bet · GC01KU7 · 1988-12-31 00:00:00 — I anledning av den i mofion K513 upptagna frågan om en förstärkningav äganderättens ställning i grundlagen (yrkande 2) vill utskottet hänvisatill att detta ämne är föremål för utskottefs behandling isamband med motioner i grundlagsfrågor (1988/89:KU1.1). Mofionerna 1986/87:K217yrkande 4, 1987/88:K202 yrkande 1, 1987/ 88:K207, 1987/88:K502 yrkande 1,1987/88:K503, 1987/88:K507 yrkande 2, 1987/88:K511, såvitt nu är i fråga, samt1987/88:K513 yrkandena 1 och 2 avstyrks. När det slutligen gällerden i motion K509 yrkandena 1 och 2 upptagna fråganom ett ökat samarbete inom den offentliga verksamhetens område vill 1988/89:KU7 utskottet hänvisa till vad som tidigare anförts om att regeringengett statskontoret vissa utredningsuppdrag på detta område. Mot denna bakgrundfår mofion 1987/88:K509 yrkandena 1 och 2 anses tillgodosedd och därmedbesvarad. GunnarHökmark (m) framhåller i.motion 1987/88:K508 att principiella skäl talar motförbud vars överträdelse ej följs av straffsanktion. I motionen ges som exempelförbudet att gå mot rött ljus. Fråganom förbud eller påbud utan straffsanktion behandlades under förarbetet med denlagstiftning som bl.a. ledde till att straffsankfionen upphävdes när det gällerförbudet att gå mot rött ljus. Avkriminaliseringen i fråga föreslogs iproposifionen om vissa delegeringsfrågor och regelförenk-hngar på vägtrafikensområde (prop. 1986/87:34). I proposifionen hänvisades till att trafikutskottetvid flera tillfällen behandlat motioner i frågan. Det framhölls att ett syftemed förslaget var att ta bort en straffbestämmelse som sällan eller aldrigtillämpades.och att en effektiv övervakning av efterlevnaden i prakfikenknappast var möjlig att uppnå. Tillgrund för propositionen låg bl.a. det arbete som på regeringens uppdragbedrivits inom riksåklagarämbetet för att som ett led i strävan attrationalisera verksamheten på rättsväsendets område avge förslag ombegränsningar i straffrättens tillämpningsområde. I rapporten itrafiken - Förslag till avkriminalisering och andra förändringar i trafiklagstiftningenframhöll riksåklagaren att detaljerade påbud och föreskrifter inte borde lämnashelt sankfionsfria. Om sanktionerna skulle tas bort borde bestämmelsernautformas som rekommendationer. hänvisade emellerfid riksåklagarentill def förhållandet att bestämmelserna ofta var tillkomna i internationelltsamarbete och därför inte utan vidare borde ändras. Ianslutning till riksåklagarens uppdrag gjordes inom kommunikationsdepartementeten översyn av sanktionssystemet enligt vägtrafikförfattningarna. Översynenresulterade i departementspromemorian Sanktioner i vägtrafiklagstiftningen(DsK 1985:8). I promemorian framhölls bl.a. att svensk offentligrättsliglagstiftning i allmänhet följer den principen atf def skall vara förenat medpåföljd av något slag att överträda bestämmelser som innehåller påbud ellerförbud. Mycket allmänt hållna bestämmelser brukar dock inte vara förenade med straffbestämmelser.Däremot är detaljbestämmelser med påbud eller förbud praktiskt tagetundantagslöst kombinerade med straff eller någon annan sanktion. Något formellthinder mot att lämna sådana förbud eller påbud utan sanktion finns dock inte. Ivissa andra länders lagstiftning förekommer det atf överträdelser av förbudinte är straffbara. Dejuridiska fakulteterna vid Lunds och har yttrat sig över mofionen.I det första yttrandet sägs att man bör undvika atf tillskapa förbud som inteär eller kan bli förenade med sanktionshot. Det framhålls att det är viktigtatt myndigheterna i varje enskilt fall har möjlighet att bestämma omsanktionshot skall användas eller verkställas. Inom specialstraffrätten är detnumera inte ovanligt att en myndighet äger välja mellan straff och vite ochdessutom har rätt att avstå från att i ett visst fall utkräva påföljd. Dennamodell är enligt remissyttrandet smidig och effektiv. Enligtyttrandet från är det angeläget att medborgarna får kännedom omsamhällets bedömning av situationer, där skada lätt vållas genom människorsoaktsamhet. Sådana anvisningar ges i många lagar och förordningar och iallmänna råd från myndigheterna. I den mån det behövs kan anvisningen få stödav förbud eller påbud, som i vissa fall förstärkts av straffhot. Straffhotet äremellertid bara en av samhällets metoder för att betona vikten av åtlydnad avråd och föreskrifter. Bland andra styrmedel nämns fillstånd, återkallelse avtillstånd, vite, sanktionsavgiff, annan allmän avgift och skadestånd. Utskottethar från principiella utgångspunkter förståelse för motionens syfte. måste det emellerfid finnas visst utrymme för flexibilitet vad gällerstraffrättsliga sankfioner. Som framhållits i remissyttrandena finns det andrametoder än straffhot som kan begagnas från samhällets sida när def gäller attkomma till rätta med överträdelser av förbud m.m. Mot denna bakgrund ärutskottet inte berett att göra något uttalande i enlighet med vad som föreslåsi motionen. Utskottet avstyrker följakfiigen mofion 1987/ 88:K508. Beredningen av lagstiftningsärenden m.m. Iflera motioner påtalas att beredningen av regeringens ärenden m.m. måsteförbättras. Bl.a. framförs synpunkter på omfattningen av remissförfarande ochkonsekvensanalyser. Enligtmofion K202 av m.fl. (m) är det nödvändigt att överväga omregeringsformen bör skärpas vad gäller beredningskravet för ärenden somregeringen avser att förelägga . Starka skäl talar enligt motionärernaför att regeringen inte i samma omfattning som skall kunna avgöra i vilken utsträckningremissförfarande skall ske (yrkande 16). Sammamotionärer tar i motion K502 upp frågan om regler för redovisning , av konsekvenserna av lagförslag. Motionärerna anser aft det är nödvändigt aft varje förslag till ny lag åtföljs av en ordenfiig utvärdering avkonsekvenser och kostnader för enskilda individer, företag och statsmakterna. I syfte att 11 minskaförekomsten av ramlagstiftning bör också regeringen inför 1988/89:KU7 redovisa omfattningen och konsekvenserna av nyfillkommande bestämmelsersom utfärdas efter delegafion från . Mofionärerna hemställer attriksdagen hos regeringen begär förslag till regler för redovisning avkonsekvenserna av lagförslag i enlighet med vad som anförts (yrkande 2). Dennafråga behandlas också i motion K511 av (), som framhåller att detär viktigt att administrativa och kostnadsmässiga konsekvenser såväl förföretag som för samhället iitreds och beaktas innan nya lagförslag föreläggsriksdagen. Omfattande och ingående kostnadsanalyser bör också föregåikraftträdandet av normer och anvisningar från olika myndigheter. En friståendemyndighet, t.ex. , bör ha rätt atf ingripa om kravet påkostnadsanalys och förutsebarhet inte uppfyllts. Mofionären hemställer såvittnu är i fråga att som sin mening ger regeringen fill känna vad som imotionen anförts om behovet av bättre konsekvensanalyser. Utskottet har haft aft ta ställningtill frågor om den statliga utredningsverksamheten och beredningen avlagstiftningsärenden. uttalade utskottet (KU 1985/86:5) att det ärav stor vikt att riksdagsbeslut i lagsfiftningsärenden är omsorgsfulltförberedda. Utskottet erinrade om att beredningen av lagsfiftningsärenden hörtill de frågor som utskottet fortlöpande ägnar särskilt intresse, bl.a. i denårliga granskningen av regeringen. I KU:s granskningsbetänkande 1985/86:25 redovisades eningående undersökning av omfattningen av remissförfarandet, och frågan togsockså upp granskningsarbete (KU 1986/87:33). Senast behandladesfrågan av utskottet (KU 1987/88:3). Utskottet hänvisade då fill attde olika kritiska påpekanden och önskemål som föranletts av granskningen avregeringens ärenden hade uppmärksammats av statsrådsberedningen i den skrivelsesom går ut till samtliga departement med rikfiinjer förpropositionsplaneringen m.m. Utskottet avstyrkte motioner i frågan. Tvåreservationer (m resp. c) avgavs. När det gäller frågan om redovisning av administrativa ochekonomiska konsekvenser av utredningsförslag kan nämnas att regeringen utfärdade direktiv (dir. 1984:5) fill samfliga kommittéer och särskilda utredare angående ufredningsförslagens inriktning. Enligt riktlinjerna får förslag infe öka de offenfiiga utgifterna eller minska statsinkomsterna med mindre det visas hur förslagen skall finansieras. Kostnadsberäkningar skall vara väl genomarbetade och ta hänsyn till alla kostnader - såväl direkta som indirekta-för staten, kommunerna,'socialförsäkringssektorn, företagen och enskilda. Även andra viktigare konsekvenser skall belysas. Vidare skall alla kommittéer analysera möjligheterna fill och bedöma effekterna av bespa ringar och rationaliseringar inom sitt utredningsområde. Enligt direktiven bör kommittéerna också främja arbete som syftar till att skapa gynnsamma förutsättningar för en utveckling av myndigheternas service till medborgarna inom olika delområden. Detta gäller bl.a. regelförenklingar och åtgärder för 22 attundanröja onödig byråkrati i samhället. Kommittéernas ansvar för aft utredningsförslagenskonsekvenser blir ordentligt utredda och redovisade tas också upp i den upplagaav som statsrådsberedningen utgav . I samband med behandlingen av den s.k.verksledningspropositionen (prop. 1986/87:99) fastställde vissariktlinjer beträffande de kostnadsmässiga konsekvenserna. ut på att innan en föreskrift beslutas skall kostnader och övrigaeffekter av av fillämpningen så . långt som möjligt bedömas för staten,kommunerna och den privata sektorn, att varje regelverk fortlöpande måsteunderkastas omprövningar och att metoder för kostnadsberäkningar ocheffektbedömningar bör vidareutvecklas. I proposifionen framhölls också aft detbehövdes särskilda insatser för att få bättre kontroll över normbeslufenskostnadsmässiga konsekvenser. Bl.a. borde och statskontoretkunna bistå med aft förmedla kunskap fill kommiftépersonal och tjänstemän iregeringskansliet. Def framhölls som väsenfiigt aft kunskaper i dessa frågorsom byggts upp av och statskontoret och andra organsammanställs och får spridning särskilt hos den personal som arbetar med attförbereda regeringens förslag till . Enligt proposifionen borderiksrevisionsverkef och statskontoret också kunna användas för atf mera direktgenomföra kostnadsberäkningar eller bedöma administrafiva konsekvenser avförslag som lämnas från regeringen till . Utskottet delade dennabedömiiiiig (KU 1986/87:29). Här kan också nämnas aft den nya begränsningsförördningen(1987:1347), som trätt i kraft , har skärpt kraven påmyndigheterna när det gäller att beakta de kostnadsmässiga konsekvenserna avregelgivningen. Bl.a. anges att skall följa myndigheternastillämpning av förordningen. Regeringen har också gett iuppdrag att i anslutning till begränsningsförordningen utveckla metoder och tafram exempel på hur kostnadsmässiga och andra konsekvenser av regler börutredas och dokumenteras och att i samarbete med statens institut förpersonalutveckling (SIPU) ansvara för den utbildning i regelekonomi som behövs. I betänkandet KU 1985/86:5 har utskottet framhållit viktenav atf lagsfift ningsärenden är omsorgsfullt beredda. Utskottet har i granskningsarbefet vid flera fillfällen behandlat remissförfarandet. De kritiska påpekanden och önskemål som därvid framförts har tagits upp i de riktlinjer för propositions- planering m.m. som utformats inom . Något särskilt initiafiv med anledning av motion 1987/88:K202 yrkande 16 är enligt utskottets mening infe erforderligt. Motionsyrkandet avstyrks följakfiigen. Utskottet har tidigare tagit upp frågan om konsekvens analyser av lagförslag. I betänkandet 1986/87:3 uttalades atf en vikfig uppgift i det utredningsarbete som ligger fill grund för ny lagstiftning är att detgörs ordentliga konsekvensanalyser av framlagda lagförslag. Inom regeringskans liet pågår ett aktivt arbete när det gäller konsekvensanalyser både i fråga om 13 För kommittéerna har framhållits 1988/89:KU7 viktenav ordentliga konsekvensanalyser. Begränsningsförordningen har skärpt kraven påmyndigheterna i detta hänseende. I verksledningspropositionen betonas bl.a.behovet av särskilda insatser för att få bättre kontroll över normbeslutenskonstnadsmässiga konsekvenser. Till detta kommer aft riksrevisionsverkefs rolli dessa sammanhang har förstärkts. Mot bakgrund härav finns det enligtutskottets mening inte anledning aft vidta någon särskild åtgärd i anledning avmotionerna 1987/88:K502 yrkande 2 och 1987/88:K511, såvitt nu är i fråga.Motionsyrkandena avstyrks således. Styrningen av den statliga förvaltningen I motion K202 av m.fl. (m) sägs att denoffentliga makfen skall vara stark men begränsad. Den enskilde medborgarenskall ha goda möjligheter till insyn och kontroll av den polifiska makten ochmyndigheternas maktutövning. Den offentliga maktutövningen skall präglas avklara och entydiga ansvarsförhållanden. Det är därför enligt mofionen avstörsta vikt att myndigheterna inom ramen för de lagar som beslutarom skall fungera självständigt. En klar skiljelinje skall finnas mellan denpolitiska maktens beslutsfattande och myndighetsutövningen (yrkande 12). Imotionen fas också avstånd från vad som kallats informella kontakter mellandepartementen och myndigheterna. Motionärerna anser atf det inte kan accepterasaft för utomstående okända kontakter mellan olika tjänstemän får bilda grundför beslut i regeringen underlydande myndigheter (yrkande 13). I dettasammanhang tar motionen upp frågan om tillsättning av statlig tjänst. Det sägsatf det i stor omfattning till chefer i statsförvaltningen harutsetts personer med anknytning fill det socialdemokratiska partiet. Enligtmotionen visar utvecklingen atf def kan bli nödvändigt att se över de lagar somreglerar tillsättning av statliga tjänster, så att inte politiska meriter påett otillbörligt sätt blir avgörande vid tjänstetillsättningar (yrkande 14). De statliga förvaltningsmyndigheterna är i vårt landsjälvständiga i förhållande till regeringen. Enligt 11 kap. 7 §regeringsformen är det således infe tillåtet för regeringen, infe heller förriksdagen, aft bestämma hur förvaltningsmyndighet skall i särskilt fallbesluta i ärende som rör myndighetsutövning mot enskild eller mot kommun ellersom rör tillämpning av lag. I verksledningsproposifionen (1986/87:99) sägs aftbegränsningsregeln i 11 kap. 7 § regeringsformen inte sällan tolkats som ettallmänt förbud för regeringen och dess ledamöter att uttala sig i frågor somrör förvaltningsmyndigheternas verksamhetsområden. Varken regeringsformeneller dess förarbeten ger emellerfid något stöd för en sådan tolkning, även ombegränsningsregeln kan ge upphov fill definitions- och avgränsningsproblem. Ipropositionen framhålls att regeringsformens regler ger en fullt tillräckliggrund för regeringenatt styra sina myndigheter så bestämt och i den omfattning som regeringenfinner lämpligt i varje särskild situation. I utskottets betänkande (KU 1986/87:29) med anledning avpropositionen . 1988/89:KU7 framhölls det värdefulla i atf frågan om detkonstitutionella utrymmet för regeringens styrning av förvaltningsmyndigheternablivit ingående penetrerad. Utskottet framhöll också att underberedningsarbetet hade betydande enighet uppnåtts om tolkningen avbegränsningsregeln i 11 kap. 7 § regeringsformen. Utskottet hade heller ingenannan mening än den som kom till uttryck i propositionen. I denna del avgavstvå reservationer (m och c resp. vpk). I en reservation rörande synen påstatlig förvaltning (m) framfördes krifik mot proposifionens grundsyn. När def gäller frågan om informella kontakter mellanregeringskansliet och myndigheterna uttalade utskottet att det finns ett stortbehov av sådana kontakter. Åtskilliga myndigheter hade enligt ufskottetbekräftat att eft sådant behov förelåg i sina remissyttranden överförvalfningsutredningens och verksledningskommifténs betänkanden. Genominformella kontakter kan regeringen hållas informerad om den aktuellasituationen på olika myndighetsområden. Myndigheterna kan å sin sida viainformella kontakter få regeringens intentioner och krav på myndigheternaklarlagda. Det var enligt vad utskottet framhöll svårt att föreställa sig ensmidigt öch väl fungerande förvaltningsapparat utan informella kontakter avolika slag. Utskottet framhöll dock att det finns problem förknippademed dessa kontakter. Offentlighetsprincipen får infe urholkas genom att viktiginformafion förmedlas via muntliga, icke-offenfliga kanaler. Vidare gäller atfregeringsbesluten fatfas av regeringen kollektivt, infe av de enskildaregeringsledamöterna och att det inte kan förnekas atf informella kontakterinnebär vissa risker för ministerstyre. Dessa kontakter borde därför enligtutskottet vara mer inriktade på information än styrning. Det torde inte varamöjligt att helt undvika informella kontakter i samband med sådan ärendehandläggningsom avses i 11 kap. 7 § regeringsformen, men återhållsamheten måste då varamycket stor och i hög grad avse informationsutbyte. Utskottet fann ocksåanledning atf understryka att oavsett vilka informella kontakter som förekommitså bär myndigheterna def fulla och slutliga ansvaret för besluten i de enskildafallen. I en reservation (m och c) framfördes bl.a. att det inte kan accepterasaft för utomstående okända kontakter mellan olika tjänstemän får bilda grundför beslut i regeringen underlydande myndigheter. Beträffande frågan om tillsättning av statlig tjänst kannämnas atf utskottet under granskningsarbetet behandlatregeringens utnäm-ningspolitik. Senast togs frågan upp under förra (KU 1987/88:40). Utskottet underströk då vikten av regeringsformens krav på atfdet vid tjänstetillsättningar endast fästs avseende vid sakliga grunder somförtjänst och skicklighet. Vidare hänvisades till den av godtagnaverksledningsproposifionen där det framhålls betydelsen av aft regeringen vidfillsäftningar av t.ex. verkschefer fäster särskild vikt vid vederbörandeskompetens för uppgiften. Enligt utskottet talade infe något för aft regeringenvid aktuella utnämningar beaktat annat än lämplighet och kompefens. Denföretagna granskningen gav inte anledning till särskilt uttalande frånutskottets sida utöver det anförda. En reservation (m) avgavs. Utskottetsbedömning 1988/89:KU7 Somframgår av vad ovan anförts har den i motion K202 yrkande 12 upptagna frågan omregeringens utrymme för styrning av förvaltningsmyndigheterna fidigare, senastunder , ingående behandlats av utskottet. Enligt utskottets meningsaknas anledning att frångå det ställningstagande som då gjordes. Följakfiigenavstyrks mofion 1987/88:K202 yrkande 12. Ocksåden i mofion K202 yrkande 13 upptagna frågan om informella kontakter mellan regeringen eller dess kansli och myndigheter fick en ingående behandling av utskottet. Utskottet som också i denna fråga saknar anledning frångå def fidigare ställningstagandet'avstyrker mofion 1987/88:K202 yrkande 13. ' Inteheller den i mofionens yrkande 14 upptagna frågan om tillsättning av statligtjänst föranleder något särskilt uttalande från utskottets sida. Frågan har vidflera tillfällen tagits upp i granskningsarbefet. Så sent som under våren 1988underströk utskottet vikfen av regeringsformens krav på aft def vidtjänstefillsättningar endast fästs avseende vid sakliga grunder som förtjänstoch skicklighet. Utskottet framhöll att inte något talade för atf , regeringenvid de aktuella utnämningarna beaktat annat än lämplighet och kompetens. Mofion1987/88:K202 yrkande 14 avstyrks således. Imotionerna 1986/87:K503 och 1987/88:K507 yrkande 1 av m.fl.(fp) om viss ändring i förvaltningslagen m.m. framhålls det angelägna i attåtgärder vidtas för atf skälen för beslut skall anges i förvalfningsprocessen.Motionärerna föreslår en ändring av 20 § förvaltningslagen av innebörd aft ibesluten skall utöver de skäl i övrigt som bestämt utgången anges den eller deförfattningsbestämmelser som har bestämt utgången. 120§ förvaltningslagen föreskrivs som huvudregel att ett beslut varigenom enmyndighet avgör eft ärende skall innehålla de skäl som har bestämt utgången, omärendet avser myndighetsutövning rnot enskild. Sådan besluts-mofivering fårutelämnas helt eller delvis under vissa angivna förutsättningar. Har skälutelämnats, bör myndigheten på begäran av den som är part om möjligt upplysahonom om dem i efterhand. Denfråga motionerna tar upp har behandlats av utskottet i samband med prövningen av förslag fill ny förvaltningslag (prop. 1985/86:80, KU21). I två motioner begärdes att 20 § förvaltningslagen skulle kompletteras med en föreskrift om att lagbestämmelse som myndighet grundar sitt avgörande på skall anges i beslutet. Ufskottet instämde i vad som anförts i motionerna om atf myndigheterna i sina beslut skall ange den eller de föreskrifter som myndigheterna grundar sina avgöranden på. framhölls emellertid attdetta också regelmässigt torde vara fallet och att det . 1988/89"KU7 under förberedelsearbetettill den dåvarande förvaltningslagen ansetts vara eft elementärt krav sominte behövde uttryckas särskilt i lagtexten. denna bakgrund ansågutskottet det inte vara nödvändigt att då införa en särskild bestämmelse iförvaltningslagen om detta. En reservafion (m och fp) Utskottetdelar den i motionerna framförda uppfattningen att myndigheterna i sina beslutskall ange den eller de författningsbestämmelser som har bestämt utgången. Somtidigare anförts torde detta också regelmässigt vara fallet. I detta sammanhangkan nämnas att höll en s.k. hearing medförvaltningstjänstemän för uppföljning och utvärdering av den nya förvaltningslagen.Utskottet som förutsätter att frågan kontinuerligt bevakas noggrant inomregeringskansliet hänvisar till sina tidigare uttalanden i frågan och avstyrkermofionerna 1986/87:K503 och 1987/88:K507 yrkande 1. Imofion K218 av och () framhålls att myndigheteroch enskilda borde ha en ombudsman att vända sig till som kunde inhiberaverkställandet av en lag eller förordning, när den får orimliga konsekvensersom inte har kunnat förutses. En "orimlighetsombudsman" skullehänskjuta ärendet till regeringen som fick avgöra om verkställande skulle skeeller lagändring föreslås. Enligt27 § förvaltningslagen skall en myndighet, som finner aft ett beslut som denhar meddelat som första instans är uppenbart oriktigt på grund av nyaomständigheter eller av någon annan anledning, ändra beslutet om det kan skesnabbt och enkelt och utan att det blir fill nackdel för någon enskild part.Skyldigheten gäller även om beslutet överklagas, såvida klaganden inte begäratt beslutet tills vidare inte skall gäUa. I proposifion 1985/86:80.om nyförvaltningslag framhölls att det är viktigt att myndigheterna tar till varaalla de möjligheter de har att snabbt och enkelt ändra sina beslut, om dessavisar sig vara orikfiga. Denfråga som tas upp i motionen har berörts av utskottet i betänkandet KU1986/87:2 om . I det sammanhanget uttalade ufskottet följande. Iolika sammanhang har diskuterats om inte JO borde utrustas med olikabefogenheter för atf förbättra ämbetets möjligheter att >., hjälpa klaganden somutsatts för fel eller försummelser från det allmännas 1988/89:KU7 Innan ufskottetanger sin syn på. förslagen i saken börframhållas följande. JO kan naturligtvis på olika sätt medverka tillatt felaktiga beslut rättas m.m. Som exempel kan nämnas att i de fall detär möjligt för en myndighet att ompröva ett beslut torde ett uttalande av JOleda till att en myndighet rättar ett felakfigt beslut. När det föreliggerförutsättningar för att tillgripa extraordinära rättsmedel mot ett beslut har JOvissa möjligheter att initiera ett sådant förfarande, t.ex. när fråga är om resning iett brottmål. Genom en JO-anmälan kan även andra posifiva effekter uppnås.Som exempel kan nämnas atf JO i vissa fall redan under en myndighetspågående handläggning av ett ärende kan medverka fill olika för den klagandepositiva effekter, såsom att myndigheten iakttar en tidigare inteuppmärksammad processuell föreskrift eller att myndighetens handläggning av ärendetpåskyndas. Härtill kommer att JO på olika sätt genom råd och anvisningarkan bistå enskild, t.ex. i en skadeståndsfråga där grunden för anspråket ärfelaktig myndighetsutövning.