bet · GC01LU2 · 1988-12-31 00:00:00 — Vad gäller frågan om staten bör vara strikt ansvarig föruppkomna skador menar JK att det inte är påkallat med en så drastisk avvikelsefrån allmänna skadeståndsrättsliga principer som införandet av ett generelltansvar oberoende av vållande skulle innebära. Enligt JK:s uppfattning börliksom strikt ansvar förbehållas områden där särskilt starka skältalar för att den skadelidandeskall ha rätt till ersättning oberoende av vållande på skadegöra- 1988/89:LU2 rens sida. JK säger sig ha förståelse för att begreppetmyndighetsutövning av allmänheten kan uppfattas på ett annat sätt än vad somsvarar mot begreppets skadeståndsrättsliga innebörd. Den missuppfattning somsålunda kan föreligga utgör emellertid inte i sig ett skäl för en utvidgadtolkning av begreppet myndighetsutövning. Vad frågan i realiteten gäller är omdet kan vara skadeståndsrättsligt motiverat att staten skall svara för varjeföljd av den statliga verksamheten när fel eller försummelse har förekommit. Vid besvarandet av sistnämnda fråga bör rnan, framhållerJK, hålla i minnet att staten redan nu svarar i större utsträckning än enskildarättssubjekt när det gäller skadestånd för ren förmögenhetsskada. En utvidgadtolkning av begreppet myndighetsutövning skulle innebära att staten kom attsvara i en utsträckning som helt saknar motsvarighet på den enskilda sidan. I förevarande sammanhang berör JK det s.k.Trifoliumfallet, där högsta domstolen fann att felaktiga uppgifter .som KOVlämnat i ett pressmeddelande inte innefattade myndighetsutövning (se ovan s.4). JK håller med om att utgången i det målet kan synas otillfredsställandeutifrån den enskilda partens intresse. Fallet rörde emellertidaffärsförhållanden och med dessa förhållanden särskilt förenade risker. Överhuvud taget var, menar JK, omständigheterna i målet så speciella att utgångeninte utgör ett argument för en allmän utvidgning av statens skadeståndsansvar. I anslutning till sistnämnda fäll framhåller JK att dennuvarande begränsningen av statens ansvar vanligen får betydelse iförhållanden av helt annan beskaffenhet, t.ex. då en tjänsteman vid en allmänförsäkringskassa lämnar felaktiga upplysningar utan att något ärende om försäkringsersättningär aktuellt. Enligt JK:s mening skulle det föra alldeles för långt att i dennatyp av fall överväga skadeståndsskyldighet så snart någon brist ellerfelaktighet förekommit vid upplysningen. Ett sådant ansvar skulle i alltför höggrad hämma uppfyllandet av den serviceskyldighet som förvaltningslagen åläggerde offentliganställda. Jämförelse kan i detta sammanhang göras med den privatasektorn där det knappast kommer i fråga att göra lämnandet av allmännaupplysningar utanför kontraktsförhållanden skadeståndsgrundande. Sammanfattningsvis finner JK att stora svårigheter möteratt lagsfiftnings-vägen göra någon väsentligt annan gränsdragning när detgäller statens skadeståndsskyldighet än den som gjordes vid införandet av SkL.Nödvändig utveckling och precisering av rättsläget får ske i praxis. I yttrandet utvecklar JK ytterligare sina synpunkter påfrågan om statens ansvar för fel vid lämnande av allmänna upplysningar. Hanframhåller därvid att även om det av sakens natur följer att det aldrig heltkan undvikas att felaktiga upplysningar lämnas av en myndighet man naturligtvisbör sträva efter att detta sker i så liten utsträckning som möjligt. För denfrågande allmänheten bör det också klargöras att exempelvis allmännaupplysningar i telefon lämnas med viss reservation. 1 mer kompliceradeförhållanden kan det vidare inte begäras att myndigheten på förfrågan skallkunna lämna ett och uttömmande svar. Över huvud taget bör det mer änvad som sker framhållas från myndigheternas sida att uttömmande svar ienskilda ärenden inte kan lämnasförrän myndigheten haft tillfälle att gå genom de 1988/89 :LU2 enskildaförhållandena i deras helhet. Helt bindande svar torde inte vara möjligt attlämna annat än i form av beslut i ärendet i fråga. Deönskemål JK sålunda framför om en förbättring i standarden på upplysningar frånoffentliga organ och om de reservationer som bör göras vid lämnandet avupplysningar kan enligt hans mening lättare uppnås genom insatser påutbildnings- och arbetsförhållandesidan än genom ett förlitande på denpreventiva effekten av ett utvidgat skadeståndsansvar. JKfäster vidare uppmärksamhet på den möjlighet som regeringen alltid har att avbillighetsskäl gottgöra personer för förluster på grund av felaktigheter på detallmännas sida. JK påminner om att sådan gottgörelse förekommit i flertalet avde ärenden som han har överlämnat till regeringen och som rör förluster somorsakcits enskilda främst på grund av felaktiga uppgifter i en broschyi- frånriksskatteverket om föräldrapenning. Ävenom JK således inte finner det påkallat med någon översyn av SkL:s regler om detallmännas ansvar i allmänhet kan det enligt hans uppfattning finnasrättsområden som företer sådana särdrag att det kan vara motiverat med ett merutvidgat ansvar. Frågan bör då, framhåller JK, lösas vid behandlingen av denlagstiftning som reglerar området. Medanledning av vad som anförts i motionerna L603 och L614 tar JK vidare upp någrafrågor som behandlas i lagen om ersättning vid frihetsinskränkning. Enhgt denlagen har den som varit häktad eller anhållen ellerunderkastad liknande frihetsberövande på grund av misstanke om brott rätt tillersättning så snart misstanken inte leder till fällande dom. Det är i förstahand JK som har att pröva anspråk enligt lagen. JK anser att lagen ger etttillfredsställande skydd för dem som drabbas av de aktuella frihetsberövandena.Lagen kan i praxis sägas innebära ett strikt ansvar för staten. JK framhålleratt han sällan och då endast i helt uppenbara fall funnit anledning atttillämpa de möjligheter fill jämkning av skadeståndet som lagen erbjuder samtatt någon prövning huruvida misstanke om brott kvarstår inte får förekomma. Vadgäller frågan om ersättning bör kunna utgå även i fall som inte omfattas av dennämnda lagen anför JK att det enligt hans erfarenhet inte är motiverat att nuutvidga lagens tillämpningsområde till att omfatta kortare frihetsberövanden,vari även gripanden skulle innefattas. I varje fall torde det vara olämpligtatt införa någon prövning huruvida misstanke kvarstår. Inte heller talar JK:serfarenhet för att det skulle vara mofiverat att utvidga lagenstillämpningsområde till att avse skador som uppkommit till följd av förundersökningi brottmål i allmänhet. Enligt JK torde de möjligheter till ersättning på grundav fel eller försummelse som SkL erbjuder vara tillräckliga. Betalningssäkringsutredningenhar i sitt framlagda slutbetän kande Översyn av betalningssäkringslagen (SOU 1987:75) övervägt frågan om ersättning på grund av felaktiga beslut om betalningssäkring bör kunna utgå i vidare mån än vad som följer av SkL:s regler om statens ansvar vid fel 10 ellerförsummelse vid myndighetsutövning. Utredningen har därvid kommit 1988/89:LU2 fram till(s. 98) att de möjligheter till ersättning för förluster i samband med beslut ombetalningssäkring som SkL ger inte är tillräckliga och att den enskildesmöjligheter att få ersättning för skada bör förbättras. föreslårdärför att betalningssäkringslagen kompletteras med bestämmelser om attgäldenär som har lidit betydande skada till följd av beslut om betalningssäkringi princip skall ha rätt till ersättning av staten. skallenligt förslaget utgå för förlorad arbetsförtjänst och för intrång i näringsverksamhet.Betalningssäkringsutredningens betänkande bereds för Justifiedepartementet har framlagt en promemoria(Ds 1988:32) med förslag om utökning av det straffbara området förmyndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning (20 kap. 1 § ).Enligt förslaget skall straff kunna ådömas en offentliganställd inte bara,såsom nu är fallet, då det oriktiga handlandet begåtts i myndighetsutövningutan också då vederbörande i annat fall handlagt ärende som har samband medmyndighetsutövning. En annan nyhet i förslaget är att ansvar för vårdslösmyndighetsutövning skall kunna inträda också i fall då oaktsamheten inte ärgrov. De statliga affärsverkens skadeståndsskyldighet ikontraktsförhållanden När staten driver affärsmässig verksamhet och därmed kanjämställas med en privat näringsidkare gäller i princip samma allmännacivilrättsliga regler i rättsförhållandet mellan staten och en enskild personsom i rättsförhållanden mellan näringsidkare eller mellan näringsidkare ochkonsumenter. Vid avtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregel attdröjsmålsskador och andra förmögenhetsskador i princip skall ersättas fullt ut.Finns det särskilda regler för vissa rättsområden träder de i stället för deallmänna civilrättsliga principerna. SkL:s bestämmelser är tillämpliga endastom inte annat är föreskrivet i författning eller föranleds av avtal eller iövrigt följer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkor som rör rättsförhållandet mellan myndigheter ochenskilda kan ha karaktären av avtal mellan resp. myndighet och den enskildeoch/eller vara reglerade i författningar, vilket innebär att staten ensidigtbestämt dessa villkor. 1 den mån villkoren har avtalskaraktär kan dessa prövasmed stöd av civilrättslig och näringsrättslig lagstiftning. Den civilrättsligaregleringen tar i första hand sikte på enskilda fall och ger anvisningar förlösning av konkreta tvister medan den näringsrättsliga lagstiftningen främstskyddar konsumentkollektivet som sådant och möjliggör en sanering av marknadenför framtiden. Regeringen, eller myndighet efter regeringensbemyndigande, kan utfärda författningar som innehåller villkor för den verksamhet som myndigheten bedriver. I den mån föreskrifterna i en sådan författning saknar avtalskarak tär och sålunda är av offentligrättslig art torde det inte vara möjligt att 11 tillämpavare sig civilrättslig eller näringsrättslig lagstiftning vid en tvist1988/89:LU2 mellan myndigheten och den enskilde i frågor som regleras i dessaföreskrifter. I propositionen med förslag till generalklausul på förmögenhetsrättensområde anförde departementschefen (prop. 1975/76:81 s. 113 f.) att 36 §avtalslagen bör vara tillämplig på bestämmelser som rör förhållanden mellanoffentliga myndigheter och enskilda, i den inan bestämmelserna haravtalskaraktär, men inte på de bestämmelser som ingår i författningar utan attha karaktär av avtal. Regler om järnvägs skadeståndsansvar för passagerare ochgods finns i järnvägstrafiklagen (1985:192). Lagen innehåller en samladreglering av järnvägens och andra spårföretags förhållande tilltransportkunderna och till dern som skadas till följd av spårdriften.Bestämmelser om skada till följd av dröjsmål vid personbefordran finiis dockinte i järnvägstrafiklagen. Med dröjsmålsskada avses härvid endast renförmögenhetsskada: dvs. sådan ekonomisk skada som uppkommei- på annat sätt änpå grund av skador på person eller egendom. De "normalvillkor ijärnvägstrafik" som järnvägarna tillämpar innehåller emellertid vissa bestämmelserom dröjsmålsskada. En resande som ingår ett befordringsavtal rned en järnväganses ha accepterat att hans rättigheter i händelse av dröjsrnålsskada skallbedömas enligt normalvillkoren. Ersättningsreglerna i norrnalvillkoren harförhandlats fram mellan järnvägens representanter och . Enligtartikel 9.4 i normalvillkoren åtar sig järnvägen inte någon skyldighet attlämna ersättning till den resande för skada till följd av tågförsening,tåginställelse eller förfelad anslutning. Den resande har emellertid rätt tillersättning för skäliga utgifter för kost och logi, om järnvägen intetillhandahåller detta, samt för telemeddelanden och - under vissaomständigheter - för vidare transport till bestämmelseorten. Till följd av norrnalvillkoren har alltså järnvägen enavtalsrättslig förpliktelse att i viss omfattning ersätta skada på grund avdröjsmål i samband med personbefordran. Ersättningsskyldigheten omfattar deökade kostnader som åsamkas den resande på grund av att resan drar ut (fördyring). Den resande kan också tänkas gå miste om inkomster eller andraekonorniska värden (värdebortfall). Så kan han t.ex. komma för sent för atthinna med en charterresa för vilken han betalat biljettavgift och för vilkennågon återbetalning av den erlagda avgiften inte medges. Normalvillkoreninnehåller dock inget om ersättning för skador' i form av värdebortfall. Bestämrnelser angående postverkets skadeståndsansvar finnsi postverkets kungörelse (1966:120) angående postverkets ansvarighet förförsändelser och medel. Enligt dessa regler är postverket ansvarigt förassurerade och rekommenderade försändelser, jjostförskottsförsändelser ochoassurerade paket. ansvarar dock inte för vanliga brev (1 §). Vidareomfattar ansvarigheten medel som postverket omhånderhar i sinbetalningsförmed-lande verksamhet (exempel: pensioner och barnbidrag,överskjutande eller kvarstående preliminär skatt m.m.). ansvarighetgäller så länge försändelse eller medel befinner sig i verkets vård (I §). Föransvarigheten i postutväxlingen med utlandet och i den utrikesbetalningsförmedlingen gäller vad som överenskommits i internationella avtal (2§). Postverketansvarar inte för förlust eller skada som orsakats av försening underpostbehandlihgen (3 §) med undantag i vissa fall för försenade 1988/89:LU2assurerade eller rekommenderade försändelser eller oassurerade paket. Harinnehållet i dessa slags försändelser skadats till följd av försening (7 a §)utgår ersättning enligt 4-6 §§, vilka paragrafer redovisas nedan. Om särskildakostnader orsakats av försening av sådana försändelser eller av att betalningshandlingfördröjts under postbehandlingen utgår ersättning för sådana kostnader, dockhögst . (7 b §). Har postverket inte kunnat visa att assurerad ellerrekommenderad försändelse eller oassurerat paket utlämnats ,räknat från den,dag då försändelsen reklamerats hos postverket, utgårersättning som om försändelsen gått förlorad (7 c §). För indirekt skada ellerutebliven vinst är postverket inte ansvarigt (3 §). Anspråk på ersättning skallanmälas inom vissa tidsfrister, vilka varierar beroende på vilket slags skadaanspråket avser. Framställs ersättningsanspråket inte inom föreskriven tid ärpostverket fritt från ansvar. ansvar är vidare begränsat beroende påförsändelsens karaktär. Har assurerad försändelse gått förlorad eller skadatsutgår ersättning för förlusten, dock högst assuransbeloppet (4 §). För förlustav rekommenderad försändelse utgår ersättning med . (5 §). Oassureratpaket ersätts med högst . (6 §). Har postförskott utlämnats utan attpostförskottsbeloppet utkrävts utgår ersättning med det belopp som inte harredovisats (7 §). kan i särskilda fall medge ersättning efterskälighetsprövning utöver vad som skulle ha utgått med tillämpning avbestämmelsen i kungörelsen (12 §). Närmare föreskrifter härom har meddelats i 5§ allmänna poststadgan. Dessa innebär att ersättning kan utges för skadadbrevförsändelse, som inte är assurerad eller rekommenderad, med högst 500 kr.Ersättning kan i övrigt utges när synnerliga skäl föreligger. Med stöd av den av regeringen utfärdade teleförordningen(1985:765) har meddelat allmänna villkor för teleabonnemang. 1villkoren finns föreskrifter om bl.a. skadestånd. lämnar ersättningför skador som uppkommit till följd av att teleförbindelse avbrutits ellervarit felaktig eller på grund av att telemeddelande uteblivit, expedierats oriktigt,försenats eller störts. Ersättning utgår dessutom om uppgift i telefonkatalogutelämnats eller varit ofullständig eller oriktig eller om uppgift omabonnents nummer eller adress varit felaktig. Ersättningsskyldighet i nu nämndafall föreligger dock endast i den mån skadan uppkommit genom fel ellerförsummelse av personal eller av person för vilken verket svarar.Ersättning lämnas vidare endast för utgift som föranletts av skadan.Ersättningen är begränsad till högst . I fall av grov vårdslöshet kandock högre ersättning lämnas. I tidigare nämnda rnotion L601 (tn) tas upp även frågan omstatens skadeståndsansvar vid affärsmässig verksamhet. Som exempel på sådan verksamhet anger motionären den verksamhet som bedrivs av SJ, och postverket. Enligt motionären svarar det allmänna i denna verksamhet för följderna av bristande uppfyllelse av sina åtaganden i mindre omfattning än vad som gäller för privata rättssubjekt i motsvarande situation. renåberopar detta förhållande som ett ytterligare skäl för en översyn av 1988/89:LU2 reglerna om statens skadeståndsansvar. Motionärerna i motion L603 (c) framhåller att statensskadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet inte följer gängseskadeståndsrättsliga principer. För de statliga affärsdrivande verken gällersålunda i olika avseenden en begränsad skadeståndsskyldighet. Vilkakonsekvenser detta kan få för den enskilde belyser motionärerna med exempel hämtadefrån postverkets, SJ:s och verksamhetsområden. Enligt motionärernasmening bör det i skadeståndsrättsligt hänseende råda likställighet mellanstaten, när den driver affärsverksamhet, och andra näringsidkare. Den enskildebör alltså ha samma skydd och samma rätt till skcidestånd oberoende av ommotparten är staten eller annan näringsidkare. Friskrivningsklausuler bör t.ex.inte få leda till att konsumentskyddet försvagas. Att ett skärptskadeståndsansvar för staten kan komma att medföra högre priser och taxor ärenligt motionärerna inte något godtagbart argument rnot en förstärkning av denenskildes rättsskydd. Motsvarande argument brukar inte godtagas i andra sammanhangnär det gäller att ge den enskilde ett fullgott skydd. Med stöd av det anfördaföreslår motionärerna att hos regeringen begär en översyn av reglernaom statens skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet i syfte att åstadkommalikställighet mellan statlig och enskild verksamhet. I motiveringen till den tidigare nämnda motionen L614 (fp)anförs att det i skadeståndshänseende bör råda likställighet mellan staten närden driver affärsverksamhet och enskilda näringsidkare samt att det är klartotillfredsställande att det för staten i egenskap av avtalspart finns undantagfrån eljest gällande rättsgrundsatser. En näringsidkare är såväl enligtköplagen som konsumentköplagen skadeståndsskyldig gentemot en konsument somtillfogas skada på grund av fel eller dröjsmål, såvida inte näringsidkarenvisar att skadan inte berott på fel eller försummelse. Enligt motionärerna börstaten i sin egenskap av avtalspart omfattas av tillämpningen av nämnda lagarpå samma sätt som är fallet för alla andra rättssubjekt. Ett avskaffande av desärskilda friskrivningsregler som gäller när staten driver affärsverksamhet bördock inte genomföras utan att frågan först utreds. Motionärerna förordar att enutredning härom kommer till stånd. Frågor om statens skadeståndsansvar i affärsmässigverksamhet har tidigare i skilda sammanhang behandlats av utskottet, senast under /87. I det ovan nämnda betänkandet LU 1986/87:2 intog utskottet den ståndpunkten att likställighet i skadeståndshänseende borde råda mellan staten, när den driver affärsverksamhet, och enskilda näringsid kare. De önskade förbättringarna av den enskildes möjligheter att få ersättning av staten för sina skador borde emellertid åstadkommas inom ramen för de ansvarighetsregler som gäller på de ifrågavarande verksamhets områdena och inte genom en skärpning av skadeståndsansvaret lagstiftnings vägen. En sådan skärpning skulle nämligen enligt utskottet vara förenad med stora svårigheter och kunde genom avgifts- och taxehöjningar leda till betydandekostnadsökningar för allmänheten. Utskottet erinrade omatt det 14 på vissaområden redan vidtagits förbättringar, bl.a. under medverkan av 1988/89:LU2konsumentverket. Utskottet fann det angeläget att och deaffärsdrivande verken fortsatte på den inslagna vägen och vidtog deytterligare förbättringar som kunde visa sig vara erforderliga. Med hänvisning till att frågan om formerna föraffärsverkens reglering av rättsförhållandet mellan verken och deras kunderhade behandlats av verksledningskommittén i betänkandet SOU 1985:41 och varföremål för regeringens överväganden avstyrkte utskottet bifall till demotioner som föranlett betänkandet i denna del. Som framgått behandlade utskottet motionsyrkanden i sammaämnen även (LU 1986/87:16). Utskottet förklarade sig då än engång vilja stryka under att en skärpning av statens skadeståndsansvar vidaffärsmässig verksamhet är förenad med stora svårigheter och kan leda tillbetydande kostnadsökningar för allmänheten i form av exempelvis högreportoavgifter och dyrare järnvägsresor. Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattningatt det är en bättre lösning att man inom ramen för nuvarandeansvarighetsregler försöker förbättra möjligheterna för enskilda att erhålla ersättningför sina skador. Utskottet framhöll vidare att verksledningskommitténsförut nämnda betänkande fortfarande var föremål för regeringens överväganden.Med hänvisning till att regeringens ställningstagande i frågan inte bordeföregripas avstyrkte utskottet bifall till motionsyrkandena. Antagna riktlinjer för förnyelsen av den statligaförvaltningen framlade regeringen proposition 1986/87:99 omledningen av den statliga förvaltningen. Propositionen byggde delvis påverksledningskommitténs förut nämnda betänkande. I propositionen (s. 124 f.)hänvisades till att kommittén funnit att affärsverken reglerarrättsförhållandena med de enskilda på ett oenhetligt sätt och i vissa fallslumpmässigt använder avtalsvillkor och i andra författningsbestämmelser.Enligt departementschefens mening var det önskvärt att en bättre ordning komtill stånd i detta avseende och att formerna för verkens reglering hade sinutgångspunkt i rättsförhållandets karaktär. I de fall rättsförhållandet kundeanses vara av privaträttslig art borde det om möjligt regleras i avtal mellankunden och affärsverket. Departementschefen förklarade att han avsåg att verkaför att en genomgång med denna inriktning kom till stånd. 1 likhet medkommittén ansåg han att kundråd borde finnas vid i första hand postverket,och SJ. Det borde ankomma på resp. verk att närmare utforma hurkundråden borde organiseras, m.m. På begäran av yttrade siglagutskottet (LU 1986/ 87:5 y) över propositionen och noterade därvid med tillfredsställelse att departementschefen hade för avsikt att verka för att rättsförhållanden av privaträttslig art mellan affärsverk och enskilda reglerades i avtal. Utskottet ville understryka att en utveckling mot en ökad avtalsreglering inte bara är motiverad med hänsyn till att affärsverkens kundvillkor bör kunna prövas enligt den näringsrättsliga lagstiftningen. Också konsumenters och närings idkares intresse av att kunna få villkoren prövade vid allmän domstol med 15 stöd avcivilrättsliga regler talar för en sådan utveckling. Vad gällde frågan 1988/89:LU2 om inrättande av kundråd vid vissa affärsdrivande verk föranledde departe mentschefens uttalande inte någon erinran från utskottets sida. Utskottet förutsatte att kundråden organiserades på sådant sätt att ett reellt konsu- , Med det anförda ansåg utskottet att borde godkänna de förordade riktlinjerna i berörda avseenden. Med hänvisning till bl.a, lagutskottets yttrandetillstyrkte konstitutionsut skottet (KU 1986/87:29) bifall till proposifionen. Vad sålunda föreslagit godkändes av . . , ,, . Skadeståndsrättsliga konsekvenser av sprängningsolyckan iJärna sprängdes genom sabotage ett statentillhörigt ammunitionsförråd i söder orn . Därvid uppkomomfattande materiella skador på kringliggande fastigheter. Flera personergreps sedermera misstänkta för delaktighet i sprängningen. En av de misstänktahar numera dömts till ansvar för grov allmänfarlig ödeläggelse avseendesprängningen. Personen i fråga var vid brottstillfället intagen i kriminalvårdsanstalt. I motion L617 (m) anförs att ett åttiotal fastigheterskadades vid olyckan. Många fönsterrutor och skyltfönster krossades, skadoruppkom på bl.a. växthus och hönshus och vidare drabbades många djur av psykiskaskador. Skadorna har drabbat fastighetsägarna hårt även i de fall dåförsäkringsersättning utgått.