prot · GB0945 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:45 1 § Justerades protokollet för den 7 innevarande månad. 2 § Talmannen meddelade att () den 14december samt (vpk), () och () återtagit sina platser i , varigenom uppdraget som ersättareupphört för , , och . 3 § Föredrogs men bordlades åter Konstitutionsutskottetsbetänkanden /88:15 och 21 betänkanden /88:9 och 10Skatteutskottets betänkanden /88:8, 14, 16, 18 och 19Socialförsäkringsutskottets betänkanden /88:11 och 13 Trafikutskottetsbetänkande /88:8 betänkanden /88:11 och 12Arbetsmarknadsutskottets betänkande 1987/88:10 betänkanden1987/88:4-6 1987/88:5om den ekonomiska politiken på medellång sikt (prop. 1987/88:36). Den ekonomiska politiken på medellång sikt 1 (): kommer vi att här i kammaren få höraregeringspartiets talesmän orda mycket om att Reaganomics har brutit samman,att nyliberalismen är död och att ofinansierade skattesänkningar framkalladeden internationella börskraschen. Eller som finansminister uttryckte deti ett tal : "Just när vi genom den tredje vägens ekonomiska politikbörjat få fason på den svenska ekonomin igen, ställs vi inför nya utmaningaroch nya problem, skapade av en konservativ regering i ." Prot.1987/88:45 En mer balanserad och rättvisandebeskrivning av den. Den ekonomiska politiken på medellång sikt utvecklingen underde lyder som följer. Efter de stora devalveringarna i början av1980-talet fick god draghjälp av en uppåtgående internationellkonjunktur, där agerade lokomotiv med sin tillväxtfrämjande ekonomiskapolitik. Men den socialdemokratiska regeringen utnyttjade inte detta gyllenetillfälle att råda bot på de grundläggande problemen i den svenska ekonomin.Tydliga tecken på att obalanserna består och förvärras hade framträtt långtföre den svarta måndagen pä 'Wall Street . Det räcker att nämnaatt tidigare samma månad hade förutspått en snabbomsvängning i bytesbalansen mot ett underskott på ca 10 miljarder . Till grund för proposition 36 om den ekonomiska politikenpå medellång sikt ligger långtidsutredning. Dess betänkande kan läsassom en kritisk genomgång av grunderna för den tredje vägens politik och dessgenomförande. Dessutom innehåller de många bilagorna flera intressantaanalyser, som ger stöd för de moderata kraven på sänkt skattetryck, avregleringoch privatisering. slår fast att problemen i svenskekonomi inte uppstod under den borgerliga regeringsperioden utan grundladesredan i mitten av 1960-talet och förstärktes av den expansiva politiken underåren närmast efter oljeprischocken 1973. Den konstaterar dessutom att de högaskatterna får bedömas ha varit en viktig faktor bakom den alltför snabbalönestegringen . Målet för den tredje vägens politik har angetts vara enexportledd expansion. Det uppnåddes , då konsumtionen fickstå tillbaka till förmån för nettoexport och investeringar. Men uppläggningensprack , då hela tillväxten bestod av ökad konsumtion och det återuppstod underskott i våra affärer med utlandet. Situationen räddades ochproblemen doldes tillfälligt av positiva förändringar på detinternationella planet som sjunkande oljepris och dollarkurs samt lägreprisstegring och räntenivå. När nu inverkan från dessa gynnsamma faktorerklingar av ger sig, som sagt, de djupgående obalanserna i den svenska ekonominåter till känna. 1 likhet med många andra bedömare, inkl. moderatasamlingspartiet, pekar långtidsutredningen ut den snabba kostnadsstegringen somgrundläggande för svårigheter. Summan av kravanalysen blir attlöneökningen måste stanna vid . Därmedskulle det bli möjligt att få ned inflationstakten till , dvs. något undervad man beräknar som genomsnitt för . skulle då kunnaundvika fortsatta marknadsförluster och klara den yttre balansen. Det stora felet med långtidsutredningens resonemang är inte anger hur detta trendbrott skall kunna uppnås. Ingenting tyder hellerpå att det sker av sig självt. Den optimism beträffande pris- ochlöneutvecklingen som på många håll kom till uttryck ännu har sedan dessgrundligt kommit på skam. Den synliga prisstegringen närmar sig nu åter nivånför den underliggande inflationen, som har legat vid , Ochlönehöjningarna stannar ingalunda vid utan hamnar på igenomsnitt medtvåsiffriga tal för de grupper som har haft den kraftigaste löneglidningen. Dessa dystra siffror utgör utgångspunkten för nästa årsavtalsrörelse. Upptakten till löneförhandlingarna har inte precis vittnat omatt organisationerna på arbetsmarknaden tänker bidra till attlångtidsutredningens räkne-stycke skall gå ihop. Regeringens proposition, som ihuvudsak ger ganska vaga riktlinjer för de kommande årens ekonomiska politik,gör i alla fall på denna punkt den preciseringen att en årlig ökning avarbetskraftskostnaden med borde "vara ett riktmärke för vad somvore önskvärt att uppnå", som det heter. Men något mer än en fromförhoppning blir det inte. Det skulle vara intressant att få hörafinansminister närmare utveckla här hur häri, mot'bakgrund av vadsom hänt och sagts inför nästa års lönerörelse, bedömer möjligheternaatt uppnå detta mål, dvs. Som jag redan nämnt, herr talman, drar långtidsutredningenslutsatsen att det hårda skattetrycket verkar uppdrivande på lönekostnaderna.Arbetsutbudet hålls tillbaka av de höga marginalskatterna. Skärpta kapital-och företagsskatter motverkar sparande och investeringar. Utredningen sammanfattarpå följande sätt: "Skattesystemet har viSsa snedvridande effekter somaldrig helt - och kanske inte ens i huvudsak - kan försvinna vid en skattenivåmotsvarande den rådande." Mot denna bakgrund är det egentligen synnerligenanmärkningsvärt att utredningen utgår ifrån att skattetrycket skall förbli oförändrat.Att bara göra en omfördelning av skatteuttaget dömer man ju själv ut somotillräckligt. Redan här brister faktiskt förutsättningarna för att man på ettmera avgörande sätt skall kunna bryta den negativa kostnadsutvecklingen. Eftersom vi moderater bedömer avsaknaden av ettgenomräknat alternativ baserat på sänkt skattetryck som den största bristen ilångtidsutredningens betänkande, har vi själva inom vårt riksdagskarisligenomfört en sådan kalkyl. Bland förutsättningarna ingår att skattetrycket minskastill av bruttonationalprodukten ,främst genom sänkningar av marginalskatter och löneskatter. Det resultat somframkommer blir en snabbare utveckling av den totala produktionen med uppgångarframför allt inom de sektorer där de bäst behövs, nämligen investeringar ochexport. Den offentliga sektorn hålls tillbaka. Men trots att det blir utrymmeför en något störi-e ökning av den privata konsumtionen än enligtlångtidsutredningen visar bytesbalansen överskott, och framför allt görneddragningen på skattesidan att de låga talen för pris- och löneökningar blirtrovärdiga. Finansministern anger i propositionen som en lämpligutgångspunkt att skattetrycket inte bör stiga ytterligare. De motiveringar hananför är invändningsfria! Det sägs för det första inte råda något tvivel om atten ytterligare uppgång av skattetrycket skulle medföra negativa konsekvenserför samhällsekonomin. För det andra påpekas - klokt men motsägelsefullt medhänsyn till det faktiska handlandet - att höjningar av skatterna begränsarutrymmet för reallöneökningar, vilket riskerar att ytterligare försvåraavtalsrörelsen. Det härlåter ju gott och väl. Men det bör observeras att uttalandet mot Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt Prot.1987/88:45 fortsatta skattehöjningar endast betecknas som "en lämpligutgångspunkt". Denna läpparnas bekännelse har förekommitända sedan socialdemokraterna återkom till regeringsmakten . Ändå stigeralltid skattetrycket steg för steg, när socialdemokraterna inneharregeringsmakten. Vid deras återkomst uppgick skattekvoten till just över50 %. Där hade den i stort sett legat oförändrad under de sex borgerligaregeringsåren. Men under de föregående sex åren hadeskattetrycket stigit . väntas det nå en brabit , vilket betyder att man under den här regeringsperioden håller ennästan lika hög ökningstakt som rekordår i detta avseende. Finansministern och hans medhjälpare brukar försvara sigmed att höjningen inte helt beror på beslut om skattehöjningar.Den sägs ha skett med automatik genom att löneandelen i ekonomin ökat och attdenna beskattas hårdare än vinster, Samma automatik kan väntas verka åt andrahållet i ett annat konjunkturläge. Men när nu befinner sig på toppen avkonjunkturen borde också vinsterna vara som störst, En konjunk-turavmattningbetyder att löneandelen stiger ännu mer, och följaktligen också skattetrycket,I själva verket ser vi nu hur den socialdemokratiska högskattepolitiken med merän 100 skattehöjningar biter med full kraft. Den doldes genomatt vinstandelen i ekonomin steg , men får nu sitt genomslag. Glömsk av sina principiella uttalanden drarfinansministern glatt vidare på skattehöjarstråten. väntar enså märklig innovation som en "valpskatt", och därtill höjs skatten påbensin. Den planerade omläggningen av den kommunala skatteutjämningen kommerockså totalt sett att höja den genomsnittliga utdebiteringen, bl. a. därför attfinansministern så tydligt går in för att bestraffa dem som strävar efter attsänka kommunalskatten. Det finns, herr talman, ett tydligt samband mellanhögskattepolitiken och det dåliga sparandet i vårt land. Den kraftigaskärpningen av skattetrycket har visserligen förbättrat sparandet inom denoffentliga sektorn. Men totalt sett är vi ändå på väg in i en bristsituation,vilket kommer till uttryck i bytesbalansens underskott. Det beror bl. a. på attdet redan negativa hushållssparandet fortsätter att försämras.Konjunkturinstitutet räknar med att det sjunker till minus och nästaår. Den främsta förklaringen till denna, jämfört med förhållandena i andraländer, extrema utvecklingar den skattemässiga behandlingen av privat sparandei allmänhet och i.synnerhet de senaste årens specialattacker i form avpensionsskatt m. m. Den gemensamma borgerliga reservationen betonar betydelsenav fasta spelregler. Det är inte minst viktigt för möjligheterna att återställahushållssparandet till en nivå som är förenlig med de krav som utbyggnaden avproduktionsapparaten ställer i en marknadsekonomi. Men finansministern bekymrar sig inte i propositionennämnvärt för de dåliga utsikterna på detta område. Han konstaterar kallt ochkoncist, att det därmed ställs stora krav på offentligt sparande, I merdramatiska ordalag kan detta översättas till en skärpt överbeskattning avmedborgarna. Här är frontställningen klar mot de borgerliga partierna, som allakräver att det finansiella sparandet i huvudsak bör ske inom den enskildasektorn och att hushållssparandet skall stimuleras. I detta sammanhang finns det anledning att något beröraATP-systemets framtid, var oron stor för att det skullekapsejsa . Utbetalningen av pensioner var på väg att bli större än detsamma år inflytande avgiftsbeloppet, och AP-fondens avkastning var under någraår negativ. Man förutsåg ett behov av raskt stigande avgifter, vilket skulleäventyra hållfastheten i den kedjebrevsliknande konstruktion som ATP-systemethar fått. Det framhölls också att medan det gick en ATP-pensionär på fyrayrkesverksamma medborgare 1982, skulle motsvarande tal vara en på treoch endast en på två. har ATP-systemet räddats av den höga realräntanunder senare är. Avgifterna täcker långtifrån utbetalningarna, men avkastningenpå AP-fonden räcker till att både fylla ut bristen och ge fonden ett reellttillskott, AP-fonden är egentligen ett främmande irislag i detfördelningssystem som ATP utgör. Den har motiverats med behovet av en buffertmellan goda och dåliga år. Dessutom skulle den i början ersätta det bortfall avprivat pensionssparande som man räknade med. En socialistisk baktanke varnaturligtvis att få ett instrument för ökat inflytande över kapitalbildningen ilandet. Länge användes dock AP-fondens miljarder mest för att finansierabostadsbyggande och underskott i statsbudgeten. Men vidgas AP-fondens placeringsrätt, trots att detuppenbarligen inte ger någon höjd direktavkastning. Det finns också klarakopplingar till socialdemokraternas planer på att fullfölja fondsocialismen mednya konstruktioner efter det att tillförseln av medel till löntagarfondernaupphör 1990, Vi moderater ser ingen fördel med att AP-fondens realavärde växer. Tvärtom finner vi det naturligt att dess avkastning medlåg ekonomisk tillväxt, som t, ex, 1988, tas i anspråk för att bestrida en delav pensionerna. På detta sätt får AP-fonden just tjänstgöra som buffert. Detfinns inget skäl att förstora den ytterligare, annat än det rent socialistiskaatt förstärka det kollektiva sparandet på det enskildas bekostnad. Den kanske mest uppmärksammade specialstudieni anslutning till långtidsutredningen är den som belyser effektiviteten ochproduktiviteten inom den offentliga sektorn. Ett uppseendeväckande resultat äratt produktiviteten minskade med i genomsnitt om året.Denna förlust motsvarar mer än i dagens penningvärde. Enintressant iakttagelse är att präglades av en stark utbyggnad av denoffentliga sektorn. Sedan väl besparingar satts in i form äv bl, a, det årligarationaliseringskravet på , har utvecklingen blivit något bättre. Värdet av denna analys har ifrågasatts, bl, a, medmotiveringen att det är svårt att avläsa kvalitetsförbättringar inom denoffentliga sektorn. Men riktigheten bekräftas av de jämförelser som gjortsmellan kostnader för samma slags verksamhet inom offentlig och enskildtjänsteproduktion, t, ex, tandvård. Likaså föreligger det storakostnadsskillnader till nackdel vid jämförelser med exempelvis våranordiska grannländer, 1 vårt land är kostnaderna ungefär dubbelt så höga. ellermer, som i , och per barn och omsorgstimme i daghem ellerfritidshem, i den sociala hemhjälpen, per vårddygn ikriminalvårdsanstalt, för polisväsendet räknat per invånare och förarbetsförmedling räknat per arbetssökande. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt Förklaringen till den dåliga produktiviteten ligger intehos de anställda utan främst i själva systemet, till vilket resurser avdelasuppifrån, från central politikernivå eller från toppbyråkrater. Det medförtrögheter, som hindrar förändringar efter medborgarnas önskemål. Med vår storaoffentliga sektor närmar vi oss ett planhushållningssystem, som lämnar fögautrymme för påverkan från konsumenterna eller från den personal som ytterststår för verksamheten. Det duger inte att bara fortsätta med att dra ett tag medden osthyvel som ger en årlig skiva på . De offentliga tjänstemonopolenbestår, med alla de nackdelar som frånvaron av konkurrens för med sig. Inomvissa sektorer kan privatisering vara en lösning. Det gäller naturligtvisstatlig affärsverksamhet, som passar bättre i enskild regi, ochandra statliga tillgångar, som skogsmark. Att låta hyresgäster i de kommunalabostadsbolagen friköpa sina lägenheter vore ett utmärkt sätt att främjahushållens sparande. Inom andra områden, som barnomsorg, utbildning och vård,heter receptet främst avreglering. Det gäller att bryta upp de offentligamonopolen och öppna för privata alternativ. Det skulle ge inte bara eneffektivare och därrned billigare produktion utan även en störrevariationsrikedom i tjänsteutbudet, vilket ökar valfriheten för konsumenternamen också innebär större frihet för dem som är yrkesverksamma inom dessaområden. Inom den finansiella sektorn har avregleringen redankommit ganska långt, och vad kreditpolitiken beträffar är den i det närmasteslutförd. Men det höjs nu röster för att återinföra regleringar i syfte atttvinga ned den höga räntan. I den gemensamma borgerliga reservafionen avvisar vitanken på ett sådant återfall i regleringstänkande. Det höga ränteläget ärytterst en konsekvens av att den förda ekonomiska politiken inte förmårförsvara landets konkurrenskraft. Även från borgerligt håll ansluter vi osstill att staten inte skall nettolåna utomlands. Men med nuvarandeordning måste då den inhemska räntan ligga så högt att företagen förmås svaraför det privata kapitalinflöde som behövs för att möta underskottet ibytesbalansen, numera förutsett att bli 15 miljarder . En smidigare utväg vore naturligtvis att helt slopavalutaregleringen och därmed öppna för utlänningars köp av svenskakronobligationer. I propositionen utesluter regeringen den möjligheten. Mensenare har finansministern visat öppenhet för att även den kvarvarande kärnan ivalutaregleringen skulle kunna undvaras. Han säger så klokt att vi inte kanskydda oss mot kapitalflykt med regleringar. Men varför då inte ta konsekvensenav denna insikt och genomföra en operation som skulle kunna möjliggöra denefterlängtade räntesänkningen? Finansministern gjorde sitt uttalande med anledning av denutveckling mot fria kapitalrörelser som pågår inom EG. Debatten omEuropasamarbetet har verkligen tagit fart . Det är beklagligtatt långtidsutredningen inte har försökt väga in konsekvenserna av den ökadeeuropeiska integrationen, eftersom denna process och uppträdande isammanhanget kommer att få stor betydelse för vårt lands ekonomiska utvecklingpå medellång sikt. Vi moderater förordar som bekant inte bara en svenskanknytning fill EMS, som skulle kunna sätta stopp för den pågående smygdevalveringen,utan också så nära relafioner som möjligt till EG-samarbetet i övrigt. Jag vill, herr talman, avsluta detta anförande genom attmed instämmande - vilket inte alltid är så lätt - citera propositionensslutkläm: "Det kräver en politik som stimulerar arbete, sparande ochinnovationer; en politik för att vidga flaskhalsar i ekonomin; en politik förutbildning och forskning med inriktning på framtida expansionsområden; enpolitik för att stimulera nyföretagande; kort sagt en politik som sfimulerarskaparkraft, arbetsglädje och ökad effektivitet i alla sektorer iekonomin." Det låter som en beställning på moderat politik. Därför ärdet med vissa förväntningar jag yrkar bifall till den borgerliga reservationentill finansutskottets betänkande nr 5. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Anf.2 (): betänkande nr 5 handlar om den ekonomiskapolitiken på medellång sikt. Medellång sikt är i det här fallet allt mellan treoch . Det kortare perspektivet skall vi behandla i ett annatbetänkande - det är alldeles tillräckligt bekymmersamt för att förtjäna en egendebatt. Bakgrunden till dagens ärende är den senastelångtidsutredningen och alla de remissvar och andra utredningar som harföranletts av den. I grunden ligger en bred enighet både om målen för denekonomiska politiken och om vilka problem som finns och måste lösas. Det somskiljer är slutsatserna. Det verkar som om regeringen har låst in sig i sinkammare, studerat det socialdemokrafiska partiprogrammet och sedan tyckt till -utan att egentligen bry sig om verkligheten och den debatt som förs där.Regeringeris slutsatser är därför på viktiga punkter antingen vaga och otydligaeller direkt felaktiga. Utskottsmajoritetens slutsatser är dess värre i vissafall ännu oklarafe än propositionen. Majoritetens text består av kommentarer till oppositionenskrav på åtgärder. Dessa krav avvisas, men föga sägs om vilka riktlinjer somskall gälla i stället. Det kunde vara förståeligt om utvecklingen under desenaste åren hade gått i rätt riktning så att det enda som behövdes var attfortsätta som . Men så är det inte. Problemen finns kvar. Det framgår av propositionen, ochdet framgår än mer av en intervju med riksbankschefen i Veckans Affärernyligen. Intervjun har rubriken . "----- vårtgrundläggande problem med konkurrenskraften kvarstår. inte fåttnågot trendbrott i lönebildningen och det läge som vi har haft under hela1980-talet består. Vi är alltså fortfarande i otakt med omvärlden." Dagens utveckling leder, såvitt man nu kan se, tilllångtidsutredningens sämre alternativ, med sjunkande tillväxt och nästan enfördubbling av arbetslösheten . Inflationen är hög och snaraststigande, bytesbalansen visar ett underskott, också det i stigande, ochtillväxten är nästan enbart konsumtionsledd. Detta är LU:s sämrealternativ. Jag tror inte att regeringen önskar detta - i motsats tillsocialdemokratin känner jag inget behov av att tillskriva politiska motståndareillvilliga syften. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Men att tasig ur ett läge med hög arbetslöshet är en smärtsam procedur för alla - mestför de arbetslösa i norr såväl som i söder. Därför bör alla ansträngningarsättas in för att undvika en sådan situation. Jag påstår inte, herr talman, att politikbergsäkert ledertill att alla mål uppfylls, men jag hävdar bestämt att chansenatt lyckas är väsentligt mycket större med vår politik än med regeringens. Jag vill särskilt betona fyra riktlinjer för denekonomiska politiken där förslag skiljer sig från regeringens. Den första gäller sparandet och kapitalbildningen. Alla äröverens om att sparandet måste öka och att kapitalbildningen måste svara för enstörre del av tillväxten. Vi är däremot oense om var sparandet främst skallske. Majoriteten säger att det skall vara inom den offenfiiga sektorn, medan vii säger att det hellre skall vara inom den privata sektorn, dvs.hushåll och företag. Därav följer krav på främst skattepolifiken, som jag skallåterkomma till. Majoriteten säger att kapitalbildning behövs för att byggaut industrin - vi i säger att den behövs för att bygga utnäringslivet. Det kan synas vara en lek med ord, men skillnaden är faktiskthela den privata tjänstesektorn - en tredjedel av vår ekonomi.Socialdemokraterna har en tendens att glömma bort den privata tjänstesektorn,vilket är fel. Vill man bygga ut även den delen av ekonomin, blir lägremarginalskatter och skattepolitiken över huvud taget särskilt viktig. Den andra skiljaktigheten gäller utvecklingen på kreditmarknaden.Det är av allra största betydelse att kredit- och kapitalmarknaden fungerareffektivt, så att kapital kan slussas till de mest lönsamma investeringarna.Lägre ränta vore bra för att stimulera investeringsökningar. Här sägermajoriteten: "Räntenivån inom landet borde också kunna bli lägre som enkonsekvens av den fallande inflation som är en huvudingrediens i denbalanserade utvecklingsvägen och av de stabila överskotten i betalningarna medutlandet." Fallande inflation och stabila överskott i bytesbalansen är juingen beskrivning av verkligheten, vare sig dagens eller morgondagens - det ärett rent önsketänkande. 1 dennyssnämnda intervjun med riksbankschefen säger denne: " i ett läge därbytesbalansen går mot en försämring kan ingen människa förvänta sig att vi skalätta på penning- och räntepolitiken." Två konkreta åtgärder som vi i förespråkar föratt få en press nedåt på räntan är avskaffande av valutaregleringen ochutförsäljning av statliga företag. Men detta avvisar majoriteten. Den tredje skillnaden gäller den offentliga sektornseffektivitet. 1 en av bilagorna till långtidsutredningen finns det beräkningarsom tyder på en minskning av produktiviteten med igenomsnitt . I den privata tjänstesektorn har produktiviteten undersamma period däremot ökat . Jag vill betona att detta inte beror på att de anställdainom den offentliga sektorn gör ett dåligt jobb - jag tror tvärtom att de imånga fall gör utomordentliga insatser i en mycket besvärlig situation. Men dehämmas enligt min mening av en alldeles felaktig arbetsorganisation. Det sägsibland att man inte kan mäta produktiviteten i vård, omsorg och utbildningoch att man framför allt inte kan höja den. Man kan inte tvätta och matapatienter snabbare, sägs det. Man kan inte lära barn läsa snabbare osv. Det äri många fall riktigt, men det är inte hela sannigen. Produktivitetshöjningarnainom t. ex. industrin har ju inte skett genom att människorna springer mellanmaskinerna eller utför arbetsuppgifterna kvickare. Inte heller är det så attden stora - rent av alltför stora - produktivitetsökningen inom jordbruket harberott på att bönderna springer ut på åkrarna. Det är inte detta det handlarom. Vad det handlar om är en bättre arbetsorganisation, bättremaskinell utrustning, ny och bättre teknik, mindre detaljstyrning, bättrebelöningssystem, dvs. i korthet sådana förändringar som ger de anställda enjättechans, som släpper loss deras skaparkraft.