpsnämndema. Detta gäller bl.a. utlänningsärenden. Beviljadrättshjälp med biträdesförordnande i ett ärende gäller intill dess att ärendethar avgjorts och avgörandet har vunnit laga kraft. Reglerna innebärbeträffande utlänningsärenden att ett beslut om rättshjälp i ett s.k.gmndärende inte omfattar förfarandet i ett s.k. verkställighets-ärende. Om detfinns anledning att överlämna ett sådant ärende till invandrarverket, måstealltså frågan om rättshjälp prövas på nytt. Ipropositionen föreslås att bestämmelsema om under vilka omständigheterrättshjälp skall beviljas skall vara i sak oförändrade. I fråga om omfattningenav beviljad rättshjälp föreslås dock att denna skall gälla tills verkställighethar skett i ärenden om avvisning eller utvisning eller frågan om verkställighetförfallit. Detta innebär att beviljad rättshjälp sålunda enligt propositionenskall omfatta insatser som har avseende på genomförandet av eller hinder förverkställigheten samt även det ärende som en ny ansökan om uppehållstillståndav den som enligt lagakraftvunnet beslut skall avvisas eller utvisas ger upphovtill. Beslutanderätteni frågor om rättshjälp i utlänningsärenden föreslås flyttad frånrättshjälpsnämndema till de myndigheter, främst invandrarverket, somhandlägger ärendet. Är den handläggande myndigheten en polis- myndighet får myndighetendock bara bevilja rättshjälp, medan beslut om 1988/89: SfU 19 avslag endastfår fattas av rättshjälpsnämnd. Fleramotioner rör frågan om i vilka fall rättshjälp i form av offentligt biträdeskall beviljas. BengtWesterberg m. fl. anför i motion Sf502 att ett oflFentligt biträde till stödför den asylsökande redan vid första förhöret kan underlätta förhöret ochhjälpa den asylsökande att redan då ange sina asylskäl. Motionärema anser atttillgång till ett oflFentligt biträde för asylsökande är den viktigastereformen för större rättssäkerhet vid gränsen, och de begär i yrkande beslutar om sådan rätt till oflFentligt biträde för alla asylsökande. HansGöran m.fl. anför i motion Sf532 (delvis) att möjligheten tilloflFentligt biträde i princip bör omfatta alla ärenden där avvisning av enasylsökande till hemlandet aktualiseras och även andra fall, där behovet avrättshjälp är särskilt påkallat. Motionärerna begär att regeringen lägger framförslag i dessa avseenden för . RagnhildPohanka och begär i motion SOS yrkande 5 (delvis) ett tillkännagivandeatt den asylsökande före en första utfrågning bör få tillgång till oflFentligtbiträde. KarinSöder anför i motion S03 att de fall där fråga är om återsändande till ettförsta asylland ofta är svårbedömda och att den asylsökande inte alltid är klaröver hur han skall kunna föra sin talan. Motionären anser behovet varauppenbart av oflFentligt biträde för varje asylsökande även där fråga är omåtersändande till ett första asylland, och hon begär ett tillkännagivande härom(yrkande 7). Ifrågan om i vilka fall oflFentligt biträde bör förordnas framhåller före dragande statsrådet i propositionen att utgångspunkten även fortsättnings vis bör vara att ingen asylsökande skall kunna avlägsnas ur riket utan att ha erbjudits bistånd av ett oflFentligt biträde. I propositionen redogörs för asylutredningens behandling av frågoma om rättshjälp vid direktavvisning av asylsökande. Eftersom utredningen föreslog att alla asylärenden borde behandlas av invandrarverket och inte av polisen, skulle detta få till följd om ingen ändring gjordes i RHL att den rätt till oflFentligt biträde som fanns föreskriven för de till invandrarverket överlämnade ärendena skulle komma att gälla för alla asylärenden, således också dem som dittills av gjorts av polisen. diskuterade om det fanns någon enkel metod att från lagmmmets tillämpningsområde undanta asylärenden som var av den karaktären att en rätt till oflFentligt biträde dittills intemedgetts och inte heller i fortsättningen borde medges. fann emel lertid att de ärenden där behov av oflFentligt biträde saknades inte lämpli gen kunda avgränsas genom ett undantagsstadgande i 41 § RHL. På samma sätt som gällde för övriga ärendekategorier i lagmmmet måste av- gränsningen ske genom en särskild behovsprövning av beslutande myndig het för varje särskilt fall. Inte heller fann utredningen tillräckliga skäl före ligga att ändra presumtionsregeln i 42 § RHL. I propositionen påpekas att lagutredningen i dessa frågor gjort samma bedömning som asylutred ningen, och inte heller föredragande statsrådet anser det vara möjligt att i lagen närmare ange i vilka fall behov av biträde saknas. Även med de änd- 72 ringar iutlänningslagstiftningen som föreslås kommer behov av biträde att 1988/89:SfU 19 föreligga i flertalet av de avvisnings- och utvisningsärenden som skallprövas av invandrarverket i första instans. Presumtionsregeln i 42 § RHLkommer således enligt propositionen fortfarande att avspegla det faktiskabehovet. Ivilka fall oflFentligt biträde skall förordnas får alltså liksom blien fråga om tillämpningen i det enskilda fallet. När invandrarverket i fortsättningenskall besluta om avvisning med omedelbar verkställighet, dvs. motsvarighetentill dagens direktavvisningar, måste det enligt vad som uttalas i propositionen(s. 135) vara uppenbart att gmnd för asyl inte föreligger och attuppehållstillstånd inte heller skall beviljas på annan gmnd. Det får i dessafall inte föreligga behov av utredning om förhållandena, saken måste varauppenbar utan närmare undersökningar. I dessa fall torde det enligt statsrådetsbedömning också som regel kunna antas att behov av oflFentligt biträde saknas,men undantag härifrån kan föreligga. Enligt uttalandena i propositionen böroflFentligt biträde kunna förordnas om det är fråga om avvisning till hemlandetutom i de fall där det är fråga om stabila demokratier präglade av rättskulturi svensk mening. OflFentligt biträde bör också förordnas i övriga fall, såvittdet inte är fråga om att sända utlänningen till ett tredjeland där risken förförföljelse och vidaresändande till land där förföljelse kan inträflFa måstebetraktas som utesluten. OflFentligt biträde bör vidare alltid förordnas då detär fråga om asylsökande som till följd av minderårighet, sjukdom eller annatliknande skäl inte ens med tolk kan förväntas föra sin talan på ett urrättssäkerhetssynpunkt betryggande sätt. Liksom bör enligtpropositionen i princip rätt till biträde föreligga redan underpolisutredningen utom i de fall där polismyndigheten själv har att besluta omavvisning och utlänningen inte hålls i förvar eller har hållits i förvar mindretid än . I propositionen påpekas också att i regel naturligtvis vissutredning måste göras innan det kan avgöras om biträde skall förordnas. MotionSfS32 i vad den avser förslag om oflFentligt biträde åt asylsökande får enligtutskottets mening anses tillgodosedd genom propositionen. Utskottetdelar den i propositionen uttalade uppfattningen om svårigheten att närmareange i vilka fall oflFentligt biträde skall förordnas i utlänningsärenden. Debedömningar som görs i propositionen om i vilka fall sådant biträde skallförordnas är enligt utskottets uppfattning väl avvägda. Som påpekas ipropositionen måste i regel viss utredning göras innan frågan om biträdeaktualiseras. Sålunda behövs i varje fall någon utredning för att avgöra attett ärende över huvud taget kan röra asyl. Utskottet vill emellertidunderstryka vikten av att ett biträde kommer in i ett asylärende så tidigt sommöjligt. Utskottet avstyrker med det anförda motionema Sf502 yrkande 9, SOSyrkande 5 i denna del och S03 yrkande 7. Imotionema Sf29 yrkande 18 av m. fl. och SOS yrkande 7 av RagnhildPohanka och yrkas avslag på förslaget att flytta beslutanderättenfrån rättshjälpsnämnden. Fördelama med att flytta över beslutanderätten irättshjälpsfrågor till invandrarverket är delsatt handläggningstidema därigenom kan förkortas 1988/89; SfU 19 eftersom enmyndighet mindre behöver sätta sig in i ärendet, dels att problemet med hurbesluten skall fattas i brådskande fall blir löst, eftersom invandrarverketkommer att ha en jourverksamhet för ärenden om avvisning med omedelbarverkställighet. Utskottet anser liksom föredragande statsrådet att dessafördelar är så stora att de väger över principiella betänkligheter mot attlåta den myndighet som kan upplevas som motpart till den enskilde handha fråganom biträdesförordnande. Med det anförda avstyrker utskottet bifall tillmotionema Sf29 yrkande 18 och SOS yrkande 7. Imotion Sf502 yrkande 10 av m.fl. begärs att allmän rättshjälpskall gälla vid överklagande av beslut om flyktingstatus och för utfärdande avresedokument. Enligt motionärerna har möjlighet till sådan rättshjälp tidigarefunnits men försvunnit efter ett beslut av hävdar att den asylsökandes rättsskydd sålunda har urholkats utanatt några beslut härom har fattats av . Rättentill flyktingförklaring regleras i 16 § UtlL. Endast den som är flykting enligtdefinitionen i 3 § UtlL (konventionsflykting) och har fått uppehållstillståndpå den gmnden kan få flyktingförklaring. Utfärdande av resedokument (5 § UtlF)fömtsätter likaledes att utlänningens flyktingstatus är fastställd.Flyktingförklaring och resedokument utfärdas av invandrarverket vars beslutkan överklagas till regeringen. Denna ordning föreslås inte andrad genom detnya lagförslaget. Idet beslut av (nr 436/86) som motionärema tordeavse gällde frågan rättshjälp vid besvär över invandrarverkets beslut i frågaom resedokument och flyktingförklaring.