prot · GB09112 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:112 Förhandlingarna leddes av andre vice talmannen. 1 §Justerades protokollet för . 2 §Svar på interpellation 1987/88:233 om hjälparbetet i , har frågat utrikesministernvad nu gör och kan göra för att medverka fill atthjälparbetet kan fortsätta oavbrutet och att förhandlingar om en fredliglösning kan komma till stånd mellan de stridande parterna.Interpellationen har överlämnats till mig. Läget i är mycket allvarligt.Svälten, som följt pä den svåra torkan, förvärras av ökande krigsakfivitet ilandets norra delar. I huvudsak kan jag alltså instämma i av läget. Alltsedan inledningen av hjälparbetet under hösten 1987har livsmedelstransporterna försvårats på grund av överfall och andrakrigshandlingar i provinserna . vädjadeInternafionella röda kors-kommittén, med stöd frän bl. a. , om öppnavägar för hjälpsändningarna. Det militära trycket från motståndsrörelserna hardärefter ytterligare ökat. Senast föranledde offensiven i i början avapril den etiopiska regeringen att med hänvisning till säkerhetsläget fillsvidare stoppa de internationella hjälporganisationernas arbete och närvaro iområdet. Att svälten får bli en bricka i spelet i detta krig är upprörande. Åregeringens vägnar har jag påtalat att beslutet att utestänga internationellahjälparbetare kommer att få ödesdigra konsekvenser för de hjälpbehövandé. Detär fruktansvärt att det förvärrade konfliktläget på detta vis tillåts gå utöver den av torka och svält redan hårt drabbade befolkningen. har pä flera sätt försökt påverka den etiopiskaregeringen att ompröva sitt beslut att stoppa hjälparbetet. efterbeslutet uppvaktade t. ex. ambassadör i skriftligenansvarig etiopisk myndighet, varvid han bl. vädjade om en omprövning avbeslutet. Denna uppvaktning gjordes även på övriga västhga och neutralagivarländers vägnar. Vid uppvaktningen betonades särskilt angelägenheten av attåtminstone FN-organisationerna och Internafionella röda kors-kommittén på egen 1987/88:1122 maj 1988 Om hjälparbetet i , m. m. risk och iegen regi tilläts fortsätta sitt arbete. Härefter har biståndsgivarna på olika sätt verkat för atthjälparbetet åter skall tillåtas i full utsträckning. a. besökte FN:sgeneralsekreterares personlige representant. , förendast någon vecka sedan. Dessa humanitärt grundade framställningar har redanvunnit visst gehör och vår förhoppning ar att omständigheterna i området pånytt snart skall medge att hjälparbetet kan komma i gång i full utsträckning. Den har avsatt ca 150milj. för insatser mot svälten i . De svenska bidragen harhuvudsakligen kanaliserats via enskilda organisationer - särskiltinternationella röda kors-kommittén - detta för att om möjligt nå utsattamänniskor varhelst behoven finns, också i konfliktområdet. Den andra delen av fråga avser Sverigesmöjligheter att medverka till att förhandlingar om en fredlig lösning kommertill stånd. Just mot bakgrund av vårt långvariga biståndsarbete är detnaturligt att den uppmärksamt följer utvecklingen ikonfliktområdet, bl. a. i syfte att närhelst ett lämpligt tillfälle erbjudsverka för att en fredlig lösning kan uppnås. Vi har från svensk sida vidupprepade tillfällen givit uttryck för vår beredvillighet att bidra till enprocess som kan leda till fred om parterna markerar sin vilja för detta. Tyvärrhar något entydigt besked i denna fråga inte lämnats från någon sida. Situationen i är mycket svär. Idet läget är det viktigt att inte reagera med uppgivenhet utan att på olikasätt och genom olika kanaler försöka bidra til! en fredlig utveckling ochförbättrade levnadsvillkor för den etiopiska befolkningen. 2 (): Först vill jag tacka biståndsministern för svaret. Som det sägs i svaret är läget i mycketallvarligt. Torkan, svälten och framför allt det nu långa kriget, som juskapat hundratusentals flyktingar och skövlat , har orsakat enkatastrofsituation. Min interpellation handlar om vad gör och kan göraför att medverka till att hjälparbetet kan fortsätta oavbrutet och vad vi görför att förhandlingar om en fredlig lösning komnier till stånd mellan destridande parterna. Den första delen av interpellationen blev myckettillfredsställande besvarad. Biståndsministern framhåller att på flerasätt sökt påverka. Det tycker jag är utomordentligt bra. Den andra delen av interpellationen handlar om hur självaorsaken till en stor del av svälten och katastrofsituationen skulle kunnaundanröjas, hur man med andra ord skulle kunna åstadkomma fred. Jag måste sägaatt jag är en aning besviken på den delen av svaret. Den är tyvärr mindreutförligt besvarad. beslöt om en federationmellan och under självstyre. blev detta formelltgenomfört. införlivades successivt i , vilketstrider direkt mot generalförsamlingens överenskommelse. Befolkningen i , när formellt blev införlivat, starkt emot införlivandet, ävende som tidigare hade förespråkat en federation med Efiopien. Mänga av dem som förespråkade federation tvingades bli politiska flyktingari samband med införlivandet. Motståndsrörelsen tog till vapen 1962. har detrått ett krig. Den etiopiska armén har bekämpat den eritreanska befolkningen.De senaste 13 åren, sedan störtades, har det handlat om ett rentterrorkrig mot civilbefolkningen. Självfallet är detta till en stor del skuldentill svältkatastrofen. Det är av utomordentlig betydelse att kriget upphör ochatt det eritreanska folket självt får avgöra sin egen framtid. Om detta finnsinte en rad i biståndsministerns svar utan bara några kryptiska meningar om attvi vill bidra till en process som kan leda till fred om parterna markerar sinvilja. Biståndsministern hävdar också att parterna i konflikten inte har lämnatnågot entydigt besked. Jag skulle därför vilja fråga biståndsministern: Vad ärdet parterna skall markera sin vilja för? Vad är det för villkor den svenskaregeringen ställer för att kunna uppfatta att parterna markerar sin vilja förfredsprocessen? Det är väl känt att inte på något sätt vill förhandlaom en fred. Man anser att motståndsrörelsen EPLF helt enkelt är ett gängbanditer som man således inte behöver förhandla med. Däremot har EPLF sagt sigvara villig att låta den,eritreanska befolkningen själv avgöra sin framtid,även om man i och för sig har tagit ställning för ett självstyre. Jag tyckerdet skulle räcka som kriterium för ett entydigt besked om en process som kanleda till fred att EPLF är villig att förhandla och diskutera hur befolkningeni skulle kunna få möjlighet att bestämma över sin framtid. Vad tycker den bör ske i Efiopien - ärdet förhandlingar som avses? Är den i så fall beredd atttrycka på den etiopiska regeringen för att förmå den att sätta sig ner ochinleda förhandlingar med motståndsrörelsen? I interpellationen säger biståndsministern också attregeringen följer utvecklingen i regionen. Detta uttalande är till intet förpliktande. I skrev Afrikaexperten att avgörandet nu förefaller att vara nära i . 'De senastemånaderna har visat att EPLF har haft förmågan att vinna betydande militärasegrar, och sålunda kan det hända att det blir ett militärt avgörande inomkort. Mot bakgrund av att har ett långvarigt engagemangi och även i har vi ett särskilt ansvar för att fred kommertill stånd. Det vore mycket beklagligt om skulle komma att anklagas försvek, om vi genom bristande agerande skulle hamna vid sidan om i utvecklingen. Det har varit krig , varav detunder har varit ett rent terrorkrig. Jag hoppas att här och skulle vilja klargöra att regeringen avser att göranågot mer än att följa utvecklingen. Om hjälparbetet i , m. m. Det är alldeles riktigt som att detta är ett mycket upprörande krig som har pågätt mycket länge ochatt det dessutom är svårt att se någon lösning på det. Då kan man fråga sig:Kan göra något direkt? Om hjälparbetet i , m.m. Vad vi har gjort och vad vi kommer att fortsätta att göraär att till den etiopiska regeringen, liksom till motståndsrörelsen, framföraatt svälten inte får utnyttjas i krigföringen, att vi har en beredvillighet attställa upp och hjälpa fill i en process som skulle kunna leda till fredligaförhållanden. Men det är här jag konstaterar att vi inte kan göra detta omingen önskar vår medverkan. Vi har åtskilliga gånger framfört vår ståndpunkt tillsamtliga parter i konflikten. Vi har också sagt att man kan se oss som enförmedlande part i det här sammanhanget, om parterna själva så önskar. Senastvid mitt besök i hade jag tillfälle att diskutera både medutrikesminister och med statschefen om Eritreafrägan. Man kan också fråga sig: Kan vi internationellt göranågonting? Det internationella samfundet borde uppmärksamma konflikten i norraAfrika mer än vad som sker - det håller jag med om. Sedan kan man funderaöver i vilka fora arbetet skulle kunna ske. Tyvärr har FN inte visatsig vara särskilt framgångsrikt när det gäller att få till stånd en lösning påden här typen av konflikter. Problemet - enligt vad vi har fått fram - är attingen av parterna är beredd att gå in i en förhandlingslösning. Det vi då kangöra är att arbeta med långsiktigt förtroendeskapande åtgärder för att förankraprincipen om förhandlingar och förhandlingsuppgörelser, att kartläggakompromissviljans gränser och därmed försöka, lägga en grund för ett närmandemellan parterna. Det är ändå där det hela måste börja. Detta är riktmärket för den svenska inställningen iEritreafrägan, och det bör det vara även framgent. 4 (): Uppenbarligen är den synändå att det borde komma till stånd någon förhandlingslösning i konflikten. Dåställer jag mig fortfarande undrande till vad det är som vi från vår sida harsett av EPLF:s agerande som skulle tyda på att EPLF är motståndare till enförhandlingslösning. Man har fakfiskt vid ett flertal tillfällen sagt att manvill få fill stånd en diskussion där de eritreanska människorna själva fårbestämma över sin egen framtid. Man är alltså inte i första hand intresserad avatt villkorslöst få igenom sin egen ståndpunkt om självständighet. Det råder inget tvivel om att det är den etiopiskaregeringen som har motsatt sig förhandlingar. Av det skälet vill jag återigenfråga biståndsministern om den skulle kunna tänka sig attutnyttja sina kanaler och utöva påtryckningar på den etiopiska regeringen föratt förmå den att sätta sig ned vid förhandlingsbordet. Det skulle vara avutomordentligt stor betydelse, och det skulle också vara ett sätt för oss attta det ansvar som jag menar att vi har när det gäller konflikten mellan Eritreaoch den etiopiska regimen. Man kan ana en annan ståndpunkt i svaret. Jag hoppas attLena kan motbevisa mig på den punkten. I svaret tas inte ställningför den eritreanska befolkningens rätt att själv få bestämma över sin framtid.Vad är det för fel på den principen? Det kan föda en misstanke orn att densvenska regeringen i själva verket har tagit ställning för i denna konflikt, om inte regeringen agerar för att få till stånden fredlig lösning baserad på principen om självbestämmande för den eritreanskabefolkningen. tar framför allt ställning för att defattiga, utsatta människorna i skall få fred. Jag menar dåbefolkningen i hela , även i de norra delarna inkl. . Det är detviktiga. Man kan knappast lösa konflikten genom att säga att den ena parten harrätt. Här måste man förhandla. Det har vi framfört till den etiopiskaregeringen. Jag nämnde förut mitt besök i . Vihar också haft besök här frän , och vi har dä framfört sammauppfattning. Vi har sagt samma sak till de olika befrielserörelserna i Eritrea.Det finns alltså fler befrielserörelser i . EPLF är inte den enda. Vi har kunnat konstatera att det dess värre råder brik påförhandlingsvilja. Vi har sagt att man bör ompröva den inställningen, t. ex.inom den etiopiska regeringen. Man har där lagt fram förslag om en nykonstitution som möjliggör en viss autonomi för olika regioner. Det borde varaen utgångspunkt för att kunna föra diskussioner. Man bör ta fasta på defaktiska omständigheterna. Detta med den nya konstitutionen är en sådan omständighet.En annan är den utbredda svälten, som borde leda till att båda parter låtermänniskors överlevnad gå före kriget. 6 (): Jag instämmer i formuleringen i statsrådetssvar, att svälten aldrig får bli "en bricka i spelet i detta krig".Alla former av agerande som förhindrar hjälparbete att äga rum ochhjälpsändningar att komma fram till och övriga drabbade områden iEtiopien måste naturligtvis fördömas. Därvidlag råder ingen skillnad i meningmellan mig och biståndsministern. Jag noterar också ett annorlunda tonfall ibiståndsministerns senaste inlägg, jämfört med det i interpellationssvaret,beträffande möjligheten av en förhandlingslösning i Efiopien. Det ärtillfredsställande att ana att regeringen kanske kommer att slå in på ett nyttspår för att verkligen ta itii med en av de viktigaste orsakerna tillsvältproblemet och katastrofsituationen, nämligen kriget. Jag.hoppas att såblir fallet. Detta krig har pågått i snart tre decennier. Orsaken tillkriget ligger i att i strid rhot FN-beslutet införlivade Eritreamed . I FN-beslutet nämns att federationen mellan och Eritreai huvudsak skall gå ut på gemensamt samarbete eller, etiopisk överhöghet närdet gäller försvär, utrikesaffärer, valuta, utrikeshandel och andra saker. Detvore naturligtvis mycket positivt om man kunde nå tillbaka till en sådansituation och att detta alternativ, det nu över tre decennier gamla FN-beslutet,kunde utgöra en möjlig modell för en framfida lösning av konflikten mellanEtiopien och , där det väsentliga är att den eritreanska befolkningenhar rätt till självbestämmande. Därför vill jag till slut upprepa min frågafill biståndsministern om den eritreanska befolkningens rätt tillsjälvbestämmande: Vad anser regeringen om detta? Om hjälparbetet i , m. m. Prot.1987/88:112 Anf. Om hjälpinsatser för ' folk För att svara på villjagsägaattdet ärså att den erkänner stater. Vi ger intenågot erkännande åt olika rörelser. Denna principiella inställning innebär inteatt vi frånkänner ett folk grundläggande fri- och rättigheter.- Vad gäller deneritreanska befolkningen vill vi naturligtvis ha en lösning som fullttillgodoser dess grundläggande fri- och rättigheter. Överläggningen var härmed avslutad. 3 S Svar på interpellation 1987/88:238 om hjälpinsatserför folk har frågat på vilket sättden är beredd att medverka internationellt och genom egnainsatser för ökad humanitär hjälp fill det afghanska folket samt vilkenberedskap regeringen har för att så snart läget medger kunna medverka i ettåteruppbyggnadsarbete i det svårt sargade landet. lämnar ett omfattande stöd till flyktingar genomFN:s flyktingkommissarie och Världslivsmedelsprogrammet. Efter Sovjetunionensinvasion i har även lämnat direkta humanitära bidrag omtotalt 80 milj.kr., huvudsakligen genom FN:s flyktingkommissarie och enskildaorganisationer, till de afghanska flyktingarna i . har ävenbistått den krigsdrabbade afghanska civilbefolkningen med humanitär hjälp omtotalt 70 milj. kr., bl: a. mat och mediciner, som förmedlats av Svenska Afghanistankommitténoch . utför ett utomordentligt gott arbete.Ungefär 80 % av de mediciner som når av gerillan behärskade områden kommer frånkommittén. välkomnar efter många års förhandlingarde avtal som har ingåtts i . Dessa avtal utgör.ett första steg mot enlösning av konflikten i . Avtalens främsta innebörd är att desovjetiska ockupationstrupperna skall lämna landet. Det internationella givarsamfundet, inkl. FN-organen, ärnu i färd med att förbereda repatrierings- och rehabiliteringsinsatser.Regeringen har redan aviserat att är berett att fortsätta ochytterligare utvidga stödet till det afghanska folket. Mina intryck från mitt besök i nyligenunderstryker oklarheten i den politiska situationen. Det är omöjligt att nusäga när flyktingarna kommer, att börja återvända. Ett omfattandeförberedelsearbete för de mycket stora insatser som erfordras har dock inletts. När insatser i blir möjliga kommer såväl detpolitiska läget som säkerhetsfrågor att kräva att biståndet samordnas inom FN:sram. För detta talar även effektivitetssynpunkter. Frän svensk sida har visedan länge betonat vikten av en stark samordning på hög nivå inom FN. Dettatorde bäst ske genom att en särskild FN-samordnare utses. I årets budgetproposition (prop. 1987/88:100 bil. 5) har regeringen förutsett stora och ökande behov av insatser till förmånför det svårt drabbade afghanska folket. Utrymme finns därför inom i förstahand katastrofanslaget för extra bidrag till FN och enskilda organisationer förrepatriering och återuppbyggnad. I kontakter med FN och potentiella givarländerverkar för en stor internationell uppslutning för att tillfredsställade omfattande hjälpbehoven i . Om hjälpinsatser för folk 9 (): Jag ber att få tacka biståndsministern för svaret på mininterpellation. åttaåriga ockupation av det här fattiga ochunderutvecklade landet i är ett av de värsta exemplen påkränkning av folkrätten och brott mot mänskliga rättigheter som världshistorienkänner. 12 000 av 22 000 byar har förstörts eller övergivits.Skördarna i landet har minskat i genomsnitt. Sekelgamla och mycketsinnrika underjordiska vattenledningar har förstörts i många torrområden. brutala krigföring har drabbat stora delarav civilbefolkningen. Värst utsatta är barnen. På Röda korsets sjukhus i denpakislanska gränsstaden har jag med egna ögon sett barn medsönderskjutna ansikten och barn med avslitna armar och ben. Flera bedömare varnar nu för en massvält som hotar attdöda ännu fler människor. beräknas ca 1 miljon civila offer haskördats i det grymma kriget. Jag är, som också framgår av interpellationen, givetvisväl medveten om det oerhört komplicerade politiska läget i och debetydande svårigheter som föreligger att förutsäga den militära och politiskautvecklingen i landet . Ändå är det väsentligt attredan nu understryka att återuppbyggnad torde bli en avefterkrigstidens största biständsuppgifter. Det är därför väsentligt attomgående planera och förbereda biståndsinsatser som kan sättas in i störreskala så snart tillfälle erbjuds. Viktigt är också att undersöka möjligheternaatt göra insatser även om total fred inte inom överskådlig tid kan skapas ihela landet, något som förefaller osannolikt. Vilka är t. ex. förutsättningarnaatt kunna samarbeta med lokala motståndsgrupper som kontrollerar mindreområden? I debatten har ofta gjorts gällande att blundarför skändliga övergrepp mot , och att vi inte gjorttillräckliga biståndsinsatser för landet. Biståndsministerns svar är mycket klargörande på dennapunkt. Det förtjänar att understrykas att gjort vad som rimligtvis kanbegäras utifrån de förutsättningar som råder i fråga om biståndsinsatser i ettland som befinner sig i inbördeskrig. Man kan t. o. m. påstå att vår humanitära hjälp tilllandet varit synnerligen effektiv. Mycket få biståndsorganisationer har lyckatsbedriva biståndsarbete av något mera organiserat slag inne i . Detär egentligen bara den norska och den svenska och denfranska organisationen som kunnat arbeta inne i gerillansområden. Härförtjänar verkligen Svenska Afghanistankommitténs insatser att Om hjälpinsatser för folk framhållas.Bara har förrnedlat 30 milj. kr. Kommittén driver ett50-tal sjukvårdskliniker och ansvarar för 800 sjukvär-dare.Det är merparten avden befintliga sjukvården i gerillakontrollerat område, som biståndsministernockså påpekar. Dessutom ansvarar kommittén för skolundervisningen för 37 000barn. Därutöver görs stora insatser bland flyktingar utomlands. En första förutsättning för att ett samordnande av deinternationella biståndsinsatser skall kunna komma till stånd är givetvis attSovjettrupperna lämnar . Enligt det avtal som ingåtts i Gefieveskall reträtten vara fullbordad . Även om oklarheten i den politiska situationen ärpåtaglig, måste förberedelser göras för att man skall kunna öka den humanitärahjälpen till . Det kanske allt annat överskuggande problemet - 5miljoner afghanska flyktingars repatriering - kräver också noggrannaöverväganden. Kan flyktingar över huvud taget återvända till hemlandet under nurådande förhållanden? Vad innebär UNHCR:s förberedelser för flyktingarnas återtåg?FN:s flyktingorgan avser uppenbarligen att etablera sig i huvudstadenKabul. Finns det planeroch förutsättningar för flyktingarbete också utanförKabulområdet? Jag vore tacksam för ytterligare någon kommentar kringflyktingproblematiken från biståndsministerns sida. Flyktingproblematiken är naturligtvis denallra största frågan när man skall bistå , sedan det väl har blivitfredliga förhållanden där. Jag vill gärna säga att vi vet en hel del om de flyktingarsom finns i , i området runt . och jag harbåda besökt området, liksom många andra svenskar, och utför ett mycket gott arbete där. Men jag vill erinra omatt det också i den andra riktningen finns omfattande flyktingskaror, nämligeni , och om dem - 2 miljoner tror man de är - vet vi väldigt litet. Denflyktingrepatriering som skall äga rum från är svår nog, men problemenkan vara ännu större i fråga om de flyktingar som finns i , eftersom detinternationella givarsamfundet vet så litet om både deras behov, och derassituation. Så till den fråga som här tog upp - depolitiska problemen med de kontakter som FN-organ måste ha. Det är ju så att flyktingkommissarien måste haförbindelser också med den nuvarande regimen i , detta för att vid enrepatriering kunna bistå och skydda flyktingarna när de flyttar tillbaka tillsina hembyar. Sådant arbete innebär alltid att man måste ha kontakter med allaparter som är inblandade i en.konflikt. Det kan vara regeringar,motståndsrörelser, lokala makthavare, olika lokala myndigheter osv. Det här äringen ny uppgift för UNHCR, så jag tror att de som sköter dessa frågor skall,med sin erfarenhet, kunna hantera också detta. Flyktingkommissariens medverkanvid repatriering av flyktingarna regleras ju också i Genéveavtalen. Härförutskickas de kontakter som skall förekomma med regeringarna i Afghanistanoch . Personligenhar jag den uppfattningen att flyktingarnas återvändande fill hembyarnakommer att ta tid. Först måste säkerhetsläget vara ordentligt känt ochacceptabelt. Sedan måste också en del låt mig säga första sortens biståndsinsatserha gjorts, t. ex. minröjning och byggande av vägar och broar, liksom att deafghanska flyktingfamiljerna skickar någon hem till byn för atf se hur det ärdär och kanske börjar med dessa "första åtgärder". Allt det härinnebär att det hela tar tid. Men med hänsyn till att av flyktingarna iPakistan kommer från de angränsande provinserna i finns det ändåmöjligheter att verksamheten börjar, och börjar på ett sätt som inte riktigtkan kontrolleras av vare sig FN-organ eller enskilda organisationer, utanflyktingarnas egen hemlängtan kommer att avgöra hur snabbt det går. Det viktiga i detta läge är att vi alla - bilateralagivare, enskilda organisationer och FN-organen - är förberedda för detta, ochatt man nu intensifierar förberedelsearbetet. Det är viktigt att FN tarledningen för detta, och vi hoppas att FN snart utser en samordnare på en högnivå. Om älgjakten ovan odlingsgränsen 11 (): Jag vill tacka biståndsministern för det kompletterandeinlägget. Den andra delen av frågan har ju mycket stark anknytningtill det politiska läget. Jag har således full förståelse för agerandet inuvarande situation -själva fysiska tillbakadragandet har ju knappast enspåbörjats. Vi vet att det föreligger nästån total oenighet blandmotständsgrupperna, och det är beklagligt. Det fanns alltså anledning att ställa frågan omflyktingkommissariens roll, med tanke på att det har gjorts uttalanden från denafghanska motståndsrörelsens sida om att man inte accepterar de lösningar ochförslag som har presenterats. Men därom kan vi naturligtvis inte veta särskiltmycket. Det viktiga är att vi utnyttjar alla möjligheter-självfallet då bl. a. genom FN. Det är viktigt att det är FN som har énsamordnande uppgift. Jag är mycket tillfredsställd med att vi nu har enberedskap för katastrofinsatser. Inom överskådlig tid torde det behövassådana. Dessutom måste vi utnyttja varje möjlighet när det gäller att förstärkahjälpen och att slå vakt om det fina svenska arbete som bedrivs av , kraftigt uppbackad av regering och riksdag.