bet · GC01KU30 · 1988-12-31 00:00:00 — träffades och för att gåigenom material inför en planerad föredragning för statsministern och senareäven för partiledarna. skulle enligt också lämnaen redogörelse för sina resor. Troligen tog upp fråganom ersättning för sina kostnader. - Enligt vad inhämtathar ännu inte inkommit med kostnadsräkning, och han har inteerhållit någon ersättning från . diskuterade statsministern ochjustitieministern tidpunkten för information till partiledarna. ännu inte slutfört utredningen bestämdes tidpunkten till . Av JK:s utredning framgår att imaj försökte få kontakt med för att skulleåtergå till sin ordinarie tjänst, eftersom resor då borde varaavslutade. meddelade emellertid att det återstodytterligare en resa. Enligt JK:s utredning meddelade han vidare att han villeha betalt för sina utlägg och för kostnader för avlyssningsutrustning om ca . som hade beställts . underrättade nästadag rikspolischefen om denna begäran. Han kontrollerade också med Kegö om dennebeställt avlyssningsutrustning. Kegö förnekade detta. publicerade tidningen den förstaartikeln i den s.k. . har uppgett att han påeftermiddagen fick uppgift om att hade utfärdat ettrekommendationsbrev åt och att detta brev inte var diariefört.Efter kontakt med ombesörjde att brevetdiariefördes och försågs med hemligstämpel. KU1988/89:30 Bilagedel C Den2juni KU 1988/89:30 Nattenmellan blev stoppad av tullmyndigheten iHelsingborg vid försök att föra in avlyssningsutrustning till Sverige.Information om det inträffade lämnades via till rikspolischefen som isin tur genast informerade justitieministern. kontaktade också EbbeCarlsson och begärde besked om vad som förekommit. Statsministern, som befannsig i , underättades av . Denne informerade ocksåstatsministern om brev. begärdes hos att brevetskulle lämnas ut. Frågan hänsköts till justitieministern som för tillfälletbefann sig utomlands. inledde överåklagaren vidregionåklagarmyndigheten i , , förundersökning med anledningav försöket att föra in avlyssningsutrustning. har uppgett att hon den 3juni ringde och ställde ett antal frågor beträffandeavlyssningsutrustningen. informerade justitieministern deborgerliga partiledarna. träffade statsministern de borgerligapartiledarna. Efter detta möte tog statsministern enligt vitboken del avjustitieministerns brev. översände rikspolischefen en skrivelse tilljustitiekanslern med begäran om utredning av omständigheterna kring försöketatt införa avlyssningsutrustningen. Justitiekanslern beslöt att ta upp EbbeCarlsson-ärendet som ett initiativärende. beslutade justitieministern efter gemensamberedning med statsrådsberedningen och att brevet skullelämnas ut. informerade justitieministern ledningen förvänsterpartiet kommunisterna. informerade riksåklagaren och rikspolischefengemensamt justitieministern om läget i mordutredningen. mellan anmälde riksåklagarenmuntligen frågan om eventuellt brott mot tystnadsplikt till justitiekanslern. uppdrog regeringen åt justitiekanslern attutreda omständigheterna kring och, i förekommande fall,andra myndigheters handlande i samband med verksamhet. Den 29juni KU 1988/89:30 Bilagedel C höllspartiledaröverläggningar under ledning av statsministern. mötetdeltog riksåklagaren och rikspolischefen jämte ett antal medarbetare. Härvidlämnades en allmän information om läget i spaningarna efter Därefter lämnade och medarbetare mötetvarefter lämnades viss information om bl.a. teorier Justitiekanslern överlämnade till regeringen enredogörelse över den utredning som företagits med anledning av regeringensuppdrag . överlämnade statsrådsberedningen sin vitbok iärendet till . Justitiekanslern förordnade att riksåklagarenskulle ombesörja förundersökning rörande ifrågasatt tystnadspliktsbrott. redovisade den första etappen avsitt arbete genom delbetänkandet (SOU 1988:16) SÄPO- säkerhetspolisensinriktning och organisation. återlämnade det s.k.rekommendationsbrevet till . Regeringen uppdrog åt landshövdingen iJönköpings län att utreda vissa frågor om säkerhetsskydd somrör den säkerhetsbedömning som gjorts före mordet på . Utskottets tidigare granskning av regeringens åtgärder medanledning av mordet på har i hög grad rört frågan huruvida dessa åtgärder varit förenliga med det konstitutionella regelsystemet och den ordning för förundersökning i brottmål som gäller enligt . Utskottets nu aktuella granskning avser de åtgärder som regeringen eller regeringsledamot vidtagit med anledning av den information om teorier och verksamhet som han själv och andra lämnade justitieministern och tjänste män i och som också nådde statsministern. Den övergripande konstitutionella frågeställning som utskottet utgår ifrån 31 är omdessa åtgärder är förenliga med den kompetensfördelning som gäller KU1988/89:30 mellan statsråd, regering och myndigheter. Eftersom en del av deuppgifter Bilagedel C söm framförde har att göra medmordutredningen aktualiseras särskilt kompetensreglerna iförundersökningshänseende. Granskningen avser också om åtgärder underläts, sompå grund av denna kompetensfördelning borde ha vidtagits. Inledningsvis lämnar utskottet en kortfattad redogörelse förregeringsformens och regler i nu berörda hänseenden.Därefter redovisas mordutredningens organisation, regeringens tidigarebefattning med mordutredningen och den granskning av regeringens roll i detsammanhanget som tidigare företagits av jurist- ochparlamentarikerkommissionerna samt av . Enligt 7 kap. 3 § regeringsformen avgörs regeringsärendenav regeringen vid regeringssammanträde. Undantag från den kollektiva beslutsprincipengörs endast för regeringsärenden som gäller verkställighet inom försvarsmaktenav författningar eller särskilda regeringsbeslut. I motiven till det angivna stadgandet (prop. 1973:90 s.184 f.) uttalas att även om principen i övrigt måste vara att alla frågor somanses kräva ett ställningstagande från någon i regeringskretsen skall behandlassom ett regeringsärende, det dock i ett fåtal speciella fall bör liksomhittills vara möjligt att i särskild författning förlägga den formellabeslutanderätten hos en departementschef. En särställning i det avseendet intarbeslut som hör till beredningen av regeringsärenden och beslut som gälleradministrationen inom ett departement. Av 11 kap. 6 § regeringsformen framgår att de statligamyndigheterna lyder under regeringen. Denna lydnadsplikt innebär enligtgrundlagspropositionen (s. 397) att dessa myndigheter i princip har att följade föreskrifter av allmän natur eller direktiv för särskilda fall somregeringen meddelar. Förvaltningsmyndigheternas lydnadsplikt mot regeringenbegränsas emellertid av bestämmelsen i 11 kap. 7 § regeringsformen enligtvilken ingen myndighet, alltså inte heller regeringen, får bestämma hur enförvaltningsmyndighet skall i särskilt fall besluta i ett ärende som rörmyndighetsutövning mot enskild eller som rör tillämpning av lag. Det är enligtgrundlagspropositionen (s. 398) framför allt när det gäller myndighetsutövningmot enskild som det är ett starkt rättssäkerhetsintresse attförvaltningsmyndigheterna är fullt självständiga i förhållande till överordnadeorgan. De nu aktuella frågorna behandlades av utskottet senastvåren 1987 (KU 1986/87:29) med anledning av proposition 1986/87:99 om ledningenav den statliga förvaltningen. Därvid berördes bl.a. informella kontaktermellan och myndigheterna. Utskottet framhöll att detotvivelaktigt i olika sammanhang föreligger ett stort behov av sådana kontaktermellan förvaltningsmyndigheterna och . Allmänt sett kansålunda konstateras att en smidig och väl fungerande förvaltningsapparatkräver informella kontakter av olika slag. Det finns emellertid enligtutskottets mening en rad principiella problem förenade med dessa kontakter. Kontakternabör därför vara mera inriktade på information än styrning. KU 1988/89:30 uppfattning var det inte möjligt att helt undvika informellaBilagedel C kontakter ens i samband med sådan ärendehandläggning hosmyndigheterna som avses i 11 kap. 7 § regeringsformen. Återhållsamheten måstedock vara mycket stor. I särskilt hög grad bör de informella kontakterna pådetta område avse informationsutbyte. Slutligen underströk utskottet attoavsett vilka informella kontakter som förekommit bär myndigheterna det fullaoch slutliga ansvaret för besluten i de enskilda fallen. I en reservation (3 m,2 c) anfördes att styrning av myndigheterna från regeringens sida skall skegenom offentliga, formella regeringsbeslut. Det kunde enligt reservationen inteaccepteras att för utomstående okända kontakter mellan olika tjänstemän fårbilda grund för beslut i regeringen underlydande myndigheter. - I sammanhangetkan även hänvisas till utskottets uttalanden i det s.k. Berglingfallet (se KU1987/88:40 s. 43). De grundläggande reglerna om förundersökning i brottmålfinns i 23 kap. (RB). Närmare föreskrifter i vissa frågor somhar samband med förundersökning har meddelats i förundersökningskungörelsen(1947:948). Enligt 23 kap. 1 § RB skall utredning om brott som hörunder allmänt åtal ske genom förundersökning. Enligt 23 kap. 2 § RB skall under förundersökningenutredas vem som skäligen kan misstänkas för brottet och om tillräckliga skälföreligger för åtal mot den misstänkte. Dessutom skall målet underförundersökningen beredas så att bevisningen kan förebringas i ett sammanhang.Förundersökningen leds enligt 3 § första stycket av polismyndigheten eller avåklagaren. Om en förundersökning har inletts av polismyndigheten och saken inteär av enkel beskaffenhet skall enligt samma lagrum ledningen avförundersökningen övertas av åklagaren så snart någon skäligen kan misstänkasför brottet. Vidare skall åklagaren även i andra fall överta ledningen av enförundersökning när det är påkallat av särskilda skäl. Leds en förundersökning av polismyndigheten har åklagarenenligt 3 S andra stycket rätt att meddela anvisningar om undersökningensbedrivande. Leds förundersökningen av annan än åklagare är det enligt 2 §förundersökningskungörelsen undersökningsledarens skyldighet att hållaåklagaren underrättad om förundersökningens gång i den mån brottetsbeskaffenhet eller omständigheterna i övrigt påkallar det. Närförundersökningen leds av en åklagare får denne vid verkställande avundersökningen anlita biträde av polismyndigheten och uppdra åt polisman attvidta särskild till undersökningen hörande åtgärd, om dess beskaffenhettillåter det. inledde polismyndigheten i enförundersökning med anledning av mordet på statsminister . Förundersökningen leddes från början av länspolismästaren . Chefsåklagaren vid åklagarmyndigheten i utsågs att svara 33 Han inträdde dock inte som förundersökningsledare /89:30 förrän i samband med misstankarna mot den s.k.33-åringen. I Bilagedel C praktiken kom endast att ledaförundersökningen i detta fall. I övrigt leddes förundersökningen av HansHolmér. Överåklagaren blev förundersökningsledare den1 med undantag för den del som gällde 33-åringen. Förundersökningen idenna del lades ned . Genom beslut förordnade regeringen omny organisation av mordutredningen, vilket för åklagarsidans del innebar attriksåklagaren fick i uppdrag att leda förundersökningen. Riksåklagare uppdrog i sin tur åt biträdande riksåklagaren att varaförundersökningsledare. För att biträda i utredningsarbetet utsågs två chefsåklagarevid åklagarmyndigheten i , och , vilkaingått i den tidigare förundersökningsledningen. Till åklagargruppen knötsvidare byråchefen vid riksåklagarämbetet. Efter hand har vissaförändringar skett i organisationen. Under arbetets gång har riksåklagarenkontinuerligt informerats och deltagit i ett flertal överläggningar. Regeringens beslut innebar attrikspolisstyrelsen skulle leda polisverksamheten i fråga om spaning ochutredning med anledning av mordet. Under rikspolischefen har chefen förpolisavdelningen ansvarat för polisarbetet. Detta har bedrivitsdels vid två enheter -våldsroteln och spaningsroteln - inom polismyndigheten iStockholm, dels vid två enheter - säkerhetsavdelningen ochrikskriminalsektionen - inom . Det totala antalet polismänvid de fyra enheterna uppgick till mellan 70 och 80 samt underhösten till mellan 40 och 70. Den personal som varit engagerad frånpolismyndigheten i har administrativt varit knuten till den egnamyndigheten. -Arbetet har styrts av en ledningsgrupp, bestående av UlfKarlsson, cheferna för de fyra enheterna och en presstalesman. Vidledningsgruppens sammanträden har representanter för åklagarna alltid varitnärvarande. Rikspolischefen har kontinuerligt hållits informerad omspaningsläget. Genom ett beslut har regeringenmedgett att inrätta högst elva göromålsförordnanden sompolisman vid . Genom beslutet har det blivit möjligt attändra organisationen av polisarbetet på så sätt att ansvaret förutredningsarbetet kunnat läggas på rikskriminalsektionen. En särskild enhet under ledning avkriminalkommissarie har bildats vid sektionens våldsrotel. Den första informationen till regeringen om polisarbetetmed anledning av mordet lämnades under mordnatten. fram till den5 informerade hela eller delar av regeringen vid ettpar tillfällen om spaningsläget. informerade också statsministern-enskilt eller tillsammans med de övriga partiledarna - vid ytterligare någratillfällen. Justitieministern fick information vid ett trettiotal tillfällen.Till övervägandedelen sköttes denna information av . Därutöver fick regeringeninformation via en observatör i polisens ledningsgrupp. Efter omorganisationen har information tillregeringen om läget i spanings- och utredningsarbetet lämnats av åklagarna ochpolisen ungefär en gång . Vid dessa sammanträden har justitieministernoch statssekreteraren i statsrådsberedningen varit närvarande. I regel harockså statssekreteraren och expeditionschefen i samtchefen för polis- och åklagarenhet deltagit i sammanträdena.Vid ett tillfälle har regeringen i sin helhet informerats. KU 1988/89:30 .Bilagedel C granskning (KU 1985/86:25) behandlade utskottetendast själva proceduren i samband med regeringsskiftet. granskning(KU 1986/87:33) var främst inriktad på regeringens kontakter med polis ochåklagare och på besluten om omorganisation av utredningen. I det sistnämnda betänkandet fann utskottet - mot bakgrundav det ansvar som regeringen har för rikets säkerhet - det riktigt attregeringen via justitieministern höll sig informerad om spaningsarbetet.Eftersom behovet av information främst gällde säkerhetsfrågor var det i förstahand polisens bedömningar i detta avseende som var av intresse för regeringen.När det gäller formerna för informationsöverföringen mellan spaningsledningenoch regeringen fick dessa enligt utskottet i detta unika fall främst bedömasfrån praktiska utgångspunkter. Här förelåg ett behov av mer eller mindre dagliginformationsförmedling. Från denna synpunkt fanns enligt utskottet inget attinvända mot den ordningen att en tjänsteman var närvarande vid spaningsledningensmöten. Beträffande samarbetssvårigheterna mellan polis ochåklagare gjorde regeringen enligt utskottet stora ansträngningar för att förmåde ansvariga tjänstemännen att bilägga dessa. Då detta inte visade sig möjligtblev regeringen nödsakad att ingripa. Detta skedde i nära samråd med de berördamyndigheterna och med oppositionsledarna. Den lämpligaste tidpunkten föromorganisationen kunde enligt utskottet naturligtvis diskuteras. Det handladeemellertid om en svår bedömningsfråga där utskottet på grundval av föreliggandematerial inte fann anledning att rikta kritik mot regeringen. I en reservation (3 m, 2 fp, 2 c) uttalades att ordningenmed en tjänsteman som var närvarande vid den s.k. spaningsledningens mötentillkom på mordnatten i den extraordinära situation som då rådde. Närförhållandena stabiliserats borde denna ordning ha frångåtts. Den innebarnämligen en stor risk för en grundlagsstridig inblandning i polismyndighetensåtgärder från regeringens och sida. Enligt reservanterna komregeringen på detta sätt att förknippas med polissidan och misstankar uppkomom en otillbörlig styrning av utredningsarbetet från regeringens sida. Vidare framhölls i reservationen att regeringen genom sinaensidiga kontakter med polissidan kom att minska sina möjligheter att objektivtkunna bedöma hur organisationen av utredningsarbetet fungerade. Regeringenfick härigenom alltför sent klart för sig hur allvarliga problemen i Regeringen borde på ett tidigare stadium ha kunnat KU 1988/89:30 vidtaåtgärder som lett till ett fungerande samarbete mellan polis och Bilagedel Cåklagare. Regeringens agerande under förspelet till omorganisationsbeslutet varenligt reservanterna också ägnat att förvåna. En av parterna i konflikten,länspolismästaren, gavs särskilda möjligheter att påverka den nya organisationen. Sammanfattningsvis framhölls i reservationen attjustitieministern och regeringen i sin helhet inte kunde undgå kritik för dessaåtgärder. Riksdagenställde sig bakom utskottsmajoritetens uttalanden. Beträffande regeringsbeslutet attuppdra åt riksåklagaren att leda förundersökningen framhöll utskottet attregeringen härigenom inte bestämt hur riksåklagaren skall besluta i ett ärendeav det slag som anges i 11 kap. 7 § regeringsformen. Regeringsbeslutetträffades därför inte av förbudet i detta lagrum. Beslutet rörde enligtutskottet närmast en organisatorisk fråga. Det faktum att beslutet vargrundlagsenligt innebar enligt utskottet dock inte att det i allmänhet skullevara lämpligt att regeringen fattar beslut av detta eller liknande slag. Iorganisationsfrågor med rättssäkerhetsaspekter borde detta göras endast iyttersta undantagsfall. Situationen i utredningen av mordet på varemellertid så allvarlig att ett regeringsbeslut i frågan blev nödvändigt. -Utskottets uttalande på denna punkt var enhälligt. Då frågan på nytt behandlades års granskning(KU 1987/88:40) förelåg de båda kommissionernas betänkanden dvs. dels del 2 avjuristkommissionens rapport (SOU 1987:72), som behandlar brottsutredningenfrån t.o.m. , dels den parlamentariskakommissionens rapport (SOU 1988:18) som avlämnades . Dessa refereradesoch kommenterades av utskottet bl.a. på följande sätt. Beträffande s.k. observatör ipolisens ledningsgrupp hade ingen av de båda kommissionerna funnit att dettaarrangemang innefattade någon otillbörlig påverkan av polismyndighetens arbete.Utskottet delade denna uppfattning. Den parlamentariska kommissionen hadedärutöver framhållit att det var den exceptionella situationen som åtminstoneunder den efter mordet motiverade att regeringen följde arbetetmed utredningen genom en observatör. Metoden borde enligt kommissionen endastanvändas för mycket speciella situationer. Utskottet ansåg att de preciseringarsom gjorts genom kommissionens påpekanden var värdefulla. Utskottet konstaterade att ingen av de båda kommissionernahade ansett att justitieministern handlat partiskt då han till övervägandedelen hämtade sin information om brottsutredningen från polisen. För dettafanns goda skäl eftersom behovet av information främst gällde säkerhetsfrågor.Såsom juristkommissionen framhållit hade det dock enligt utskottet varit avvärde om regeringen sökt förekomma missförstånd om anledningen till attkontakterna skedde med polisen i stället för med förundersökningsledaren. När det gällde samarbetssvårigheterna mellan polis ochåklagare framhöll den parlamentariska kommissionen att justitieministern redan tidigt borde ha erinrat poHsledningen om reglerna i om ledning av förundersökning. Under de diskussioner som föregick omorganisationsbe- 36 slutet då polisledningenenligt kommissionen visade bristande respekt för KU 1988/89:30 dessa regler,borde man från sida ha förklarat för Bilagedel C HansHolmér att han var skyldig att följa förundersökningsledarens beslut och anvisningar.Utskottet delade denna uppfattning. I en reservation (3 m) framhölls beträffande observatörenatt redan närvaron av en företrädare för innebar en risk förpåverkan på tjänstemännen att handla mindre självständigt än annars. Kommissionens iakttagelser när det gällersamarbetssvårigheter mellan polis och åklagare gav enligt reservanterna stödför att regeringen genom sina ensidiga kontakter med polissidan alltför sentfick klart för sig hur allvarliga problemen i utredningsarbetet var. Regeringenborde enligt reservanterna ha kunnat ingripa tidigare för att säkerställa ettfungerande samarbete mellan polis och åklagare. Enligt reservanterna stod det också klart efter denparlamentariska kommissionens utredning att regeringens agerande underförspelet till omorganisationsbeslutet var anmärkningsvärt. Reservanternadelade kommissionens uppfattning att man i stället för att försöka finna enlösning på samarbetssvårigheterna borde ha förklarat för att han enligtgällande regler var skyldig att följa förundersökningsledarens beslut ochanvisningar. Riksdagenbeslöt i enlighet med utskottets uttalande. Utskottet har funnit det lämpligt att vid sin granskningutgå från följande fem frågeställningar: Var de kontakter justitieministern hade med EbbeCarlsson lämpliga till innehåll och omfattning? Vidtog justitieministern någraåtgärder som var eller måste uppfattas ha utgjort ett direkt led imordutredningen vid sidan av förundersökningen? Vidtog justitieministern någraåtgärder eller gjorde hon i sina kontakter med spaningsledningen någrauttalanden som innebar eller måste ha uppfattats innebära en obehörig påverkanav mordutredningen? Borde justitieministern ha vidtagitytterligare åtgärder för att tillse att information om tidigare redovisades för åklagarna? Vidtog justitieministern eller statsministern någraåtgärder för att kontrollera uppgifter om säkerhetsavdelningens verksamhet utan stöd i regeringsbeslut? Utskottet behandlar dessa frågeställningar var för sig ochi den ordning de nu angetts, men tar i anslutning till dem också upp någraytterligare frågeställningar. Det framgår av utredningen att justitieminister först fick höra talas om teorier och om hans samarbete med rikspolischefen då hon hade ett sammanträffande med . Själv träffade hon för ett samtal om saken första 37 gången den24 mars. Då kom de överens om att träffas på nytt. Detta KU 1988/89:30sammanträffande ägde rum på ochBilagedel C pågick i omkring . lämnade då en ingåenderedogörelse för sin teori om mordet och om dess bakgrund. Han informerade henneockså om sitt samarbete med rikspolischefen och om att bokförläggaren hade ställt pengar till hans förfogande. insåg attEbbe måste ha haft tillgång till hemliga uppgifter men förmodade attdetta hade sin grund i hans samarbete med rikspolischefen. Dagen därpå gav justitieministernstatsminister en kortfattad information om . De var överens om att det var rikspolischefens sak att ansvara förden fortsatta handläggningen och vidta de åtgärder som behövdes för att sökaskapa klarhet. På initiativ av justitieministern förekom ettsamtal i denna fråga mellan henne och rikspolischefen. var och till på middag. Diskussionerna vid middagen handladehuvudsakligen om hur uppgifter skulle inordnas i mordutredningenoch om finansieringen av hans verksamhet. Justitieministern poängterade enligtvitboken att ansvaret för arbetet låg hos rikspolischefen. också önskemål om att statssekreterarna istatsrådsberedningen och i skulle fåinformation om teorier. sammanträffade åter medEbbe och fick ytterligare information om grunden till hans teori ommordet. Den begärda informationen till statssekreterarna lämnadesvid ett möte på , då även justitieministern,rikspolischefen och var närvarande. Vid mötet redovisades EbbeCarlssons teori om motivet till mordet på och om hur mordet skullekunna ha planlagts. har vid utfrågningen uppgett att EbbeCarlsson förde ordet men att han vid åtskilliga tillfällen sökte ledning hosrikspolischefen. Justitieministern hade sedan ytterligare tre kontakter medEbbe i ärendet, nämligen den 2, 4 och . Vid de två förstatillfällena avhandlades brev åt . Dettabehandlar utskottet utförligt i ett senare sammanhang. Utskottetgör följande bedömning. Ett statsråd har självfallet rätt att motta upplysningarfrån en privatperson, även i ett ärende som är föremål för myndigheternashandläggning.