prot · GB0945 · 1987-12-31 00:00:00 — Pådetta sätt kan en avmonopolisering av den offentliga verksamheten genomföras.Den kan också ordnas på andra områden inom den offentliga sektorn. Där den socialdemokratiska politiken beskattar medborgaren ochtillhandahåller en viss typ av service utan inflytande och medbestämmanderättför den enskilde ger den borgerliga politiken valfrihet. Till slut skulle jag viljaställa en fråga med anledning av det som var inne på i sin repliknyss. Han var förvissad om att det, om utvecklingen nu 28 verkligen går mot 15 miljarder i underskott ibytesbalansen, i likhet med 1982 Den ekonomiska politiken på medellång sikt bliren ändring av den ekonomiska politiken. Skall man fatta detta så, att Prot. 1987/88:45 viftar med att det blir en devalvering 1988, kanskeefter valet 1988, om bytesbalansen utvecklas på det sättsom nu anger? 12 ()replik: Det skall inte vara plånboken som bestämmer, sade . Nej, vemhar någonsin förespråkat någonting sådant? I varje fall har inte jag, somföreträder , gjort det. Vidaresade att socialdemokraterna aldrig kommer att acceptera folkpartietsöppenhet för enskilda alternativ. Det var ett väldigt tydligt besked, och detöverensstämmer med det som står i betänkandet. Men det anser jag varafelaktigt, och det påpekade jag redan i mitt huvudanförande. har ännuinte förklarat varför socialdemokraterna är så entusiastiska motståndare tillenskilda alternativ. Varför skall vi konsumenter inte själva få bestämma t. ex.vilken läkare eller sjukgymnast vi skall gå till? Här finns det alltså enavgörande skillnad mellan socialdemokratisk och folkpartistisk politik. Omsocialdemokraterna får fortsätta att driva sin linje, kommer det, tyvärr, attinnebära att vi i får mindre av nytänkande, mindre av flexibilitet ochmindre av egen valfrihet för konsumenten. Detta beklagar jag. Beträffanderegeringens ekonomiska polifik sade att denna sannolikt kommer attändras, om det blir som varnar för i sin senaste rapport.Ja, det kan man ju säga. Inte minst höstens utveckling visar hur väldigtberoende de industrialiserade ekonomierna är av varandra. Politiken i Sverigebör därför rimligen utformas så, att det finns en säkerhetsmarginal - detta föratt undvika att vår polifik slår alldeles fel, om det skulle gå litet sämreinternationellt sett än vad man hoppas på. Jag menar att säkerhetsmarginalen ärväldigt knapp . Omdollarkursen fortsätter att sjunka, klarar vi kanske konkurrenskraftenytterligare . Men förr eller senare, , kommer det att krävasen intern anpassning i hela för att den amerikanska ekonomin skallkunna komma i balans. Detta gäller även . Vi måste alltså åstadkommaförändringar i den ekonomiska politiken så snabbt som möjligt just för att fåden här säkerhetsmarginalen. Annars kan vi överraskas av plötsligaanpassningskrav som det skulle vara mycket svårare att bemöta. Föratt nu hårdra ordvalet något skulle man kunna säga att regeringens ekonomiskapolitik egenfiigen är detsamma som valutaspekulation ochingenting annat. Man spekulerar i en sjunkande dollarkurs, som skall rädda vårkonkurrenskraft. Dessutom avstår man från att snabbt föra fram sådana krav sommöjliggör en intern anpassning - i första hand en rejäl skattereform och enfortsatt avreglering, särskilt inom den offentliga sektorn. ArneGadd har inte sagt ett enda ord om skattepolitiken, som ändå sannolikt är detviktigaste enskilda inslaget i den ekonomiska politiken. Jag hoppas att hanutnyttjar sin sista replik till att redovisa om socialdemokraterna verkligenmenar allvar när det gäller talet om en rejäl marginalskattesänkning. Prot.1987/88:45 Anf. 13 () replik: 'Den ekonomiska politiken pä medellång sikt Herr talman!.Jagvill anföra några synpunkter med anledning av den av framställdafrågan om det är fel med offentligt sparande. Nej, det är det naturligtvis inte- i varje fall inte så länge vi inte har balans i statsbudgeten. Vi har också lagt fram förslag i syfte att åstadkomma enbättre överensstämmelse mellan inkomster och utgifter i statsbudgeten. Men härär det ju inte fråga om ett antingen - eller, utan här är det fråga om ett både- och. Vi behöver således både balans och ett ökat sparande när det gällerstatsbudgeten och ett ökat hushållssparande. Vidare förtjänar det att påpekas att den balans i denstatliga budgeten som synes vara på väg att uppnås åstadkoms till priset avett höjt skattetryck. dras in i form av ökadeskatter i syfte att förstärka budgeten. Ett sparande inom den offentligasektorn ger principiellt sett ett högre skattetryck, med åtföljandesnedvridningseffekter och skattekilar. Det ger ökad makt till fonder ochmindre makt till enskilda individer, medan hushållssparande ger maktspridning,trygghet för den enskilde och en decentrahserad kapitalbildning. Dessutommedverkar ett ökat sparande till att hålla konsumtionsutvecklingen på enrimligt dämpad nivå. Det utgör därför också ett stabiliseringspolitisktinstrument. gav sig inte tid att gå in på någon redovisningav hur de regionala och individuella fördelningsmålen har uppnåtts. Jag utbermig ett svar i det avseendet och ställer på nytt frågan: Är nöjd närdet gäller de regionala balansproblemen - vissa delar av landet utarmas ju påsin mest produktiva arbetskraft, medan andra delar av landet får dras medbostadsbrist, sociala problem och negativa miljöeffekter som ett resultat avden förda, eller rättare sagt icke förda, regionalpolitiken. 14 (vpk) replik: Magister Gadd har erkänt att det finns ettsamband mellan den teknisk-ekonomiska polifiken, den sociala utvecklingen ochmaktpro-blemafiken. Det är bara det att magister Gadd inte vill att vi skalldiskutera dessa saker här. Från socialdemokratisk utgångspunkt tror jag att detär en väldigt farlig atfityd. Det innebär ju att vi får en skenbarneutralisering av nationalekonomin och den ekonomiska debatten, som enbartgynnar bakomliggande borgerliga värderingar. Dessutom omöjliggörs en diskussionom hur sarnhället skall förändras och hur nya idéer när det gäller sättet attse på den ekonomiska politiken skall komma fram. Det är väl ändå viktigt att viför en sådan diskussion, . Det är ju fråga om den utveckling somgäller på ett årtiondes sikt och inte om något fillfälligt tekniskt-ekonomisktproblem som skall lösas på en gång. Om jag får komma med någon betygsättning, utifrån minmycket anspråkslösa ställning som s. k. vägglus - dvs. suppleant i finansutskottet -, vill jag säga att man där har alltför litet av diskussioner om de ekonomiska teoriernas värdemässiga grundval och deras relevans för de praktiska problemen i ett avancerat industrisamhälle . Det skulle inte skada om man resonerade litet mera om sådant i utskottet. Det är i varje fall mitt enkla 30 intryck. Omman, , ser vpk:s reservafion som någon sorts referensram för vår synpå vad en mera långsikfig diskussion i detta avseende bör omfatta, vill jagbara framhålla att jag i inledningen av mitt huvudanförande nämnde -visserligenkortfattat, litet ytligt och helt anspråkslöst - en rad av de ekonomiska tesersom är förhärskande. Jag försökte att på något sätt pröva dem i förhållandefill den empiriska verkligheten. Detta ligger väl ändå inom det schema som ArneGadd ville att vi skulle diskutera här . Det vore bra om han kunde ge sigtid att i någon mån kommentera dessa saker. Jag kan förstå att han inte gjordedet i första omgången - det fanns väl inte med i hans manuskript. Denekonomiskapolitiken på medellång sikt 15 ARNEGADD (s) replik: "Vägglusen" hade en del synpunkter som gälldefinansutskottets arbete. Jag håller helt med om att vi borde diskuteraideologiska och principiella frågor oftare. Men det får inte tränga bort att vifaktiskt har ett arbete att göra. Jag hoppas dock att riksdagsledamotenSvensson, så länge han är kvar i , kommer till utskottet ofta ochbidrar till att vi får en mer allsidig diskussion i utskottet. Ingen harnågonting emot det. Det skulle ingå såväl i underhållningsdetaljen som iutbildningen av oss som bara är magistrar och även mindre än det! har helt rätt i att det är ett dåligt mått på effektiviteten attjämföra golvytor inom barnfillsynen. Men som illustration kan en uppgift om ingen golvyta alls har möjligen antyda att effektivitetsproblemen är sådanaatt man måste fråga sig om verksamheterna i och över huvud tagetgår att jämföra. Hade vi fått en diskussion här om den frågan i stället förytliga kommentarer kring en tabell i statskontorets utredning, hade en delvarit vunnet, tycker jag. Jagsade i mitt inlägg att om bedömningar av bytesbalansensutveckling var rikfiga, skulle det tvinga fram en politisk anpassning. Fråganuppkom då för om vi därmed varslar om en kommande devalvering.Det är inte min sak att över huvud taget i kammaren ha en åsikt i frågan. Jagär övertygad om att den ekonomiska politik som förs onödiggör en devalvering.Man skall inte ständigt och jämt misstänkliggöra andras politiska intentioner,. Jagvill göra ett förtydligande till . Att vi konsumenter skall väljasjälva tycker jag är en mycket sympatisk idé. Men den är riktigt sympatiskförst i ett samhälle där alla konsumenter har ungefär samma ekonomiskamöjligheter att välja. När det gäller barntillsyn, åldringsvård och sjukvård ärdet inte fallet. En mycket grundläggande uppfattning för socialdemokratin äratt fördelningen av sjukvård, barntillsyn och åldringsvård skall ske efterandra principer än vad penningen och plånboken tillåter. Det är synd attfolkpartiet numera har kommit så långt ifrån sin gamla frisinnade tradition somAnne inlägg antyder. RolfKenneryd tog upp frågan om miljön och miljöpolitiken. Om han hade haft tid attlyssna till vad jag redan sagt hade han hört att jag underströk regeringensställningstagande i propositionen, där regeringen för fram miljöfrågorna somcentrala och menar att det är angeläget att använda ordentliga ekonomiskaresurser till dessa. Prot.1987/88:45 Med detta, herr talman, har jagförbrukat min taletid. Jag yrkar en sista 15december 1987 gång bifall till finansutskottets hemställan i betänkande nr5. Den ekonomiska politiken på medellång sikt så attinte avstår från att komma för att diskutera betänkande nr 10. Av den förda debatten framgår attdet råder vissa svårigheter att hålla isär dagens debatt, som skall gällariktlinjerna för den ekonomiska politiken ,från den debatt som vi skall ha och som gäller den konkretaekonomiska politiken som den utformas . Jag inser självsvårigheterna att göra denna åtskillnad. De åtgärder regeringen har lagt fram ihöst för att försöka förverkliga det som diskuteras i propositionenom politiken på medellång sikt har naturligtvis nära samband med de mål ochriktlinjer som där anges. Men jag skall ändå göra ett försök att börja i denänden och diskutera målen och riktlinjerna för den ekonomiska politiken iSverige på något . De övergripande målen för socialdemokrafin är den fullasysselsättningen, arbete åt alla, och att skapa sådana förutsättningar att virättvist kan fördela en växande kaka, en växande totalproduktion. Då står detklart att för att klara det måste vi också utföra en rad andra uppgifter: Vi bör försökabehålla jämvikten i de löpande utrikesbetalningarna, eftersom trygghet i detlånga loppet inte kan bygga på lån. Vi måste uppnåen lägre inflation än den vi har haft . Inflationen omfördelarpå ett slumpmässigt och orättvist sätt; den urholkar konkurrenskraften ochriskerar därför att slå ut jobb och skapa underskott i våra utrikesbetalningar, För att få tillstånd en god konkurrenskraft, som både värnar jobben och reallönerna räcker detinte med den låga inflationen. Det krävs också en stark utveckling ochförnyelse av vårt näringsliv. Det måste vara mer lönsamt att investera i nyteknik och utvidgad produktionskapacitet än i mer eller mindre improduktivafinansiella tillgångar. Detta kräver isin tur bl. a. starka statsfinanser, så att inte budgetunderskottets finansieringdriver upp ränteläget eller negativt påverkar investerarnas förväntningar omframtiden. Om vi har tolkat den borgerligareservationen rätt, råder det i en relativt stor enighet om att vibör försöka uppnå dessa mål med den ekonomiska politiken, dvs. fullsysselsättning, god tillväxt, balans i utrikesbetalningarna, sundastatsfinanser och en god lönsamhet på produktiva investeringar. De är alltihopviktiga mål för den ekonomiska polifiken. Däremot är det också lätt attkonstatera att denna enighet om målen inte precis avspeglar sig i samma enighetom de vägar vi skall använda för att nå fram. Det är klart att det vore enfördel och en styrka för , nu när vi går in i kärvare tider, när nyastormmoln hopas vid de internationella horisonterna, att vi också hade kunnatskapa större enighet kring medlen och utformningen av den ekonomiska politiken.Syftet med sådana här diskussio- ner ärdärför att försöka utröna vari skillnaderna består och om större samstämmighetkan uppnås. I det avseendet har jag föga hopp om . Hanhöll ett i vanlig ordning ganska arrogant anförande, där han med oerhörd energihävdade att skattesänkningar är universallösningen på de flesta av våraekonomiska problem. I övrigt hann han med en attack mot ATP-systemet. Det varett eko av högern . Det är möjligt att det kommer att hörasstarkare . Han gjorde en ännu mer svepande attack mot den offentligaverksamheten, som dömdes ut i relativt traditionella ordalag. Jag fann mycketlitet konstruktivt i det sättet att analysera ekonomiska problem. Ännu mer anmärkningsvärt var att avslutademed att utropa den borgerliga reservationen till finansutskottets betänkandetill att vara en hyllning av den moderata politiken. I och för sig är det intemin sak att ha synpunkter pä översittarfasoner frän sida gentemotfolkpartiet och , men jag undrar ändå vad man tycker om att göra engemensam reservation till uttryck för ett partis politik. På en punkt vill jag dock rikta en fråga till LarsTobisson. När han attackerade ATP sade han att det inte fanns något annat skälän det rent socialistiska för att höja ATP-avgiften . Bakomdetta förslag står nu även och . Jag måste fråga: GårLars så långt i den utmanande attityd som han väljeratt ha, att han inrangerar och idet socialistiskablocket, som det kallas, eller vad menas med detta utfall? Jag skall återkomma till teori omskattesänkningarnas välsignelse och även till hans påståenden - som jag tolkardet - att nyliberalismen lever och har god hälsa. förde, också i vanlig ordning tycker jag, ettlågmält och intressant resonemang om ekonomiska problem. Men jagtycker hon hamnar alldeles fel i sina slutsatser. Det är bra att vi anser att ett problem för inte bara är inflationstakten, utanockså att vi haft en period där tillväxten i alltför hög grad har byggt påökning av den privata konsumtionen. Vi har haft en i hög grad konsumtionsleddtillväxt, och kapitalbildningen har därmed blivit för liten. De medel anvisar skulle vara sänkt skatt,lägre räntor och större dynamik genom det vanliga kravet på avregleringar ochhögre produktivitet. Låt mig bara säga till , och den synpunkten kanriktas även till , att jag tycker att de borgerliga företrädarnaallvarligt undervärderar dynamiken i den svenska ekonomin. Mindre partsbundnaoch mera oberoende iakttagare av ekonomi har tvärtom kunnat konstateraatt vi har den mest flexibla och bäst fungerande arbetsmarknaden i ,att svensk industri har lyckats med en omstrukturering och förnyelse som saknarmotstycke i och att faktiskt också den av er så förtalade offentligasektorn på åtskilliga områden visar en effektivitet och förnyelseförmåga somdefinitivt står i hög internationell klass. Jag tycker alltså att man nedvärderarvad som uppnåtts. Det hindrar inte, vilket jag skall återkomma till, att merkan göras på området. Sänktskatt och lägre räntor är det andra medlet. Jag måste fråga hur Den ekonomiska politiken på medellång sikt 3 protokoll 1987/88:45 Den ekonomiska poli' tiken på medellång sikt hartänkt sig detta. Hon säger att en väg att sänka räntorna är att slopavalutaregleringen och öka importen av kapital. Jag håller med om att detantagligen - åtminstone kortsiktigt - skulle pressa ned räntorna. Men hurskulle detta leda till ett ökat sparande i , ? Det betydermöjligtvis att vi importerar sparande, sänker räntorna och försämrar sparandetsvillkor och faktiskt för medborgarna döljer den sparandebrist vi har. Det ärdärför jag vänder mig mot det som en lösning på våra akuta ekonomiska problem.När jag talat om att avveckla det som återstår av valutaregleringen är det inteför att det skall användas till att i en akut situation dölja de problem somlandet har, nämligen en sparandebrist. Det blir ännu värre när säger attkonsumtionen är för hög, att det skall avhjälpas genom en kraftigskattesänkning och tydligen också genom en kraftig ökning av bidragen tillhushållen, framför allt den vårdnadsersättning på sammanlagt 9 miljarder kronorsom man föreslagit från de borgerliga. Jag kan inte förstå annat än att detskulle vara så kraftigt stridande mot den insikt som ändå säger sigha att vi haft för mycket privatkonsumtion i . Kraftiga skattesänkningaroch stora bidragsökningar måste rimligen leda till att denna konsumtion, ivarje fall , måste öka väsentligt. Tillsammans med ettkraftigt ökat budgetunderskott måste detta rimligen i sin tur pressa uppräntorna och ytterligare minska sparandet i landet. Det hade varit bra omdiskussionen om den långsiktiga ekonomiska politiken hade förts med mindrekortsiktiga hänsyn till de populära frågor man tänker sig föra fram i nästa årsvalrörelse. Men det är inte första gången hamnar i denna konfliktmellan i och för sig riktiga insikter och kortsiktig valtaktik. driver en helt egen linje. Han är en ensamstjärna på ljusårs avstånd ifrån sina borgerliga kollegor som ochWibble. Han måtte förskräcka inte bara genom att hävda att detråder en hög materiell standard i - vi släpar oss ju fram på fattigdomensbrant enligt vad man hör från - utan också när han säger att viframför allt måste ha balans i statsbudgeten, vilket motsätter sig.För att politik skall gå ihop måste vi ha ett underskott istatsbudgeten, i varje fall så länge ATP ger något som helst överskott. Sedan kanar det i väg för Kenneryd när han säger att dennabalans i budgeten skall uppnås genom att man skall sänka skatten och ökastatsutgifterna. Han har ett skatteprogram som såvitt jag förstår möjligeni vissa avseenden kan dela med kommunisterna, och då blir detnästan skrattretande när han avslutar sin tiradmed att yrka bifall till dengemensamma borgerliga reservationen. Om Kenneryd skulle hamna någonstans voredet väl hos , om man ser till det konkreta innehållet i centernspolitik. Det enda som saknas är väl att socialisera affärsbankerna, men det ärväl för att ni har era egna banker, som kallas för föreningsbankerna, som niär nöjda med läget. Jag måste också säga några ord till , somhamnat i ett litet ofruktbart läge. Han hävdar att den obalans vi har iekonomin, den snabba konsumtionstillväxten - som tydligen också Svenssonhar observerat -inflationen, ja, det allra mesta skulle bero på spekulation ochöverkonsumtion från de välsituerade. Därför vänder han sig mot det han kallarborgerliga ekonomersom styrda av sina värderingar och t. o. m, hyrda av kapitalintressena hävdaratt löneutvecklingen har något samband med konsumtionsutveckling ochinflation. Jag antar att inrangerar mig antingen bland deborgerliga ekonomerna eller bland de hyrda ekonomerna. Jag vill då hänvisa till två skrifter som jag tycker attJörn skall studera. Den ena är författad av , ,, LO, och , , Den heterFOS-rapporten efter sina författares initialer. I denna skrift sägs att denhelt övervägande orsaken till prisstegringarna i ärlönekostnadsutvecklingen. Det har jag också kunnat konstatera - fakfiskt utanatt ta emot några pengar från näringslivet. Den andra skriften är LO-ekonomernas höstrapport. Därkonstateras att det arbetande folkets realinkomster efter skatt har ökat med5-6 % . Det sägs också att om vi skall kunna undvikaen uppskrivning av kostnader och priser så bör lönehöjningarna hållas på ennivå av . Detta säger med i spetsen. Jag nämner dessa namn därför att har enannan kamrat i denna genre som heter Grassman och som hävdar att maninte skall se pä innebörden i analysen utan man skall se efter varifrånvederbörande kommer, vilken politisk etikett man kan sätta på vederbörande. Dettaskall avgöra om man skall sätta någon tilltro till vad vederbörande ekonomuttalar. Det är en ofruktbar attityd; analysera i så fall hellre vad de av mignämnda ekonomerna säger. uppehöll sig mycket vid att skattetrycketstiger i . Jag skall gärna erkänna att vi inte har lyckats med det målvi ställde upp 1985, att hålla skattetrycket oförändrat under mandatperioden.Det har stigit med mätt som andel av BNP. Detta visar,säger de borgerliga, att det finns gott om utrymme för skattesänkningar. Men om man granskar siffrorna närmare finner man att den allra störstadelen av skattetryckets ökning förklaras av annat än beslut om skattehöjningar.Den främsta orsaken är den snabba lönestegringen, som tillsammans med en ökadsysselsättning har ökat löneandelen iekonomin, och detta har höjt skattekvotenmed . av skattekvotens höjning förklaras avatt skattein-täkterria från företagen har stigit. Det har inte skett på grundav beslut om skattehöjningar utan på grund av goda vinster och beroende på attföretagen har valt att disponera sina vinster i boksluten, framför allt år1986, på ett sådant sätt att de faktiskt betalar mer i skatt. I efterhandkommer de antagligen att beteckna detta som ett misstag. Ytterligare en knapp procentenhet av skattekvotens ökningberor på att den snabba ökningen av konsumtionen har gett oss ökademomsintäkter vid oförändrad nivå. Summerar vi de här effekterna får vi ungefär 3,5procentenheters ökning av skattekvoten. Det återstår med andra ord ungefär enhalv procentenhet, som beror på politiska beslut om höjda skatter. Det är frågaom en del höjningar av de indirekta skatterna samt en mindre höjning av uttagetav arbetsgivaravgifter. I flera av dessa skattehöjningsbeslut harriksdagsmajoriteten sträckt sig över blockgränserna. Den ekonomiska politiken på medellång sikt Den ekonomiska politiken på medellång sikt I själva verket har skattesystemet under de båda åren medsnabb ökning av realinkomster och konsumtion fungerat som en automatiskstabilisator. Vi hade haft ett ännu större underskott i bytesbalansen och högreinflation om inte skattesystemet i någon mån hade dämpat konsumtionsökningaroch därmed tendenser till överhettning i vår ekonomi. När det gäller framtiden har vi som målsättning attåterigen sänka skattetrycket. Detta beror inte på att vi i och för sig ärövertygade om att en viss skatteandel av bruttonationalprodukten skall varanågot övergripande mål för skattepolitiken - det vore ganska meningslöst att hadet sä, eftersom det hela också hänger samman med hur BNP utvecklar sig - utandet beror på att vi tror att det på ett antal områden, framför allt i fråga ombeskattning av arbete och sparande, har blivit alldeles för höga skattesatser.Jag har i andra sammanhang utvecklat varför jag ser saken så. Jag villtillfoga, eftersom man nu säger att vi bara höjer skatterna , attinkomstskatterna och marginalskatten sänks med ett sammanlagt beloppav nära . De som yrkar på ytterligaremarginalskattesänkningar bör vara medvetna om detta. förutspådde att jag skulle utfärda endödsdom över nyliberalismen, och det tänkte jag faktiskt göra. Det har nämligenhänt någonting väsentligt under denna höst. I mer än ett årtionde har doktrinen om icke-interventionbehärskat den politiska scenen i västvärlden. De ekonomiska problemen, börjademan säga i slutet att 70-talet, skulle lösas genom att marknaderna tog överbesluten från den ekonomiska politiken. Valutakurser, räntor, löner, priser ochinvesteringar - allt skulle avgöras direkt av marknadens reaktioner päförändringar i utbud och efterfrågan. Därmed blev den huvudsakliga uppgiftenför den ekonomiska politiken att ge marknadskrafterna största möjliga utrymme.Det talades väldigt mycket om alla stelheter och s. k. marknadsimperfektioner sommåste bort - och till dessa räknades ett tag nästan allt från fackföreningartill skatter.