bet · GC01LU28 · 1988-12-31 00:00:00 — I betänkandet behandlar utskottet fyra motioner (fp. c)som allmänt berör storleken av ersättningsbeloppen inom patient- ochläkemedelsförsäkringarna samt en motion (s) om ersättningen till HlV-smittadeblödarsjuka. Vidare behandlas två motioner (c) om rätten för diabetikeratt teckna försäkring m.m. Verkställande direktören i konsortiet förpatientförsäkring och i konsortiet för läkemedelsförsäkring samt ordföranden ipatientskadenämnden och läkemedelsskadenämnden har inför utskottet lämnatupplysningar i ärendet. Utskottet avstyrker samtliga motioner med hänvisning tillpågående utrednings- och beredningsarbete. Tillbetänkandet har fogats ett särskilt yttrande av vpk-ledamoten. 1988/89:L606 av m.fl. (c) vari - medhänvisning till vad som anförts i motion 1988/89:Sf224 - yrkas att riksdagensom sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om diabetikersmöjlighet att teckna försäkring. 1988/89:L609 av och (bådac) vari yrkas att ger regeringen i uppdrag att utvärdera och omarbetasystemet med patientförsäkring. 1988/89:L617 av och (båda c)vari - med hänvisning till vad som anförts i motion 1988/89:Sf311 - yrkas attriksdagen hos regeringen begär åtgärder som innebär att diabetiker gesmöjlighet att teckna sjuk- och olycksfallsförsäkring med samma förutsättningarsom andra i linje med vad som anförts i motionen. 1988/89:L620 av () vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad som ovan i niotionenanförts orn utredning om patient- och läkemedelsförsäkringarna. 1988/89:L621 av m.fl. (s) vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts ombehovet av att ersättningen till HIV-positiva blödarsjuka och genom HIVtransfusionssmit- 1 1988/89. tade höjskraftigt, minst till samma nivå som de övriga nordiska ländernas, 1988/89:LU28 och att ersättningsbeloppen ej skall vara åldersrelaterade. ]988/89:L626 av och (bådac) vari yrkas att som sin meningger regeringen till känna vad imotionen anförts om en höjning av ersättningsbeloppen från patientförsäkringen. 1988/89 :L627 av () vari yrkas att riksdagensom sin meningger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av enöversyn av reglerna för ersättning till patient som felbehandlats. Några särskilda regler om skador som uppstått genomfelaktig medicinsk behandling finns inte i gällande rätt. Detta innebär attsjukvårdshuvudmännens skadeståndsansvar - liksom skadeståndsfrågorna i övrigtinom sjukvårdens område - skall bedömas enligt bestiimmelserna i skadeståndslagen(1972:207). Enligt 3 kap. 1 § skadeståndslagen (SkL) åligger detarbetsgivare att svara för bl.a. personskada, som hos honom anställdarbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten, oavsett vilkenställning arbetstagaren intar (s.k. principalansvar). Ansvaret är ej begränsattill privata arbetsgivare utan omfattar även statliga och kommunalamyndigheter. Bestämmelsen är således tillämplig t.ex. när en landstingskommundriver ett sjukhus. Det är den skadelidandes sak att bevisa att fel ellerförsummelse förekommit från någon arbetstagares sida. Han behöver dock intepeka ut någon bestämd person, som bevisligen varit vårdslös. Det räcker med attdet kan konstateras att den vållande måste ha varit någon för vilken arbetsgivarenansvarar. Regler om bestämmande av ersättning vid personskada finnsi 5 kap. SkL. Bestämmelserna som fick sin nuvarande utformning genom enlagändring (prop. 1975:12, LU 16) bygger liksom övriga regler iskadeståndslagen (SkL) på principen att en skadelidande skall få fullersättning för sina skador. De är tillämpliga såväl då en skada orsakats genomett brottsligt förfarande som då skadeståndsskyldighet eljest föreligger.Enligt 5 kap. 1 § SkL kan den som har tillfogats personskada få ersättning bådeför ekonomisk och för s.k. ideell skada. Som ekonomisk skada ersättssjukvårdskostnader och andra utgifter till följd av skadan samt förloradarbetsförtjänst och framtida inkomstförlust. Ideell skada gottgörs i form aversättning för sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarande men. Svedaoch värk avser skadeföljder under den akuta sjukdomstiden medan lyte och menomfattar bestående lidande eller obehag. Till ideell skada hänförs även vissaolägenheter i övrigt till följd av skadan. Ett utmärkande drag inom den svenska skadeståndsrätten äratt ersättningsnivån vid ideella skador i hög grad bestämts genom ett samspelmellan domstolspraxis och försäkringspraxis. Skadestånd för sveda och värk samt lyte ochframtida men fastställs i praktiken med ledning av tabeller som 1988/89:LU28 upptarschablonbelopp vid olika grader av lidande och olika typei" av skador. Tabellernaanger riktpunkter, och varje skadeärende bedöms efter en prövningav förhållandena i det enskilda fallet. Tabellerna används av både Att tabellerna fått denna genonislagskraft hängersamman med att en rättstillämpning grundad pä sådana normer uttryckligengodtogs under förarbetena till 1975 års ändringar i SkL (prop. 1975:12 s.109-111, 149) och med att högsta domstolen i flera domar godtagit normerna(se t.ex. NJA 1982 s. 793). De tabeller som allmänt används har utarbetatsav trafikskadenämnden, vars verksamhet är författningsreglerad. Ett av syftena med de ändringar som genomfördes iSkL var att ersättningsnivån för ideell skada skulle höjas. Lagändringenföranledde också en viss höjning av schablonbeloppen för sveda och värk samtför lyte och framtida men. Höjningen innebar att beloppen anpassades tillförändringarna i penningvärdet och i viss utsträckning även till den allmännastandardökningen i samhället. har de nämndaschablonbeloppen kontinuerligt justerats rned hänsyn till förändringarna ipenningvärdet, senast (se trafikskadenämndens nugällande cirkulär 2/1987, 3/1987, 2/1988 och 2/1989). En höjning som skedde den1 innebar en anpassning till penningvärdeändringen och därutöveren inte obetydlig uppräkning av schablonbeloppen. Vid bedömningen av skäligersättning för olägenheter i övrigt tillämpas numera en inorntrafikskadenämnden utarbetad särskild ersättningsmodell med nivåindelning,normbelopp och nomenklatur. finns en särskild typ avkollektiv ansvarsförsäkring för sjukvården, kallad Patientförsäkring vidbehandlingsskada. Försäkringen meddelas av ett konsortium av försäkringsbolag.Staten, samtliga kommuner och landstingskommuner har avtal om sådan försäkring.Försäkringar med i allt väsentligt samma villkor har tecknats av deprivatpraktiserande läkarna och tandläkarna. Patientförsäkringen gäller endast skador som inträffatefter . Ersättning utgår utan att den skadelidande behöverbevisa att förutsättningar för skadeståndsansvar föreligger, dvs. att skadanhar vållats genom fel eller försummelse. Försäkringen har en viktigbegränsning. Den gäller bara skada som är en följd av beslut eller åtgärd frånsjukvårdens sida. Normala och ofrånkomliga sjukdoms- och skaderisker måstefortfarande bäras av patienten. Ersättning på grund av försäkringen utgår förbehandlingsskada. Med behandlingsskada förstås skada eller annan komplikationav kroppslig art som uppkommit sorn en direkt följd av undersökning, behandlingeller annan dylik åtgärd och inte utgör en oundviklig komplikation till en frånmedicinsk synpunkt motiverad åtgärd. Med behandlingsskada avses också skadaeller komplikation som utgör en direkt följd av en diagnostisk undersökning, såvidainte komplikationen skäligen måste godtas såsom en följd av ett sådantrisktagande som är motiverat med hänsyn till arten och svårighetsgraden av denkomplikation eller skada som förelåg och den skadades hälsotillstånd i övrigt.Vidare föreligger behandlingsskada när skada eller komplikation uppkommit ellerinte kunnat förhindras till följd av att med teknisk apparatur framtagna undersökningsresultat varit oriktiga eller 1988/89:LU28 faktisktiakttagna sjukdomssymptom i samband rned diagnostik inte tolkats på sättsom överensstämmer med allmänt vedertagen praxis. ocksåskada eller komplikation till följd av olycksfall sorn har samband rned behandlingensamt med vissa begränsningar skada eller komplikation som Ersättning vid behandlingsskada utgår från försäkringen ompatienten på grund av skadan sjukskrivits med minst halv arbetsoförmåga underlängre tid än eller tillfogats motsvarande nedsättning av kroppsfunktionernaunder än . Vidare ersätts behandlingsskada om den skadadetill följd av skadan fått sjukhusvistelsen förlängd under mer än 10 dagar.Ersättning utgår vidare om patienten tillfogats stadigvarande men som inte ärutan betydelse eller avlidit. Även om de angivna förutsättningarna inteföreligger utgår alltid skälig ersättning för behandlingskostnader ochinkomstförlust. Ersättning vid behandlingsskada bestäms enligt 5 kap. SkLi den mån inte annat anges i villkoren. Särskilda regler gäller enligt dessavillkor i fråga om ersättning för sveda och värk, lyte eller annatstadigvarande men, olägenheter i övrigt samt i viss mån beträffande framtidainkomstförlust. Försäkringen är samordnad med andra ersättningsanordningar vidpersonskada på så sätt att ersättning på grund av försäkringen är sekundär tillsådana förmåner som kan utgå enligt socialförsäkringen eller på grund avförsäkringsavtal m.m. Efter hänsynstagande till sådan eventuell samordninggäller enligt villkoren att skälig ersättning lämnas om kostnaderna ochinkomstförlusten sammanlagt överstiger . Ansvaret för försäkringen är för varje skadehändelsebegränsat till ett belopp av sammanlagt högst 20 milj. kr., dock högst 3 milj.kr. för varje skadad person. Samtliga huvudmäns sammanlagda ansvar är begränsattill 125 milj. kr. Den som under åberopande av försäkringen vill krävaersättning för behandlingsskada skall framställa sitt krav från dentidpunkt då skadan först visade sig, dock inte senare än efter det attden skadegörande åtgärden vidtogs. För att följa utvecklingen och föreslå justeringar avförsäkringsbestämmel-serna finns ett särskilt samarbetsorgan.Patientförsäkringens samrådsgrupp, vari ingår företrädare försjukvårdshuvudmännen och försäkringskonsortiet. För att pröva principiella eller tvistiga fall avbehandlingsskador har inrättats en nämnd, patientskadenämnden, som består avsex ledamöter. Nämnden har att pröva de skadefall som hänskjuts dit.Skadelidande, försäkringstagare eller försäkringsgivare kan begära att ettärende tas upp till prövning av nämnden. Tvister mellan försäkringsgivaren och en skadelidandeskall avgöras av skiljemän enligt lagen (1929:145) om skiljemän. Från patientförsäkringen utgår inte ersättning för skadaeller komplikation som orsakats av läkemedel som omfattas avläkemedelsförordningens (1962:701) bestämmelser och som med beaktande av deanvisningar som gällt för användningen inte kunnat undvikas. För läkemedelsskador finns en särskild form avansvarsförsäkring, läkeme- 1988/89:LU28 delsförsäkringen. Även denna försäkringmeddelas av ett konsortium av försäkringsbolag och bygger på att företag somtillverkar eller importerar läkemedel frivilligt åtagit sig att ersättaläkemedelsskador och att åtagandet försäkrats hos konsortiet. I likhet med vadsom gäller enligt patientförsäkringen utgår ersättning frånläkemedelsförsäkringen utan att den skadelidande behöver bevisa att skadanvållats genom fel eller försummelse. I den mån inte annat anges i villkoren bestämsersättningen för läkemedelsskada enligt 5 kap. SkL. Särregler gäller i frågaom ersättning för sveda och värk, lyte eller annat stadigvarande men,olägenheter i övrigt samt i viss mån beträffande framtida inkomstförlust. Privat försäkringsverksamhet bygger på en organiseradsamverkan av ett kollektiv som vill skydda sig mot likartade risker. Ikollektivets intresse skall försäkringsgivaren se till att premien för varjeförsäkring täcker de väntade utgifterna för skador som kan drabba kollektivet.Avtal om privata liv-,sjuk-och olycksfallsförsäkringar liksom om andraförsäkringar som tecknas av enskilda regleras huvudsakligen ilagen (1927:77) om försäkringsavtal (FAL). Reglerna i FAL är i storutsträckning tvingande till förmån för försäkringstagarna. På vissa förförsäkringstagarna viktiga områden råder dock avtalsfrihet. Bl.a. gälleravtalsfriheten i fråga om vad en försäkring skall täcka eller vilka risker försäkringenskall erbjuda skydd mot. Också beträffande premiens storlek råder avtalsfrihet.Någon skyldighet att i, enskilda fall meddela försäkring finns inte enligt FAL.I praktiken innebär den nuvarande regleringen i FAL att försäkringsbolagen närdet gäller exempelvis livförsäkringar och andra personförsäkringar har storamöjligheter att ensamma bestämma försäkringsvillkoren. Bolagen tillämparemellertid i betydande omfattning gemensamma riktlinjer vid den individuellaprövningen av om och i vilken utsträckning försäkring skall tecknas. I fråga ompersonförsäkringar gäller detta bl.a. bedömningen av vilken inverkan denblivande försäkringstagarens hälsotillstånd skall ha på försäkringsvillkoren. Försäkringsvillkoren påverkas också i betydande utsträckningav reglerna i försäkringsrörelselagen (1982:713) som innehåller bl.a.offentligrättsliga bestämmelser om hur försäkringsrörelse skall bedrivas och omförsäkringsinspektionens tillsyn över försäkringsbolagen. Denna regleringavser att säkerställa att försäkringsbolagen kan infria sina förpliktelserenligt ingångna försäkringsavtal (soliditetsprincipen) samt att bolagen driververksamheten under iakttagande av principen om skälighet, dvs. att försäkringarerbjuds till kostnader som är skäliga med hänsyn till den risk de skall täcka.Dessa principer innebär att premierna inom varje försäkringskollektiv måstevara tillräckliga för försäkringsbolagets riskåtagande, attkapitalförvaltningen måste ordnas så att försäkringstagarnas sparade medel inteäventyras samt att någon övervältring av kostnaderna inte får ske mellan olikaförsäkringskollektiv eller riskgrupper. FAL sesför närvarande över av försäkringsrättskommittén (Ju 1974:09). Kommitténavlärnnade är 1986 betänkandet (SOU 1986:.%) Personförsäk- 1988/89:LU28 ringslag.I betänkandet läggs fram förslag till nya bestämmelserom liv-, sjuk- och olycksfallsförsäkringar sorn skall ersätta orn sådana försäkringar.En nyhet i förslaget är att en försäkringssökande skall ha en självständigrätt att teckna den försäkring som försäkringstekniken medger med hänsyntill hans hälsotillstånd tn.m. Avsikten med den nya regeln är dock inteatt påverka den bedömning försäkringsbolagen gör på grundvalav sökandens hälsotillstånd. Betänkandet har remissbehandlats och övervägsför närvarande inom . Dåvarande justitieministern besvaradeden en fråga från i om diabetikers rättatt teckna visst slag av försäkring. Hon hänvisade därvid bl.a. till att frågantagits upp av försäkringsrättskotnmittén i ovannämnda betänkande och framhöllatt förslaget i denna del har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna.Sålunda har handikapporganisationerna kritiserat det och ansett att man genomlagstiftning bör säkra en rätt för personer med handikapp eller sjukdom attteckna försäkring till samma kostnader som andra. Många andra remissinstanserhar dock delat kommitténs uppfattning att lagen inte bör bestämma vilka riskerförsäkringsbolagen skall försäkra. framhöll att frågan varviktig, men att hon i avvaktan på fortsatta överväganden inorn departementetinte var beredd att ta ställning i frågan. l motion L609 av och ()kritiseras den nuvarande utformningen av patientförsäkringen för att den integer något uttalat grundskydd med rätt till nödvändig rehabilitering och rimligersättning. Enligt motionärerna bör därför regeringen ta initiativtill diskussion med om en omarbetning av patientförsäkringenpå sådant sätt att människor åsatiikas minsta möjliga lidande och samhälletminsta möjliga kostnad. framhåller i motion L620 (fp) att detbör krävas av patient- och läkemedelsförsäkringarna att de tillämpas rättvistoch att ersättningarna står i proportion till den skada patienten drabbats av.Mot bakgrund av att det framförts klagomål påersättningsbeloppens storlek anser motionären att regeringen bör tillsätta enutredning för att göra en utvärdering av försäkringssystemen. Denna utvärderingbör sedan ligga till grund för kommande överläggningar med landstingen ochläkemedelsindustrin eller för en reglering av försäkringarna. / motion L621 av m.fi (s) anförs att enblödarsjuk person, sorn blivit smittad av HIV genom blodpreparat och som är eller yngre, får högst . i ideell ersättning frånpatientförsäkringen. Beloppet reduceras sedan med den skadelidandes ålder.Denna ersättning är enligt motionärerna relativt låg vid en nordisk jämförelseav beloppsnivåer Sålunda får en HIV-smittad blödarsjuk i /89:LU28 250 000norska kronor och i . 350 000isländska kronor betalats till en transfusionssmittad person. dennabakgrund anser motionärerna att ersättningsbeloppen bör höjas till minstsamma nåvå som de övriga nordiska ländernas och att höjningen bör vararetroaktiv samt att åldersrelateringen bör tas bort. 1 motion L626 av och ()konstateras att den maximala ersättningen från patientförsäkringen för lyte ochmen uppgår till . för vid invaliditet. Endast i mycketextrema fall kan dubbla belopp utgå. Med hänsyn till det psykiska och fysiskalidande som den skadade drabbas av är ersättningsbeloppen, enligt motionärerna,otillbörligt låga. Därtill kommer att beloppen också skall täcka de merkostnadersom den skadades familj drabbas av. Ersättningsbeloppen fråripatientförsäkringen bör därför höjas kraftigt så att den maximala ersättningenför lyte och men minst fördubblas. () tar i motion L627 upp ersättningen vidsmitta eller felbehandling inom sjukvården. Enligt motionären är nuvarandeförhållanden så bristfälliga att den enskilde i ett flertal fall - utöver alltfysiskt lidande -blivit ekonomiskt lidande. Det finns därför ett stort behov aven översyn av reglerna för ersättning till patient som felbehandlats. I motion L606 av m.fl. (c) anförs att rättenför diabetiker att teckna försäkring, särskilt för föräldrar till barn meddiabetes, är en viktig fråga. Motionärerna hänvisar till att enligtforskningsrön från är prognosen för diabetiker inte så dålig som mantidigare ansett. Detta bör enligt motionärerna beaktas vid utformningen av dennya försäkringslagen. Vidare är det enligt motionärerna angeläget attsocialdepartementet tar initiativ till en utökad information till människor medsvåra sjukdomar om möjligheterna att teckna försäkringar. I motion L617 av och ()framhålls att diabetiker bör ha rätt att teckna försäkringar på samma villkorsom andra, eftersom diabetes med dagens sjukvård inte medför någon nämnvärdökad risk. Försäkringsbolagen bör därför förmås att bevilja diabetikerförsäkring utan att kräva förhöjd premie. Om detta inte är möjligt börsamhället träda emellan och svara för den förhöjda andelen av premien. Ersättningsnivån för ideell skada Frågan om den allmänna, i praxis tillämpade,ersättningsnivån för ideell skada behandlades ingående av vid 1986/87års med anledning av två motionsyrkanden. I sitt av godkändabetänkande i ärendet (LU 1986/87:3) ansåg utskottet att det inte fanns behov avmera genomgripande ändringar av ersättningssystemet. Däremot kunde det enligt utskottetsrnening finnas anledning att närmare överväga om inte en viss 1988/89:LU28 höjning aversättningsnivån vid ideell skada kunde vara befogad. också,ansåg utskottet, finnas skäl att överväga i vad rnån ersättningsnivån står iöverensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen. fann dockatt det i ärendet saknades underlag för ett ställningstagande till frågan ivilken mån förbättringar kunde genomföras och förordade att spörsmåletblev föremål för en översyn. Vad utskottet anförde gav som sinmening regeringen till känna. Frågan om storleken av de ideella skadeersättningarna hardärefter med anledning av motioner behandlats vid 1987/88 och 1988/89 årsriksmöten. På hemställan av utskottet avslogs motionerna av underhänvisning till att det inom påbörjats arbete meddirektiv för en översyn av vissa skadeståndsfrågor (se LU 1987/88:4 och1988/89:LU4). Utskottet har tidigare under innevarande riksmötebehandlat motionsyrkanden om rätten för diabetiker att teckna försäkring samtom försäkringsinformation till kroniskt sjuka människor. 1 sitt av riksdagengodkända betänkande 1988/89:LU5 underströk utskottet vikten av att diabetikerinte utestängs från möjligheten att teckna personförsäkringar. 1 ärendetinhämtades remissyttranden från försäkringsinspektionen och . Av de inhämtade remissyttrandena framgickemellertid att diabetikernas möjligheter att skaffa sig ett tillfredsställandeförsäkringsskydd inte var så små som antyddes i motionen. Yttrandena gavemellertid också vid handen att det. i likhet med vad som allmänt gäller ifråga om personer med högre skadefrekvens än genomsnittet, inom ramen för denuvarande principerna om soliditet och skälighet i försäkringsverksainhet inteär möjligt att låta diabetiker - så länge som de bedöms som en särskildriskgrupp - teckna försäkringar på samma villkor som andra grupper i samhället.I varje enskilt fall måste därför försäkringsvillkoren utformas medutgångspunkt i den risk som försäkringen skall täcka. Utskottet framhöll detangelägna i att försäkringsbolagen vid sin riskbedömning tar hänsyn till deframsteg som görs inom läkarvetenskapen. Utskottet hänvisade till det ovan redovisade svaret fråndåvarande justitieministern och framhöll att enligtutskottets mening borde inte föregripa de överväganden som förestodrned anledning av försäkringsrättskomrnitténs förslag. Med hänsyn till frågansvikt utgick utskottet från att spörsmålet ingående övervägs av regeringen.Någon åtgärd i saken ansågs i vart fall inte då påkallad. Vad sedan gällde frågan om utökad information tillkroniskt sjuka människor om deras möjligheter att teckna försäkringarförutsatte utskottet att även denna fråga skulle beaktas vid den fortsattaberedningen av försäkringsrättskommitténs betänkande. Således påkallade inteheller denna fråga någon åtgärd. Ersättning för ideell skada I enlighet med ovan redovisade beslut harregeringen utfärdat direktiv (Dir. 1988:76) till en kommittésom skall se över reglerna om ersättning för ideell skada i samband medpersonskada m.m. Av direktiven framgår att en huvuduppgift för kommitténblir att överväga om och i så fall i vilken utsträckning ersättningsnivån vidideell skada bör höjas. En vanlig uppfattning är att den nuvarande ersättningenvid allvarliga skador är låg i förhållande till den ersättning som betalas vidsmå skador. Kommittén bör undersöka om det finns fog för denna uppfattning.Bedömningen av en lämplig ersättningsnivå i fråga om ideell skada bör naturligtvisockså göras mot bakgrund av standardutvecklingen i samhället, som medfört bl.a.att fritiden har fått en allt större betydelse för de flesta människor här ilandet. En väsentlig fråga för kommittén är om de allmänna höjningarna aversättningsnivån vid ideell skada som har genomförts ärfillräckliga eller om en ytterligare anpassning till den ökade levnadsstandardenär befogad. Kommittén bör vidare överväga om det finns skäl att beakta ocksåförluster av andra livskvaliteter än som ersätts , t.ex. skadans inverkanpå den egna självkänslan. Kommittén bör även undersöka om det finns fog för detpåstående som ofta förs fram i den allmänna debatten att skadestånden i Sverigeför ideell skada vid en internafionell jämförelse ligger på en påfallande lågnivå. För att en sådan jämförelse skall bli rättvisande bör den dock göras medutgångspunkt i den totala ersättningsbilden, alltså med beaktade även av denersättning som lämnas för ekonomisk skada. En annan huvudfråga som kommittén bör ta ställning till ärvilka ersättningsprinciper som skall tillämpas när ersättningen för ideellskada bestäms. Kommittén bör därvid bl.a. överväga om invaliditetstabellerna idagens samhälle utgör en lämplig utgångspunkt för bedömningen av en skadasframtida verkningar. Vidare bör kommittén ge närmare anvisningar förbedömningen av ersättning för olägenheter i övrigt. I de fall ersättning för ideell skada bör bestämmas enligtsärskilda normer uppkornmer frågan hur dessa ersättningsnormer skadfastställas.