bet · GC01LU2 · 1988-12-31 00:00:00 — Motionären påpekar att dynamitardernanaturligtvis är skadeståndsskyldiga men att möjligheterna alt få ut någonersättning av dem är obefintliga. Enligt motionären äi' emellertid också statenmedskyldig till det inträffade, eftersom sprängämnena inte förvarades på ettbetryggande sätt, bevakningen av förrådet var sporadisk samt dörren tillförrådet kunde forceras på . Det kan därför enligt motionärenhävdas att staten har juridisk och i alla händelser moralisk skyldighet attersätta de uppkomna skadorna till den del dessa inte täcks av försäkringar. 12 kap. SkL finns bestämmelser om skadeståndsansvar pågrund av vållande. Av bestämmelserna framgår att den som iippsåtligen eller avvårdslöshet vållar person- eller sakskada i princip är skyldig att ersättaskadan fullt ut. Om s.k. ren förmögenhetsskada vållas genom brott gällerlikaledes ett i princip oinskränkt ansvar för den som vållat skadan. Med renförmögenhetsskada förstås sådan ekonomisk skada som uppkommer utan samband medatt någon lider person- eller sakskada. Enligt hrottsskadelagen (1978:413) kan i vissa fallersättning utgå av statsmedel för skada till följd av brott (brottsskadeersättning). För person skada utgår brottsskadeersättning utan särskild inskränkning. För att brottsskadeersättning skall kunna utgå för sakskada fordras i huvudfallet att '" brottetbegåtts av någon som var intagen på kriminalvårdsanstalt eller i hem 1988/89:LU2 för vård ivissa fall eller av någon som var häktad enligt beslut som verkställts. Ett annatfall då brottsskadeersättning för sakskada kan utgå är då den skadelidandesmöjligheter att försörja sig allvarligt har äventyrats genom skadaneller- efter en lagändring då ersättningen eljest framstår gällde i sistnämnda hänseende ett krav på I fall då enskilda lidit skada på grund av felaktigheterpå det allmännas sida utan att fördenskull någon skadeståndsskyldighetföreligger för det allmänna - t.ex. därför att skadan utgörs av renförmögenhetsskada men inte vållats genom fel eller försummelse vidmyndighetsutövning - har regeringen alltid möjlighet att av billighetsskälkompensera de personer som lidit förlust (jfr JK:s yttrande s. 10 ovan). Enförutsättning härför är dock, som framgått, att något fel begåtts i detallmännas verksamhet. Justitieministern besvarade i (prot. 1986/87:80 s. 27) en av motionären ställd fråga om vilka åtgärderjustitieministern var villig att vidtaga för att de som lidit skada genomsprängningen av ammunitionsförrådet i skulle få full kompensation. I sittsvar framhöll justitieministern att vid en händelse av det slag frågan avsågolika möjligheter aktualiserades att få ersättning, t.ex. från försäkring ellerenligt hrottsskadelagen eller skadeståndsrättens allmänna regler. Om dessamöjligheter var tillräckliga när det gällde de skador som sprängningen i Järnahade medfört kunde ännu inte överblickas. Enligt justitieministern var detdärför för tidigt att uttala sig om huruvida det var påkallat med någrasärskilda åtgärder i detta fall. l betänkandet behandlar utskottet sex motioner om det allmännasansvar för fel vid myndighetsutövning. Tre av motionerna tar dessutom uppfrågor om de statliga affärsverkens skadeståndsskyldighet ikontraktsförhållanden. Vidare behandlar utskottet en motion som rör deskadeståndsrättsliga konsekvenserna av sprängningsolyckan i . Staten och kommunerna är ansvariga för fel ochförsummelser av sina arbetstagare på samma sätt som privata arbetsgivare, närverksamheten kan jämställas med enskild verksamhet. Enligt 3 kap. 1 §skadeståndslagen (SkL) är arbetsgivare ansvarig för person- och sakskada somarbetstagare vållar genom fel eller försummelse i tjänsten. Arbetsgivaren kanockså bli skyldig att ersätta ren förmögenhetsskada men då fordras attarbetstagaren vållat skadan genom brottslig handling. Vid myndighetsutövning sträcker sig statens ochkommunernas ansvar längre än andra arbetsgivares. Sålunda svarar det allmännainte bara för person- och sakskada utan också för ren förmögenhetsskada när feleller försummelse begåtts av dess tjänstemän (3 kap. 2 § SkL). Dennalångtgående skadeståndsskyldighet har emellertid vissa begränsningar. I syfteatt undvika att helt obetydliga fel och försummelser medför skadeståndsansvarhar i 3 kap. 3 §SkL införts den regeln att skadeståndsskyldighet vid myndighetsut- 1988/89:LU2 övningföreligger endast om de krav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetensart och ändamål skäligen kan ställas på dess utövning. omfelaktiga myndighetsbeslut gäller vidare att, om den skadelidande utan giltiganledning underlåtit att föra talan om rättelse eller att använda särskilt rättsmedel,ersättning inte utgår för skada som därigenom kunnat undvikas (3 kap. 4§ SkL). En särskild regel (3 kap. 5 § SkL) begränsar också det allmännasansvar för ren förmögenhetsskada som drabbar en företagare till följd avintrång i näringsverksamhet. Ersättning utgår i sådana fall endast Det föreskrivs slutligen att ersättning för sakskadakan jämkas, om det är skäligt med hänsyn till föreliggande I motion L601 av () erinras om att staten ifråga om fel som begåtts i myndighetsutövning svarar för skada endast om någonoffentlig funktionär varit vårdslös och vårdslösheten inte är obetydlig och attstaten inte alls har något skadeståndsansvar beträffande fel begångna inomramen för myndigheternas serviceskyldighet. Motionären hävdar också att det kanvara svårt att fastställa gränsen mellan myndighetsutövning och serviceskyldighet.Enligt motionären är det angeläget att en översyn av reglerna om statensskadeståndsansvar kommer till stånd. I motiveringen till motion L602 av m.fl. (m)hävdas att en enskild som lider skada på grund av t. ex. felakfiga beslut av enmyndighet har mycket små möjligheter att få skadestånd. Motionärerna anser attdet allmänna måste svara för den skada som det självt genom myndigheter ochtjänstemän orsakar enskilda. Frågan om hur enskilda skall få ökad rätt tillskadestånd vid felaktig myndighetsutövning bör enligt motionärerna utredas. Motionärerna i motion L603 av m.fl. (c) ochi motion L614 av m.fl. (fp) framhåller att den naturiigautgångspunkten bör vara att en enskild som av det allmänna tillfogats skadaeller förlust skall få ersättning härför enligt regler som motsvarar de somgäller för icke statlig verksamhet. Det allmännas skadeståndsansvar äremellertid begränsat i en rad hänseenden och synes det enligtmotionärerna ha blivit vanligare att enskilda själva fått bära en stor del avde förluster eller skador som de åsamkats på grund av felaktigmyndighetsutövning. Bl.a. har tillämpningen av bevissäkringslagen givit exempelpå fall där enskilda drabbats av stora förluster som det allmänna, trotsvållande till skadan, inte alls ersatt. I andra fall har enskilda drabbats avföriuster på grund av felaktiga eller vilseledande uppgifter från myndigheterutan att få ersättning härför. Motionärerna begär att en utredning tillsätts isyfte att stärka.den enskildes rätt till ersättning från det allmänna. Motionärerna i motion L608 av m.fl. (m, fp,c) kritiserar SkL:s regel att staten inte är skadeståndsskyldig för fel sombegås av myndighet i annat fall än då felet är begånget vid myndighetsutövning.Enligt motionärerna har tillämpningen av regeln i rättspraxis inneburit att deskadelidandes möjlighet till ersättning av staten på ett allvarligt sättinskränkts. Motionärerna hävdar att SkL måste ändras så att det i den slås fastatt all verksamhet som med verkan mot tredje man utförs av en myndighet kanföranleda ersättning. I motion L621 av () anförs att enskattskyldig kan 1988/89:LU2 förorsakas stora ekonomiska förluster ochpersonligt lidande genom felakfiga ingripanden från skattemyndighet. Det ärdärför naturligt och nödvändigt att staten ersätter förlusterna och attrealistiska skadestånd utgår för den drabbades personliga lidande. Motionärenbegär förslag till regler som ger fysiska och juridiska personer rätt tillrimlig ersättning vid felaktiga ingripanden från skattemyndighet. Som närmare redovisats ovan (s. 7 och 8) har under senareår vid flera fillfällen, (LU 1986/87:16), avslagitmotionsyrkanden med samma syfte som de nu redovisade. I sina av riksdagengodkända betänkanden i ärendena har utskottet funnit att några omständigheterinte förelegat som talat för en skärpning av skadeståndsansvaret för detallmänna. På lagutskottets begäran har justifiekanslern () yttratsig över de nu aktuella motionerna. Yttrandet ger inte belägg för att detfillkommit nya omständigheter som bör föranleda ett ändrat ställningstagandefrån sida i frågan om behovet av en utredning om det allmännasskadeståndsansvar. En annan sak är som JK påpekat att det kan finnasrättsområden som företer sådana särdrag att en utvidgning avskadeståndsansvaret kan vara motiverad. Sådana spörsmål får emellertid enligtutskottets mening övervägas i samband med en översyn av bestämmelserna på detspeciella rättsområdet. Utskottet vill peka på att så också skett i sambandmed den översyn av bestämmelserna i betalningssäkringslagen sombetalningssäkringsutredningen genomfört. I betänkandet (SOU 1987:75) Översynav betalningssäkringslagen föreslår utredningen att en gäldenär som liditbetydande skada till följd av beslut om betalningssäkring skall i princip harätt fill ersättning av staten. Förslaget övervägs inomregeringskansliet. Utan att vilja föregripa regeringens ställningstagande villutskottet understryka att motionärernas önskemål i viss utsträckning blirtillgodosett om förslaget genomförs. Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motionernaL601 i förevarande del, L602, L603 i förevarande del, L608, L614 i förevarandedel och L621. När staten driver affärsmässig verksamhet och därmed kanjämställas med en privat näringsidkare gäller i princip samma allmännacivilrättsliga regler i rättsförhållandet mellan staten och en enskild personsorn i rättsförhållanden mellan näringsidkare eller mellan näringsidkare ochkonsumenter. Vid avtalsförhållanden i allmänhet är det en huvudregel attdröjsmålsskador och andra förmögenhetsskador i princip skall ersättas fullt ut.Finns det särskilda regler för vissa rättsområden träder de i stället för deallmänna civilrättsliga principerna. SkL:s bestämmelser är tillämpliga endastom inte annat är föreskrivet i författning eller föranleds av avtal eller i övrigtföljer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Villkor som rör rättsförhållandet mellan myndigheter ochenskilda kan ha karaktären av avtal mellan resp. myndighet och den enskildeoch/eller våra reglerade i författning, vilket innebär att staten ensidigtbestämt dessa villkor. I den månvillkoren har avtalskaraktär kan dessa prövas med stöd av civilrättsligoch näringsrättslig lagsfiftning. Den civilrättsliga regleringen tar i1988/89:LU2 första hand sikte på enskilda fall och ger anvisningar för lösningav konkreta tvister medan den näringsrättsliga lagstiftningen främst skyddarkonsumentkollektivet som sådant och möjli.ggör en sanering av marknaden förframtiden. Om villkoren i stället är författningsreglerade och saknaravtalskaraktär torde det däremot inte vara möjligt att tillämpa vare sigcivilrättslig eller näringsrättslig lagstiftning vid en tvist mellanmyndigheten och den enskilde i frågor som regleras i dessa föreskrifter. Inom kommunikationsområdet bedriver statliga verk, somregel i monopolställning, verksamhet som omfattas av särskildaskadeståndsregler och sålunda inte av SkL:s bestämmelser eller av allmännacivilrättsliga regler. Dessa särskilda skadeståndsregler gäller för statensjärnvägar, postverket och . En närmare redogörelse för reglerna harintagits ovan (s. 12 och 13). I tidigare nämnda motion L601 av () tas uppäven frågan om statens skadeståndsansvar vid affärsmässig verksamhet, sombedrivs exempelvis av SJ, och postverket. Enligt motionären svarardet . allmänna i denna verksamhet för följderna av bristande uppfyllelse avsina åtaganden i mindre omfattning än vad som gäller för privata rättssubjekt imotsvarande situation. Motionären yrkar därför att reglerna om statensskadeståndsansvar ses över jämväl i det avseendet. Också motionärerna i motion L603 av m.fl.(c) fäster uppmärksamhet vid de olikheter som råder mellan statens och denenskildes skadeståndsansvar i affärsmässig verksamhet. Principen bör enligtmotionärerna vara att det skall råda likställighet mellan staten somnäringsidkare och en enskild som bedriver näringsverksamhet. Att en anpassningav statens skadeståndsansvar på detta område efter vad som gäller i allmänhetkan komma att föranleda vissa pris- och taxehöjningar är inte tillräckligt skälatt göra avsteg från den principen. Med stöd av det anförda yrkar motionärernaatt hos regeringen begär en översyn av statens skadeståndsskyldigheti affärsmässiga förhållanden. Även i motiveringen till den ovan nämnda mofionen L614 avBengt m.fl. (fp) anförs att det i skadeståndshänseende bör rådalikställighet mellan staten när den driver affärsverksamhet och enskildanäringsidkare. Det är enligt motionärerna klart otillfredsställande att det förstaten i egenskap av avtalspart finns imdantag från eljest gällande rättsgrundsatser.Ett avskaffande av de särskilda friskrivningsregler som gäller när statendriver affärsverksamhet bör dock inte genomföras utan att frågan först utreds.Motionärerna förordar att en utredning härom kommer till stånd. Utskottet erinrar om att även frågor om statensskadeståndsansvar i affärsverksamhet vid upprepade tillfällen behandlats avutskottet med anledning av motioner, (LU 1986/87:16). Påhemställan av utskottet avslog de då aktuella motionerna. Då frågan nu åter aktualiserats vill utskottet än en gångstryka under att en skärpning av statens skadeståndsansvar vid affärsmässigverksamhet är förenad med stora svårigheter och kan leda till betydandekostnadsökningar för allmänheten i form av exempelvis högre portoavgifter ochdyrare järnvägsresor. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att det ären bättre lösningatt man inom ramen för nuvarande ansvarighetsregler försöker 1988/89:LU2förbättra möjligheterna för enskilda att erhålla ersättning för sina skador.Vissa sådana förbättringar har fortlöpande genomförts under medverkan avkonsumentverket. möjligheter att påverka innehållet iansvarighetsvillkor är emellertid begränsade när villkoren regleras i enförfattning. Frågan om affärsverkens kundvillkor togs upp i proposition1987/88:99 om ledningen av den statliga förvaltningen. 1 propositionenframhölls att verkens rättsförhållanden till enskilda ärreglerade på ett inte enhetligt sätt och att det är önskvärt att att en bättreordning kommer till stånd. Enligt propositionen bör formerna för affärsverkensreglering ha sin utgångspunkt i rättsförhållandets karaktär. I de fallrättsförhållandet kan anses vara av privaträttslig art bör det om möjligtregleras i avtal mellan kunden och affärsverket. I propositionen förordades ävenatt kundråd borde inrättas vid i första hand postverket, och SJ. Iyttrande till över propositionen underströk lagutskottet(LU 1986/ 87:5 y) att en utveckling mot en ökad avtalsreglering inte bara ärmotiverad med hänsyn till att kundvillkoren bör kunna prövas enligt dennäringsrättsliga lagstiftningen. Också konsumenters och näringsidkaresintresse av att kunna få villkoren prövade med stöd av civilrättsliga reglertalade för en sådan utveckling. Beträffande kundråden förutsatte lagutskottetatt de organiserades så att ett reellt konsumentinflytande garanteras. Påhemställan av konsfitutionsutskottet i betänkandet KU 1986/87:29 biföllriksdagen de i förevarande avseende föreslagna riktlinjerna. Enligt vad utskottet inhämtat har en organisation avkundråd numera blivit genomförd inom postverket och . Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifalltill motionerna L601, L603 och L614 jämväl i nu förevarande delar. Utskottet övergår härefter till att behandla motion L617av (m) om skadeståndsrättsliga konsekvenser avsprängningsolyckan i . Vid sprängningen, som orsakades av sabotage mot ettförsvaret tillhörigt ammunifionsförråd, uppkom omfattande materiella skador påkringliggande fastigheter. Enligt motionären har fastighetsägarna blivit hårtdrabbade och bör staten ha åtminstone moralisk skyldighet att hållafastighetsägarna skadeslösa. I likhet med motionären anser utskottet det angeläget attde som drabbats av skador till följd av den berörda händelsen får en fullgodersättning. Enligt vad utskottet inhämtat har försäkringsbolagen numera ersattskadedrabbade fastighetsägare med betydande belopp. Vidare harersättningsfrågorna aktualiserats i brottsskadenämnden på grund av att detvisat sig att en av de för sprängningen ansvariga vid tillfället var intagen påkriminalvårdsanstalt. har hitintills funnit attförutsättningar för utbetalning av brottsskadeersättning förelegat i elva fall. Med hänsyn till det anförda anser utskottet att någonriksdagens åtgärd med anledning av motionen i vart fall inte är påkallad. Utskottet förutsätter att regeringen följer utvecklingen och tar upp frågan om utbetalning ex om det skulle visa sig att någon skadelidande inte får sina berättigade anspråk tillgodosedda på annat sätt. ' Hemställan- 1988/89:LU2 1. beträffandedet allmännas skadeståndsansvar attriksdagen avslår motionerna 1987,/88:L601. 1987/88:L602, 1987/ 88:L603,1987/88:L608. 1987/88:L614 och 1987/88:L621, 2. beträffande skadeståndsrättsliga konsekvenserav sprängttings- olyckan i attriksdagen avslår motion 1987/88:L617. Närvarande: (), (), OweAndréasson (s). (), (), (), IngerHestvik (s), (), (), (), HansRosengren (s), (), (), (vpk), (). () och (). Det allmännas skadeståndsansvar (mom. 1) (), (), (),(), (), (), () och () anser deb att den del av utskottets yttrande på s. 19 sornbörjar med "På lagutskottets" och slutar med "och L62r' bort ha följandelydelse: Enligt utskottets mening bör den naturliga utgångspunktenvara att en enskild, som tillfogas skada till följd av åtgärd eller annathandlande från det allmännas sida, bör få ersättning av det allmänna för denskada han lidit. ar emellertid som också framhålls i motionernaskadeståndsskyldigheten vid myndighetsutövning begränsad i en rad hänseenden.Bl.a. fordras för att skadestånd skall kunna utgå att någon befattningshavarevarit oaktsam och att ersättningsskyldigheten är skälig. Den enskilde kommeralltså att i stor utsträckning själv få stå konsekvenserna av fel som begåttsav det allmännas företrädare. I sammanhanget vill utskottet hänvisa till att denoffentliga verksamheten expanderat kraftigt sedan 1972 års SkL infördes, vilket lett till att deenskilda i allt större utsträckning kommit i kontakt med offentliga funktionärer i deras myndighetsutövning. Utskottet kan också konstatera att det blivit allt vanligare att enskilda själva fått bära del av den förlusteller skada som de åsamkats på grund av felaktig myndighetsutövning. har enskilda dessutom drabbats av stora förluster som det allmänna, trots 22 vållandetill skadan, inte alls ersätter. Bl.a. erfarenheterna av tillämpningen 1988/89:LU2 avbevissäkringslagen ger exempel på detta. Det finns vidare exempelvis ingenovillkorlig rätt för den enskilde att få skadestånd av staten för skador somuppstått vid polisingripande, även om det visar sig att den gripne var oskyldig.Inte heller utgår någon ersättning av staten då någon varit anhållen undermindre än i.sträck. Vidare ersätter staten inte skador som uppkommittill följd av en förundersökning i brottmål som inte resulterar i en Möjligheten att få ersättning av stat eller kommun förskada som enskilda lidit på grund av felaktig myndighetsutövning är en viktigdel av den enskildes rättsskydd. Med hänsyn härtill ochmot bakgrund av det ovan anförda.är det enligt utskottets mening angeläget attden enskilde som lider en sådan skada har ett fullgott skydd. Starka skäl talarföljaktligen för att frågan om det allmännas skadeståndsansvar bör bli föremålför en utredning. Vid en sådan, översyn bör undersökas om det är möjligt atthelt eller delvis avskaffa de inskränkningar i det allmännas skadeståndsansvarsom föreskrivs i SkL. Därvid bör särskilt övervägas en skärpning av ansvaret påså sätt att det allmänna skulle ansvara även för skada vid felaktigmyndighetsutövning som uppkommer utan att någon befattningstagare varitoaktsam. Utskottets ställningstagande innebär att motionerna L601 i denna del,L602, L603 i denna del, L608, L614 i denna del och L621 bifalls. En översyn av reglerna för det allmännas skadeståndsansvarbör enligt utskottets mening också omfatta frågan om myndighetens ansvar förskada som enskild drabbas av på grund av att han fått eller inrättat sig efterett felaktigt besked från myndigheten utan att det därvid är fråga om myndighetsutövning.Om företrädare för myndigheten lämnar felaktiga upplysningar utan att det ärfråga om myndighetsutövning får nämligen den som fått det , felaktiga beskedetingen ersättning av myndigheten för den skada han därigenom kan ha lidit. Somexempel på ett fall där en sådan ordning kan leda till ett för den enskildestötande resultat kan nämnas rättsfallet NJA 1985 s. 696 1. Från i en kommun hade lämnats den felaktigauppgiften att en viss fastighet - som varit föremål för försäljning - varitansluten till det kommunala va-nätet. Enligt köparen skulle köpeskillingen hanedsatts med ca , om han känt till att så i själva verket icke varitfallet. Enligt högsta domstolen hade det felaktiga beskedet ej avsettinnehållet i något beslut. Det hade inte heller rört något aktuellt ärende hoskommunen. Upplysningen hade således inte haft karaktären av förhandsbesked e.d.Irite heller i övrigt kunde upplysningen anses ha haft ett sådant sariiband medkommunens myndighetsutövning att det varit fråga om en åtgärd vidmyndighetsutövning. Det grundläggande villkoret för skadeståndsansvar enligt 3kap. 2 § SkL var därmed enligt högsta domstolen inte uppfyllt. Utskottet kan konstatera att det i den praktiskatillämpningen varit förenat med betydande problem att slå fast om den felaktiga upplysningen lämnats vid myndighetsutövning eller ej. Det finns enligt utskottets mening anledning att befara att gränsdragningsproblem av denna art kommer att bli alltmer vanliga på grund av det utökade serviceansvar för myndigheterna som föreskrivs i den nya förvaltningslagen. De svårigheter söm föreligger när det gäller att dragränsen mellan de 1988/89:LU2 -, åtgärder som faller inom resp. utanför begreppet "vidmyndighetsutövning" ' ' ' äremellertid inte inskränkta till området för myndigheternas serviceskyldighet.Också i andra fall kan det vara en vansklig uppgift för rättstillämpningen-: iatt fastställa var denna gräns går. Ett exempel härpå erbjuder rättsfallet NJA1987 s. 535 (det s.k. Trifoliumfallet), som fick en för den skadelidande 'enskilda parten mycket ofillfredsställande utgång. hade sänt utett pressmeddelande vari hade givits intryck av att s.k. polymervax-. medel varoanvändbara eller i varje fall klart underlägsna traditionella bilvaxmedel. Ettföretag som tillverkade ett polymervaxmedel fick sin> ' försäljningväsentligt minskad efter meddelandet och fordrade härför : skadestånd av staten. slog fastatt det hade saknats stöd för uppgifterna i pressmeddelandet och attkonsumentverket hade förfarit klart felaktigt. Domstolen fann emellertid attutfärdandet av pressmeddelandet varit avsett främst som en information tillkonsumenterna och meddelandet bedömdes inte i sig ha innefattatmyndighetsutövning. Det hade inte heller haft ett så nära samband medkonsumentverkets utövande av maktbefogenheter gentemot producenter och andranäringsidkare att de felaktiga påståendena kunde anses ha lämnats vid verketsmyndighetsutövning. En majoritet inom högsta domstolen ansåg därför attföretagets skadeståndstalan inte kunde bifallas. Vad utskottet nu anfört visar med full tydlighet att denenskilde i stor utsträckning får bära de ekonomiska följderna av att han litarpå riktigheten av och inrättar sig efter myndighetsbesked som senare visar sigvara felaktiga och att han även i övrigt kan bli nödsakad att stå förkonsekvenserna av att myndigheterna lämnar vilseledande information tillallmänheten.