prot · GB0941 · 1987-12-31 00:00:00 — Medbestämmandereformenär nu drygt fio år gammal, och det är naturligt att det på vissa punkter görsanpassningar till ändrade förutsättningar som har uppkommit . Denarbetsrättsliga lagstiftningens företag är storföretagen, som hanterarregelsystemet via speciella stabsfunktioner. De mindre företagen har dock intedenna möjlighet. har vid upprepade tillfällen påtalat att i desmå företagen skall MBL tillämpas så att information och förhandling kan skedirekt med de anställda. Den nuvarande ordningen fungerar ofta otillfredsställande,där de anställda företräds av fackliga ombud som inte har anknytning tillarbetsplatsen. Vi begär nu att regeringen skall lägga fram förslag omändringar som tar sikte på att stärka de lokalf anställdas inflytande genom ettdecentraliserat och smidigt beslutsfattande och därmed minska behovet avcentrala fackliga ombud. Många väljer aft bli enmansföretagare. Då slipper de taansvar för anställd personal. Enmansförefagandet är dessutom en vikfig del inyföretagandet. De flesta av dagens storföretag har en gång varit små. Därförbör på alla sätt enmans- och familjeföretags möjligheter att fungeraförbättras. Den fackliga vetorätten vid entreprenader drabbar ävenseriösa företagare. Från centerparfiets sida anser vi att enmans- ochfamiljeföretagare som inte har anställd personal skall undantas från facketsvetorätt. För dessa företagsfyper lurar ytterligare faror. Facket kan utan vidare filltvinga sig avtal, oavsett omdet finns några anställda som önskar avtal. Blockadrätten borde därförförbjudas i MBL. Det kan i varje blockadsituation vara en risk för att detlilla företaget går under, och detta står inte i rimlig proportion tillsfridsåtgärden. Rätten att ansluta sig till en förening finnsinskriven i grundlagen och MBL. Samma rätt att stå utanför en förening bordedärför vara en självklarhet. Def är fråga om den negativa föreningsrätten. I enfråga som gäller enskilda medborgares fri- och rättigheter räcker det inte medändringar i fackliga stadgar. En så viktig fråga får inte vara beroende avvissa fackföreningars tyckande. Nästa gång kan beslutet gå i motsatt riktning. Den negativa föreningsrätten bör garanteras i lagen - enlag som även skall innefatta förbud mot organisationsklausuler. I reservation 13 fas fredsplikfsbestämmelsenoch 200-kronorsregeln upp. När socialdemokraterna återinförde 200-kronorsregeln varden helt omotiverad. Rättspraxis gav inte några som helst skäl till ändring. När lagstiftningen infördes var . 200-kronorsregeln inverkade säkerligen hämmande på vilda strejker ochbidrog fill en sund ekonomisk utveckling på arbetsmarknaden. - detta som en jämförelse. Från centerparfiets sida anser vi atf en återgång bör sketill den lydelse som skadeståndsreglerna hade . Arbetsdomstolenhade då bättre möjligheter atf göra nyanserade bedömningar. Högsta utdömdaskadestånd var . Jag drar den slutsatsen att kommer aft sägaatt de reservationer vi har avgett är inriktade på att begränsa de anställdasinflytande i företagen..Jag vill redan nu klart deklarera att så infe ärfallet. För def första: När det gäller de mindre företagen vill viflytta MBL-information och -förhandling direkt ner på golvet. Det minskar intede anställdas inflytande. För det andrå: Den negativa föreningsrätten stärker denenskildes fri- och rättigheter. Def kan inte heller påverka den anställdesinflytande i företaget. För det tredje; Facklig vetorätt vid entreprenader ochrätten för fackföreningar att sätta företag i blockad har ingenting medanställdas inflytande i företaget att göra. För det fjärde: FredspUktsbestämmelserna och200-kronorsregeln har heller ingenting med inflytande aft göra. Möjligen skulleen ändrad sådan regel stärka facketsinflytande - facket stöder ju inte vilda strejker. Jag yrkarbifaU till reservationerna 4, 7, 9, 11, 13 och 16. Anf.105 (vpk); Den avgörande makten i företagen och samhället ligger i äganderättentill produktionsmedlen. Arbetsrättslagstiftningen har inte på något sätttidigare, och inte heller , inkräktat på denna maktposition. Storfinansensitter i orubbat bo och har snarare stärkt sin position i samhället. Densocialdemokratiska politiken, den tredje vägens politik, har ytterligare jämnatvägen för storfinansens övertag i arbetslivet. I stället för att driva en linjesom gjort det möjligt för kampdugliga fackföreningar att konsekvent hävda dearbetandes intressen mot kapitalet, har klassamarbetet och den tredje vägenspolitik varit förödande för hela arbetarrörelsens ställning i samhället på1980-talet. Borgerligaidéer och värderingar tillåts vara ledande i samhäUsdebatten. Högre vinster iföretagen, export till varje pris, ohämmad teknikutveckUng och lönenedpressningär kärnfrågorna i den tredje vägens politik. Den leder fackföreningsrörelsen ini en återvändsgränd. Fackföreningsrörelsen som underordnar sig den tredjevägens politik känner naturligtvis konflikten med medlemmarnas intressen ochdärmed försvagas den fackliga styrkan. Konflikten består i atforganisationerna inte utövar hela sin makt och inte tar de politiska initiativsom de borde göra. Medbestämmandelagen utgör alltså inte något hinder förkapitalet att utvecklas på sina egna villkor. gjorde sin utfrågning av de centrala parterna påarbetsmarknaden, kunde man konstatera att de fackliga organisationerna någotuppgivet sade att MBL innehåller få rättigheter för fackföreningsrörelsen. MBLhandlar om att tillämpa någon form av medbestämmande och avtal. Facket haregentligen inget att sätta emot, när kapitalet från sin maktposition driverigenom sina strategier. Vpkhar konsekvent kämpat mot en antifacklig lagstiftning och mot en lagstiftningsom grundar sig på klassamarbete. Vi har bekämpat klassamar-betsavtal sombinder upp facket. Vi har i stället arbetat för rena partsförhållanden och ensjälvständig facklig politisk kamp, som naturligtvis kan underlättas avkonkreta demokratiska rättigheter i arbetslivet. NärMBL infördes framställdes den av socialdemokratin som den största demokratiska reformen sedan den allmänna rösträtten infördes. Socialdemokratin uttryckte det så och vi har skrivit så i vår reservation. Men var man från socialdemokratiskt och borgerligt håll överens om att utgångspunkten skulle ligga i klassamarbetet. MBL skulle vara en lag om samarbete mellan parterna. Som sagts tidigare gav inte heller lagen några demokratiska fri- och. Många fackföreningar har upplevt MBL som en besvikelse, eftersom den inte förändrade maktposi tionerna. Detta har, som jag nämnt tidigare, bekräftats vid våra utfrågningar av de centrala parterna. Situationen som speglas är att man får information, man får förhandla - om än för sent -, affären eller åtgärden är i stort sett redan genomförd och i slutändan blir det alltid som förr, dvs. gamla § 32; Det är arbetsgivaren som bestämmer. Hela arbetsrättslagstiftningens arbete , som kröntes med medbestämmandelagen 1976, sopade 135 § 32 undermattan. Men har kapitalet lyft på mattan och på 1980-talef tagit fram§ 32 igen och detta med hjälp av den nyliberala linjen som konsekvent harutvecklats från 1960-falet. SAF:s mål och ledningsformer för arbetslivet hargenomdrivits. Styrinstrumenten finns kvar hos kapitalet, men i förändradeformer. nämnde det decentraliserade arbetslivet, menhon nämnde inte det decentraliserade beslutsfattandet, som inom givna ramar ärhårt styrt. Det är en del av Svenska arbetsgivareföreningens mål angåendearbetslivet som har genomdrivits. Därför har vi från vpk hela fiden sagt attdiskussionen inte gäller medbestämmandeavtal utan handlar om demokrafiskarätfigheter i arbetslivet. Vi har varit mycket kritiska fill begreppetmedbestämmande. Det kan ju inte vara fråga om några jämställda parter som kanha detta medbestämmande. Det är oförenliga intressen som möts. kan mannaturligtvis ha gemensamma intressen, men utgångspunkterna är alltid olika.Ibland kan man mötas i förhandlingarna, men i de flesta fall handlar def om åtvilket håll man skall dra. De lönearbetande skall ha chansen aft hävda sinaintressen. Vi tycker därför atf det handlar om aft i lag stödja den arbetandesintressen. Def måste då vara fråga om räftighefslagar, demokrafiskarättighetslagar i arbetsUvet. Vi har pekat på några sådana rättigheter underårens lopp som har varit mycket bra. med MBL kommer man inte ifrånfaktumet att informations- och förhandlingsrätten i alla frågor, även påkoncernnivå, har varit oerhört bra. Man har haft lagstadgad strejkrätt-inte minstpå lokal nivå. Man har inte kunnat avskeda strejkande arbetare, skadeståndenhar tagits bort och man har förbjudit lockout. såg vi hur den starkaparten som inte enbart ägde produktionsmedlen kunde säga: Ni får infe arbetahär, def är lockout. Vetorätten för fackföreningar har också varit en utmärktdemokratisk rättighet - inte minst vad gäller ny teknik. Jag är helt övertygadom att den nya tekniken hade sett ut på ett helt annat sätt om vi hadehaft vetorätt i de frågorna. Detta är bara några av de frågor som kan vara medbland de demokratiska rättigheterna i arbetslivet. Strejkrätten kan aldrig tas bort. Till och med i dagens läge, där de politiska parterna och arbetsköparnagemensamt sätter gränser, kommer tjänstemän i SIF och säger att vi borde halokal strejkrätt. Det är alltid den arbetande som säljer sin arbetskraft, ochdet enda den arbetande har att sätta emot när det tränger är att vägra atfsälja sin arbetskraft. Därför kan man inte ta bort strejkrätten. Upprörs man dåav att någon i ett politiskt och fackligt trängt läge kanske infe följer deregler som etablissemanget har ställt upp, vet man att man står påetablissemangets sida. Då vill man egentligen tvinga dessa arbetare tillunderkastelse. Och def är detta det handlar om. Det handlar inte om att manhåller ingångna avtal. Vi vet att när avtal ingås ändras arbetsförhållanden.Arbetsköparen ändrar sin organisation och dess inriktning avtaletgäller, medan arbetaren skall vara bunden av fredsplikt. Därför är strejkrättenen av de demokratiska fri- och rättigheterna som man egentligen inte kan fabort, vilket svensk lagstiftning gör. Men man kan inte fa bort de arbetande. Dekommer alltid att använda strejkrätten, de kan inte tvingas till underkastelse.De kommer infe au tillåta det. Ettproblem som ökar i snabb takt i det svenska näringslivet ärtransnatio-naliseringen av svensk industri. Man slår ihop stora företag,flyttar produktion mellan olika länder, och de fackliga organisationerna harsvårt att bemästra läget och att se vad som händer. Man vet inte hur företagensekonomiska situation ser ut. Vinster kan döljas, och man vet inte vilka enhetersom flyttas och inte till vilket land. Man vet inte vilka lagar man skall rättasig efter. Insynen, informationen och förhandlingsrätten är i någon form avupplösning. Vi vet också att vi inte kan lagstifta om transnationella företag iandra länder. Men vad vi kunde göra, åtminstone med den arbetarmajoritet sömfinns i , är att ställa oss solidariska med lönearbetarna och stiftaen sådan lag att de transnationella företag som är baserade i , även deutländska företag som har verksamhet här, skulle vara skyldiga att se till attde fackliga organisationerna kan samverka över gränserna. Vpkär inte ensamt om detta förslag. TCO:s ordförande sade sammadag som jag var uppe i en interpellationsdebatt med statsrådet att nuåterstår bara lagstiftningsvägen. Han reagerade, liksom också vpk:srepresentanter, när SAF;s representanter totalt vägrade att träffa eft avtaloch i stort sett sade atf de inte ville göra storkoncernerna till en resebyråför facket. Det handlar om stor nonchalans och är mycket utmanande mot arbetarrörelsen.För socialdemokraterna i borde det vara en fråga om solidaritet medde arbetande som hamnar i denna situation att se till att de fackföreningar somär verksamma i transnationella företag har möjlighet att samverka övergränserna. Detaktuella exemplet är , där facket egentUgen inte hadenågonfing att sätta emot. Regeringen hade heller ingenting att sätta emot, denvar poUtiskt uppbunden till denna utveckling. Vikänner också till SAF:s roll. När ASEA köpte upp i träffat en uppgörelse med de fackliga om samverkan. Men SAF sadenej, och def blev ingenting. Dessutomkan man inte begränsa denna verksamhet till . Om ett transnationelltföretag har verksamhet i och i andra länder, kan man infe begränsaverksamheten till den del som finns i utan man måste gå vidare. Närdet gäller den offentliga sektorn uppstår ett stort problem. Ständigt får vihöra diskussionen, t. ex. när vi hade en utfrågning av parterna, om problemenmed gränsdragningen mellan medbestämmandet och de politiska besluten. Jaghåller med om att det måste vara ett olösligt problem - eller för atf uttryckadet drastiskt - ett idiotiskt problem att klara ut medbestämmandet i politiskabeslut. Hur skall det gå till? Hur skall fackliga organisationer tillsammansmed politiker kunna komma överens om de politiska besluten och finnasamförståndslösningar? Det är ju omöjligt! Det är klart att det då blirgränsdragningsproblem. stället de fackliga organisationerna - precis som inom den privata sektorn -fick använda sina demokrafiska rättigheter och förhandla i vanlig ordning medpolifikerna, då finge polifikerna fa hänsyn till den styrka som finns hos defackliga organisafionerna, och de fackliga organisationerna skulle få se hurstark den politiska sidan är. Så borde det vara. gränsdragningsproblem fårväl socialdemokrater och borgare dras med så länge de skall envisas med att hamedbestämmande. Sånågot om konfliktutredningen som på den offentliga sidan har fått direktiv avregeringen. Inom stat och kommun skall systemet för avtalsförhandlingarförbättras, förhandlingsordningen skall ändras och man skall utreda omkonflikterna är samhällsfarliga eller ej. Men om man följt med i UtveckUngendet allra minsta, måste man inse att nästan varje konflikt stör andrasamhällsområden, även om konflikten uppstår på den privata sidan. Så"församhälleligat" har vårt samhälle blivit att om man ställer insitt arbete i produktionen eller sin tjänst någonstans så drabbas tredje man.Och om det är huvudmotivet, dvs. att arbetarna inte skall få strejka för atttredje man drabbas, då skall man säga klart och tydligt att det intresset äröverordnat. Det kan i sin tur bara gynna en part, nämUgen arbetsgivarsidan. Manåterkommer till frågan om olovliga stridsåtgärder. Men de som talar om dettaoch utreder frågan måste väl besinna vad som kommer att hända om man på statensområde sätter ett 4-procentigt tak - och finansminister hoppasju att det också skall gäUa den kommunala sektorn. Vill man underlättaförhållandena på arbetsmarknaden eller vad menar man? Skall mån både dikteraavtalsrörelsen och tvinga igehom avtalen? Då har vi en inte bara i ord statliginkomstpolitik utan då finns den också i reella termer. Då kommer regeringenatt bestämma lönepolitiken framöver. Man får nog bestämma sig för hur man villha det på den offentliga sidan, men inte bådar det gott att hålla tillbaka demänniskor som arbetar inom vård, omsorg och service, som har mycket låga löner,och utsätta dem för repressalier i arbetsrättslagstiftningen. Teknikensutveckling är en annan fråga som jag vill belysa i arbetsrättsUgt sammanhang,eftersom vpk:s krav är vetorätt för de fackUga organisationerna. Vi har settdenna fråga som en maktfråga. Utan tvivel gav den tredje vägens politik, somlades fast 1981, en extra skjuts åt teknikens utveckling i arbetslivet iSverige. fanns det ett motstånd från de fackliga organisationerna, somville att man skulle vara varsam vid införandet av ny teknik. Men 1981bestämdes att det svenska näringslivet skulle effektiviseras så snabbt sommöjligt, och fackföreningarna släppte loss på den tredje vägens ideologi. Nukan vi börja mäta resultaten. Gårman å andra sidan ut på hearingar i arbetsmiljöfrågor får man se påbildskärmar, och man upptäcker att den nya teknikens snabba introdukfion-kanske långt ifrån de fackliga målsättningarna-gör att många människor slåsut. Mycket hastigt sorteras människor ut . Det är människor medförslitningsskador och belastningsskador. Men det hör liksom inte tillarbetsrätten att se på konsekvenserna av det man gör. Vihar också en motion om entreprenader. De borgerliga partierna har under långtid ansett att det inte skall finnas vetorätt i arbetsrättslagstiftningen. Deborgerliga partierna är över huvud taget relativt nöjda med medbestämmandelagen.Det är medbestämmande och samverkan som är huvudpunkterna. Men så fort detgäller lagstiftning om fackliga rättigheter skjuter man ifrån sig. Den fackUgavetorätten mot entreprenad är en sådan fråga, trots atf den handlar om gråeller svarta entreprenörer som inte håller sig till arbetsmarknadens regler.Det förhåller sig nästan tvärtom när det förändras hela industrisystemet. Det skall vara entreprenörer eller konsulteri en eUer annan form i nästan varje företag. Den gamlaindusfriförbundsprincipen på den fackliga sidan håller på att slås ut helt. Detär konsulter och entreprenörer om vartannat på nästan varje storindustri. Dettakommer att mer och mer likna framöver. Jag kan tänka mig ett enormtkaos i nästa steg och inte ordning, reda och samordning. Vi har från vpkföreslagit att den fackliga organisation som befinner sig på arbetsplatsenborde ha en ordentlig vetorätt, så att företagen inte i onödan och medkortsiktiga vinstmotiv anlitar entreprenörer, konsulter och annat utan försökerha en fast och kunnig organisation inom sina egna väggar. De exempel på sådanverksamhet som vi sett är avskräckande. Sedantill förtroendemannalagen och de regionala fackliga förtroendemännen. Denfrågan har varit uppe och vinner av någon anledning inte gehör hosden socialdemokrafiska regeringen och majoriteten i utskottet. finns dettre motioner där socialdemokrater föreslår att de regionala fackligaförtroendemännen skall ha fillfrädesrätt och att kostnaderna för denverksamheten skall betalas genom en arbetsgivaravgift. Vpktycker återigen att det är rätt och riktigt. Eft argument som jag tror ärmycket viktigt är hämtat från arbetsmiljöns område. Sedan fackföreningsrörelsenoch arbetarrörelsen gick till attack mot de dåUga arbetsmiljöerna har de storaföretagen, där fackföreningsrörelsen är relativt stark, tagit bort de sämstaarbetsmiljöerna, men i de små företagen är def fortfarande problem. Jag tror -ja, jag är nästan bergsäker på det - att ett starkt fackligt arbete också är enbra garanti för att de allra sämsta arbetsmiljöerna försvinner. Det ärytterligare ett skäl fill att bifalla kravet. AttMBL behöver ändras är det infe bara vpk som anser. Vi vill också ersätta MBLmed en rättighetslag. Docent har i en avhandling för inte sålänge sedan pekat på att def behövs - medbestämman-delagsfiftningen ärotidsenlig; infe minst gäller det lagen om anställningsskydd, som är nästaärende på föredragningslistan. Jag tänker då på bolagiseringen, hur de formerför styrning av företagen som SAF fillämpar gör att de fackligaorganisationerna kommer i efterhand. Därför behöver arbetsrättslagstiftningenverkligen förändras. Den måste ersättas med demokratiska rättigheter förarbetarna. Vi måste i en första omgång försvaga kapitalets positioner, och dåmåste man överge klassamarbetsandan. I den andan är vpk;s reservationer tilldet här betänkandet skrivna. Jag yrkar bifall till dem. 106 (); Att vara utskottets talesman i en debatt om betänkandet ommedbestämmande är ungefär som att stå i en grupp blåsare: på den högra sidanblåser i domedagsbasunen, och på den vänstra sidan blåser vpk;srepresentant i revolutionstrumpeten. Folkpartiefs och centerpartietsrepresentanter är också utrustade med blåsinstrumenf, låt vara atf derasinstrument inte är lika högljudda och att de infe tar i lika hårt utan mersällar sig till oss socialdemokrater. Så har jag upplevt inledningen av den härdebatten. I betänkande nr 8 ommedbestämmande behandlar utskottet 23 motioner. Vi har 17 reservationeroch ett särskilt yttrande. MBLär "grundbulten" i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Som beskrivspå s. 5 i betänkandet består lagen av två grupper av regler. Denena gruppen utgörs av avsnitt som till stora delar hämtats från tidigarelagstiftning. Det är reglerna om föreningsrätt, reglerna om parternasförhandlingsrätt, bestämmelserna om kollektivavtal och fredsplikt, bestämmelsernaom medling i arbetstvister och även reglerna om skadestånd och andra påföljder.De bygger i viktiga delar på äldre lag. Denandra gruppen av regler hör till det genom MBL införda regelsystemet förarbetstagarnas medbestämmande. Det är kring den senare gruppen av regler somdebatten står som hetast. Det är den vi i de flesta fall har i åtanke då vi idagligt tal pratar om medbestämmandelagen. Men det är viktigt att komma ihågaft mycket i medbestämmandelagen är hämtat ur tidigare lagstiftning på detarbetsrätfsliga området. Lagenhar både genom sin egenvikt och genom de avtal som träffats på basis av den,alltså både när det gäller medbestämmandet och när def gäller avtalen om desstillämpning, en vittgående betydelse för alla i arbetslivet då den gäller fördet mesta som rör förhållandet arbetsgivare-arbetstagare. Närdet gäller medbestämmandedelen utgår lagstiftaren från att löntagarnasinflytande och medbestämmande skall utövas genom de fackliga organisationerna.I de medbestämmandeavtal som ingåtts utvecklas närmare hur inflytandet förlöntagarna över det dagliga arbetet kan utvecklas. Isynnerhet men, som jag inledningsvis antydde, också ochcentern, om än i mer begränsad omfattning, har återkommit med motionsförslagsom till sin konsekvens skulle komma att urholka lagen och minska dessbetydelse för arbetstagarna. Medsamma regelbundenhet återkommer vpk med krav på sådana förändringar somegentligen skulle innebära ett systemskifte här i landet. harför från talarstolen framfört dessa uppfattningar. Lagenhar nu gällt . Med anledning därav har utskottet, som här har sagts,hört arbetsmarknadsorganisationerna om deras erfarenheter av de gångna tio årenmed medbestämmandelagen, vilket redovisas i utskottets betänkande. Vidde hearingar som hållits har inga krav på så genomgripande förändringar avlagen rests som resp. vpk framför i motioner och reservationer.Däremot har man framhållit värdet av att den omfattande lagstiftning somonekligen infördes på 1970-falef givits tid att stabiliseras. Kritik harvisserligen framförts, men den har då gällt enskildheter i tillämpningen avlagen. På betydande områden eftersträvar de fackliga organisationernauppenbarligen fortsatt arbete med avtalslösningar. Lars-OveHagberg belyste helt en fråga som jag inte mer skall återkomma till i mittinlägg och som gällde def koncernfackliga området. Det var just på det områdetsom de fackliga representanterna, åtminstone från LO-sidan, tills vidare villejobba vidare med försöken aft lösa problemen avtalsvägen. De hade den klartuttalade uppfattningen att den bästa lösningen på de problem som finns ikoncernen - de fog också upp problemet i nordiskt perspektiv - vore att träffaavtal. De insåg att def fanns problem att Därmed är inte sagt att det för framtiden är uteslutet medlagstiftning, om det långsikfigt visar sig omöjligt att komma fram avtalsvägen. Hur vi mer långsiktigt ser på utvecklingen av arbetsrättenskall jag ta upp Utet . Med vad jag nu har sagt yrkar jag avslag påreservationerna 1,2 och 3, På ett stort och viktigt område är de borgerliga parfiernaense. Det gäller förhandling och information i de små företagen. Här vill de,som jag ser det, begränsa de anställdas rätt att få stöd av sin fackligaorganisafion i medbestämmande- och inflytandefrågor. Som jag tidigareframhållit är grundtanken i medbestämmandelagen att medbestämmandet ochinflytandet skall utövas genom de anställdas fackliga organisationer. Fråganär då hur detta inflytande skall kunna utövas på mindre arbetsplatser, däringen lokal arbefsplatsanknuten organisafion finns eller kan bildas på grund avatt företaget och arbetsplatsen är så liten. Av visst intresse i sammanhanget kan vara att göra klartför sig vad en fackförening är, hur den fungerar och vilken konstitution denhar.