prot · GB0994 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:94 1 § Upplästes och lades till handlingarna följande frånvalprövningsnämnden inkomna Berättelse om granskning av bevis för riksdagsledamot ochersättare för riksdagsledamöter Till valprövningsnämnden har från riksskatteverketinkommit bevis om att (), , utsetts till nyledamot av fr. o. m. sedan (),, avsagt sig sitt uppdrag som riksdagsledamot. Till ersättare förriksdagsledamöter har utsetts Hans Kaijser, , och ,(båda fp). har vid sammanträde denna dag granskatbevisen och därvid funnit att de blivit utfärdade i enlighet med 15 kap. 1 §vallagen. 2 § Val av andre vice talman Företogsval av andre vice talman. 1BENGT (): Jag ber att få föreslå . Kammaren utsåg med acklamationChrister Eirefeh (fp) till andre vice talman. Jag ber att få hälsa andre vice talmannen välkommen ochber honom inta sin plats på podiet. 3 vice talman : Herr talman!Jag ber att få tacka mina riksdagskolleger för det förtroende som har visatsmig genom det förrättade valet. Prot.1987/88:94 6aprill988 A t gär der mot aids 3 8Föredrogs och hänvisades Propositionerna 1987/88:142till försvarsutskottet /88:144 till kulturutskottet /88:147 fillsocialutskottet /88:148 till bostadsutskottet /88:149 tillnäringsutskottet /88:151 fill bostadsutskoftet /88:154 tillutrikesutskottet /88:156 till skatteutskottet /88:158 fillsocialförsäkringsutskottet /88:160 och 161 till socialutskottet /88:162till bostadsutskottet /88:163 till skatteutskottet /88:166 fill utbildningsutskottet1987/88:167 till näringsutskottet /88:168 till skatteutskottet /88:169till näringsutskottet /88:170 till .utbildningsutskottet Skrivelse1987/88:157 till socialförsäkringsutskottet 4 § Föredrogs men bordlades åter Konstitutionsutskottetsbetänkanden /88:30 och 32 betänkande 1987/88:26Utrikesutskottets betänkande 1987/88:19 betänkanden1987/88:12-14 betänkande 1987/88:11 1987/88:10om åtgärder mot aids (prop. 1987/88:79). 4 (): Herr talman! I denmoderata partimotionen So4 sägs bl. a.: "En strategi mot HIV/AIDS måstegrundas på den enskilda människans vilja att ta ansvar och på det öppnasamhällets möjligheter att få henne att göra det. Samhällets insatser måsteinriktas på att stärka den enskilda människan i alla hennes roller. Enskilda människor, familjen och vänkretsen har en storbetydelse för normbildningen. I familjen och vänkretsen kan de flesta mötavärme och omtanke, där formas de ideal och normer som påverkar vårtlevnadssätt. Normer som leder till ett ansvarsfullt levnadssätt kan bliavgörande i kampen mot HIV/AIDS. Att stärka familjens och vänkretsens förmågaatt ta ansvar är därför nödvändigt. Särskilt viktigt är att barn och ungdom lär siggrundläggande värderingar och normer samt att ta ansvar och visa hänsyn. Detsker i första hand genom familjens försorg men också i skola, barnomsorg ochfritidsverksamhet. Genom en trygg miljö och uppfostran till fria, harmoniskamedborgare grundläggs ansvarstagande och motverkas missbruk av alkohol ochnarkotika. För ansvarskännande individer, dvs. majoriteten av detsvenska folket, måste insatserna mot HIV bygga på frivillighet och på respektför varje människas möjligheter att utöva ett eget ansvar. Mångfald måstebejakas och olika metoder prövas särskilt när det gäller stöd, vård och behandling. För de få människor som inte är beredda att ta sitt ansvarmåste däremot tvång kunna tillämpas. Här måste staten vara stark: sätta uppfasta regler och utöva dem med auktoritet och framgång." Vi anger imotionen fyra huvuduppgifter för arbetet mot aids: Att stoppa smittspridningen. Hjälp och stödåt de HIV-smittade och deras anhöriga. Vården av deHIV-infekterade och aids-sjuka. Forskningenmåste ges bästa tänkbara villkor. Aids-delegationenskall samordna arbetet mot aids inom alla områden i samhället. Det är i och försig bra. Vi anser dock att rollfördelningen i arbetet behöver bli klarare.Ledningsansvaret för olika verksamhetsområden och aktiviteter måste blitydligare fördelat och uttalat. Tillräckliga resurser för arbetets olika delarmåste stå till förfogande. I moderata samlingspartiets hälso- och sjukvårdsmotionföreslås att medicinalstyrelsen skall återinrättas för att säkerställa denmedicinska kompetensen och garantera att hälso- och sjukvården byggs på medicinskvetenskap och beprövad erfarenhet. Ett återinrättande av medicinalstyrelsenvore till gagn för arbetet mot aids. I avvaktan på detta måste socialstyrelsensresurser för arbetet mot aids förstärkas så att kan fullgörasitt centrala ansvar för tillsyn, planering, samordning och uppföljning avaidsfrågorna inom hälso- och sjukvården samt inom . Det är mycketotillfredsställande att inte har fått de resurser som krävs föratt den skall kunna ta den ledande rollen. Vi moderater motionerade om ettvetenskapligt expertorgan. Det var ett krav som anslöt sig till.Detta har ännu inte, på grund av resursbrist, kunnat komma i gång. Även dettaär mycket otillfredsställande. Ett vetenskapligt expertorgan med bredkompetens måste skyndsamt komma i gång med sitt arbete. Med tanke på statens ansvar för aidsbekämpningen bör detextra bidraget till de landsting och kommuner där HIV-smittan är extra utbreddutgå tills vidare även . Det är bra att också socialdemokraterna iutskottet nu har insett detta. Staten har ett övergripande ansvar för hälso- ochsjukvården och ett särskilt ansvar för smittskyddet. Huvudmannaskapet försmittskyddet anser vi följaktligen skall vara en statlig angelägenhet. Vi avseratt återkomma i samband med propositionen om en ny smittskyddslag. Jag villdock nu understryka vikten av att denna lag inte ytterligare försenas. Prot.1987/88:94 ' Prot.1987/88:94' Att hindra smittan från att spridas ytterligare är en avde hiest centrala uppgifterna. Det saknas dock ett tillfredsställande mått påsmittspridningen. Trots att genom att införa kodad anmälningsplikt förHIV-infektion bättre än något annat land i världen kan följa epidemin, ärosäkerheten om antalet smittade stor. Även om antalet nya smittade tycksstabilt, är varje ny smittad en för mycket. Vi får aldrig acceptera en viss nivåpå smittspridningen. En "smygande" spridning kan medföra ettkatastrofalt resultat'. Det behövs ett nytänkande, nya idéer och nya projektför att nå nysmittade. Eftersom smittan bland de homosexuella är detdomirierande problemet, är det nödvändigt med riktad information, uppsökandeverksamhet och inte minst med forskning kring bisexualitet. Många olikakanaler måste här användas; Eftersom det främsta spridningssättet är sexuellt umgängeär information som påverkar attityder och beteenden avgörande. Informationenmåste vara så ärlig, så rättfram och så engagerande att den väcker människortill insikt och agerande. Sambandet mellan alkoholförtäring och riskbeteendemåste betonas mer i informationskampanjerna. Den centrala kampanj som bedrivits ochvintern har knappt varit synlig. Det finns också en fara i att människor blirmättade med information genom broschyrer och annonser. Vi måste söka nya vägaratt informera. Diskussion och engagemang i HIV- och aidsfrågan måste stimulerasbland enskilda människor. Ännu fler organisationer av alla slag måstemobiliseras i informationsarbetet. Det kan också bli ödesdigert med alltför utslätade ochlugnande budskap. En alltför ljus beskrivning av situationen kan få människor att tänka: Jaså, det var inte så farligt. Den önskvärda beteendeförändringen åstadkommes därmed inte. ' Ungdomarna är den viktigaste gruppen att nå medinformation. Skolan har en synnerligen angelägen uppgift som dessbetydelse för att ge fostran, etiska regler och normer är stor. Lärarnas rollär central. HIV- och aidsinformation har bedrivits i skolorna i ökandemen varierande omfattning. Utvärderingar visar att svenska ungdomar känner tillfakta. Många är dock främmande för att HIV och aids kan drabba dem själva.Ungdomarna är ofta oroade och vill ha en vuxen att tala med. För att få en attityd- och beteendeförändring hos ungdomarräcker det inte med envägskommunikation. Andra pedagogiska metoder måste användas. Lärarna behöver fortbildning när det gäller såväl undervisningsmoment söm metoder. Tillfälle tillsamtal måste ges, liksom utrymme för bearbetning av egna frågor, attityder och värderingar. Detta ställer mycket stora krav på lärarna! har utarbetat ett fortbildningsprogramavseende HIV och aids i gymnasieskolan och på högstadium.Programmets genomförande har försenats på grund av att regeringen inte ställterforderliga medel till förfogande. Det är nödvändigt att gesreella möjligheter att genomföra fortbildningen. På många arbetsplatser finns oro för att manskall bli HIV-smittad. Erfarenheten visar dock att där man har informeratordentligt har rädslan minskat. Entydiga signaler om rätten förden HIV-smittade att underansvar leva ett Prot. 1987/88:94 så normalt liv som möjligt är nödvändiga,liksom en god information om vad det innebär att leva,arbeta och umgås med en HIV-smittad person. I de allra flesta situationer kan en HIV-smittad personfortsätta att leva i sin normala miljö. För de allra flesta innebär arbete ochsocial kontakt med HIV-smittade ingen som helst risk för smitta. Det finns ett antal grupper som löper större risk än andraatt exponeras för HIV i arbetet: personal inom hälso- och sjukvården,, polisen och kriminalvården. Det är nödvändigt att vid utbyggnadav information prioritera de grupper som kan få nära kontakt med smittade. Hälso- och sjukvårdspersonalen utgör en frontgrupp iarbetet att begränsa HIV-smittan och hjälpa smittade och sjuka. Personal somhar eller har haft sådan kontakt med en patient att blodsmitta kan uppkomma,måste kunna få information om att patienten är HIV-positiv. Patienterna bördessutom vara skyldiga att uppge HIV-smitta för behandlande hälso- ochsjukvårdspersonal och för tandvårdspersonal, 1 detta sammanhang måste betonashur viktigt det är för tilltron till sjukvården att sekretessen verkligenupprätthålls. Även inom andra yrkesområden-det kan gälla inom polisen,kriminalvården, tandvården eller - förekommer att personal itjänsten utsätts för risk för blodsmitta. Det måste då vara möjligt för berördpersonal att få information om huruvida den person som misstänks ha kunnat spridasmitta är HIV-positiv eller ej. En så omfattande testning som möjligt är angelägen avmånga skäl. Enligt vår mening bör testningen successivt byggas ut för att kunnaomfatta så stora delar av befolkningen som möjligt. Målet skall vara att HIV-test skall göras som ett led iallmänna eller särskilda hälsokontroller och att HIV-testning skall vara ettnaturligt och självklart inslag i hälso- och sjukvårdens verksamhet. Aktivatestningserbjudanden måste naturligtvis ges till riskutsatta grupper ävensedan HIV-test genomförts i samtliga blodprov. För att provtagningen skall vara ett bra medel ismittbekämpningen krävs kvalitet i testningsprogrammen och att testningen ärlättillgänglig. Testning som gäller en sexuellt överförd sjukdom ställersärskilt höga krav på skydd av den enskildes integritet, information,rådgivning samt psykosocialt och medicinskt omhändertagande. I det första skedet är det naturligt att testresursernafrämst koncentreras på degruppersom bedöms vara mest utsatta. Ansträngningarnaskall riktas möt demsom kan befaras vara smittade, och resurser satsas på attmed upprepade provtagningar nå dem. I det fortsatta arbetet och i takt med att nya ochavsevärt enklare och tillförlitligare HIV-test tas fram är det naturligt atttestningen byggs ut till en rutintestning på det sätt vi angett. Vi anser att det är nödvändigt att påskynda såvälgenomförandet av det beslutade testningsprogrammet som en utvidgning tillytterligare grupper. Analyser på avidentifierade prover bör också utökas. Även med ett väl utformat testningsprogram av hög kvalitettorde behov av tvångstestning ibland uppstå. I vissa situationer måste detfinnas möjligheter att testa en person oberoende av samtycke. Det gäller när en A tgärder mot aids personseventuella smittbarhet är av väsentligt intresse för en annan person,exempelvis beträffande våldstäktsmän som vägrar testa sig, eller personer somattackerar personal med exempelvis kanyler, som de säger sig varaHIV-positiva. Även andra personer som man på goda grunder misstänker har kunnatsprida smitta bör innefattas. Att personer som haft sexuella kontakter med HIV-smittadenås av information och kommer till provtagning är viktigt för att man skallkunna stoppa smittspridningen. Arbetet med kontaktspårning kräver dock enomfattande skicklighet och erfarenhet. Sådan finns på landets mottagningar försexuellt överförda sjukdomar, inte minst hos kuratorerna. Dessa mottagningarskulle kunna fungera dels som samordnare, dels i samverkan med t.ex. skola ocharbetsliv och kunna ge information direkt till olika grupper. De skulle ocksåkunna utgöra en sorts centra för information, kontaktspårning, stöd ochrådgivning för smittande inom resp. landsting. Vi avser att återkomma tilldetta i samband med propositionen om ny smittskyddslag. Jag har redan berörtsmittskyddslagstiftningen och sagt att det brådskar med en ny lag. Dennuvarande smittskyddslagen är inte anpassad till HIV och aids, även om vissajusteringar gjorts. En ny lag måste vara klar, entydig och underlättasmittskyddsarbetet. Smittskyddsläkarens roll måste förstärkas. Lagen skallmotverka diskriminering och slå vakt om integriteten. Den skall också ta hänsyntill HIV-infektionens komplexa karaktär och spridningssätt. Därtill vill vi imoderata samlingspartiet föreslå att det skall vara straffbart att spridaHIV-smitta. Detta skulle understryka den rättsliga och moraliska skyldighetenför en smittad att på förhand underrätta en sexualpartner om sin smitta.Eftersom brottsbalksreg-lerna är svåra att tillämpa är det nödvändigt attöverväga sådana åtgärder att straff kan ådömas den person som medvetetoch/eller ansvarslöst sprider HIV-smitta. Spridningen av HIV-smitta har ställt narkomanvården införnya problem. Bekämpningen av narkotikamissbruket måste nu drivas med störstakraft även av detta skäl. Det är bra att medel anslås i propositionen. I den moderata partimotionen kräver vi dessutom bl. a. atthuvudmannaskapet för LVM-vården återförs till staten och att den maximalavårdtiden skall förlängas till . Indikationen i 3 § LVM bör utvidgas tillatt gälla även vid fara för annan person, och inte enbart närstående, eftersomHIV-smittade missbrukare sorn inte följer angivna föreskrifter kan utgöra enklar fara för annan persons hälsa. Detta kan t. ex. gälla HIV-smittademissbrukare som ägnar sig åt prostitution. Dessa yrkanden behandlas dock inte ibetänkande 10, varför vi får återkomma till dessa frågor. Människor som smittats med HIV kräver mycket hjälp ochstöd. Även de anhöriga kommer att behöva råd och hjälp för att klara dendagliga situationen. Enskilda, ideella organisationer, kyrkan och samfunden haren mycket stor betydelse när det gäller att stödja smittade och deras anhöriga.Många organisationer utför också ett synnerligen förtjänstfulltarbete, och de har stor erfarenhet och kunskap. I vilkenutsträckning samhället kommer att lyckas med att få så många HIV-smittadesom möjligt att leva under ansvar beror i hög grad på hur PrOt. samhälletuppträder mot dem. Det borde vara viktigast att få leva och arbeta i 6april 1988 i j -j " " " . j Åtgärder mot atds HIV ochaids ställer stora och delvis nya krav pa sjukvården. problemeni den svenska sjukvården finns dock redan i systemet; kostnadskrisen,storskaligheten, köerna, personalavgångarna och bristen på valfrihet förpatienterna. Utan en lösning av dessa problem kommer vården av HIV-smittade ochaidssjuka att bli en stor belastning på såväl vårdorganisationerna somsamhällsekonomin. Infekterade och sjuka kommer att behöva många olika formerav sjukvård. Olika former för vård och behandling bör prövas. Möjligheterna förenskilda vårdinitiativ bör öppnas och underlättas. Vårdformerna bör kunnautvecklas i olika riktningar efter patienternas önskemål. Sjukförsäkringenskall följa patienten till den vård patienten själv väljer. I vårsjukvårdsmotion behandlas detta mer utförligt. Inte minst för att underlätta personalrekrytering behövsolika vårdformer för att personalen skall kunna välja arbetsgivare ocharbetssätt. Den personal som arbetar bland HIV-smittade och aidssjuka människorbehöver omfattande och kontinuerlig fortbildning, handledning och stöd. Dettagäller inte minst personalen i och hemsjukvården. Enskilda politiker kan på olika sätt minskaskadeverkningarna av HIV och aids. men lösningen på aidsproblematiken kan baraforskarna finna. Brist på resurser får inte hindra forskningen när det gällerHIV och aids. Ej heller får statlig byråkrati bromsa, som var fallet när detgällde säkerhetslaboratoriet. Över hela världen pågår en intensiv forskning. Det ärnödvändigt att främja internationaliteten i forskningsarbetet och underlättautbytet av erfarenheter. Forskningen ställer stora krav på resurser, och ett kraftigtökat behov av medel kan förväntas för framtiden. Men det får inte medföra attandra angelägna forskningsområden åsidosätts på grund av resursbrist. En riksförening för forskning mot aids skulle kunna fåstor betydelse för aidsforskningen. på samma sätt som mot cancervia sitt forskningsråd haft stor betydelse för cancerforskningen. Vimotionerade om detta , men inget har hänt. Vi förutsätterdock nu att frågan får en snar lösning. Jag yrkar bifall till samtliga reservationeri betänkandet där moderata namn finns samt i övrigt till utskottets hemställan. 5 (): Tiotusentals svenskar dör i hjärt-kärlsjukdomaroch tumörsjukdomar. Det totala antalet dödsoffer i aids är ännu under hundra.Hur kommer det sig då, kan man fråga sig, att riksdag och regering ägnar ensådan oerhörd uppmärksamhet åt just aids? Ligger det någon sanning i detpåstående som ibland framförs att det har gått hysteri i aidsfrågan? det ordet är verkligen inte motiverat. Låt mig genågra förklaringar till att HIV och aids har blivit så centrala i 80-taletssjukvårdsdebatt. Aids ären ny sjukdom, som var okänd både för vetenskapenoch för den stora allmänheten. Forskningsbehoven och informationsbehoven ärdärför utomordentligt stora. Aids är en dödlig sjukdom, som ännu inte kan botas ellerförebyggas genom vaccin. Den infektion som ligger bakom är särskilt svår attangripa, eftersom viruset förenar sig med själva arvsmassan. Aids är inte bara dödsbringande utan sprider också skräckoch intolerans. Det är en sjukdom som hotar det öppna samhället och förtroendetmänniskor emellan. Aidsepidemin har gett ny kraft åt fördomar som vi trodde ossvara på väg att besegra, inte minst fördomar om homosexualitet. Aids slår särskilt hårt mot de länder i där smittanhar nått sin största spridning. Här handlar det inte bara om en marginellfarsot utan om ett hot mot hela nationers existens och framtid. I ochUSA sprider sig epidemin mycket långsammare men med en kuslig regelbundenhetoch förutsebarhet. ärdet mycket få hörn av världen som ännu inte har nåttsav HIV. Man hör ibland att skulle ha bättreförutsättningar än andra länder att klara av den här smittan, att vår hygien,bildningsnivå och sjukvård skulle vara så välutvecklade att vi skulle kunnaskonas från den utveckling som vi nu ser i andra länder. Visst kan vi hoppasdet, men finns det väldigt litet som stöder en så optimistisk prognos.Jämför man antalet fall per miljon invånare skall man finna att Sverigebefinner sig ungefär i mittfältet bland de europeiska staterna. Det finns någotdussintal länder som är hårdare drabbade än men också något dussintalländer som proportionellt sett har,färre aidsfall än vad vi har. Även om vi mednågon tillförsikt kan notera att fördubblingstakten håller på att förlängas,rör det sig ännu om en obruten ökning av antalet HIV-infekterade och antaletaidsfall. Vi får alltså ingenting gratis. Tvärtom måste vi med allakrafter föra en effektiv kamp mot HIV-epidemin, och det är därför viktigt attvi har en bred enighet över partigränserna om att den kampen är angelägen ochnödvändig. En sådan enighet består, även om vi på några punkter har olikauppfattningar om en del former och metoder i aidsarbetet. har vi nu haft ett omfattande aktionsprogram motaids. Startsignalen för det programmet var de initiativ som togs här iriksdagen , när socialutskottet enhälligt underkände den lågaprioritering av aidsarbetet som gavs i budgeten och begärde avsevärt merkraftfulla insatser. Den proposition som vi nu behandlar är ett direkt resultatav den beställningen och speglar i de flesta avseenden det långtgåendesamförstånd som finns i om aidsarbetets mål och medel. Men samförståndet har som sagt också sina gränser. Redanför var vi t, ex, oense om vilken organisationsform som var denrätta. Från sida sade vi redan då att de insatser som behövs är såkomplicerade, mångskiftande och brådskande att den rätta ledningsmodellen ären krisstab med mycket stora resurser, en krisstab som mycket snabbt kan sättai gång insatser på många olika områden. Riksdagsmajoriteten avvisade det förslaget och nöjde sig istället med en mer konventionell organisationsform. När vi ser ibackspegeln och noterar hur det har tagit att få i gång olika åtgärder,är jag mer än någonsin övertygad om att majoriteten fattade ett olyckligtbeslut och att detfaktiskt hade varit bättre om ni hade lyssnat på våra varningar. Man Prot.1987/88:94 skall inte gråta över spilld mjölk, sägs det, men när man tänker påvilka 6apriM988 olyckor som den här epidemin för med sig och på all den tid somhar spillts bort på en alltför trög och långsam beslutsprocess kan man faktisktbli gråtfärdig. Jag avstår här från att gå in på alla onödiga förseningar somhar inträffat, men jag kan försäkra kammaren om att listan är bedrövligt lång.Några av dessa förseningar, som fullkomligt i onödan har hämmat och fördröjtsocialstyrelsens och arbete, tas upp i gemensammaborgerliga reservationer, nr 1 och nr 9. Låt mig nu gå över till några frågor som gällerHIV-spridning bland och genom narkomaner. Injektionsmissbruket är en av defarligaste smittvägarna och kanske den smittväg som mest av allahotar att föra ut HIV-infektionen i den "vanliga" heterosexuellabefolkningen. Huvudproblemet är här att injektionsmissbrukarna delarförorenade sprutor och spetsar. Insikten härom har i hela världen lett tillslutsatsen att narkomaner som inte kan förmås avstå från sitt missbruk inte börförmenas tillgång till rena verktyg. När WHO, , höll ettexpertmöte i om detta problem sägs alla deltagare utom Sverigesrepresentant ha varit eniga om denna ståndpunkt. Uppfattningen har därefterbekräftats genom ett enhälligt ställningstagande av . Ändå fårman av propositionen uppfattningen att expertisen på detta område skulle varadjupt splittrad och delad. Det är, , en missvisande beskrivning,om man nu inte menar att opinionen är delad när den ochmajoriteten i den svenska har en viss ståndpunkt och den alldelesövervägande delen av den internationella expertisen har en helt annan. Regeringens och riksdagsmajoritetens ställningstagandeleder för andra året i följd till en alldeles onödigt negativ hållning till detförsök som pågår i med utbyte av förorenade verktyg under striktläkarkontroll. Det försöket har redan lett till viktiga, positiva resultat, bl.a. att man har kommit i kontakt med stora mängder narkomaner som varokända. Vi föreslog att en liknande verksamhet bordeinledas på andra håll i landet, men majoriteten drev i stället igenom en linjesom försvårar och försenar smittskyddsarbetet på detta viktiga frontavsnitt.Det är ytterst sorgligt, för växer bara antalet smittadeinjektionsmissbrukare; statistiken talar här sitt tydliga språk. Lika sorgligt är det enligt min mening att majoriteteninte vill avskaffa det s. k. taket för metadonbehandling. Vi är alla överens omatt metadon skall utnyttjas enbart när vissa mycket strikta kriterier äruppfyllda, men regeringen och majoriteten vill därutöver ransonera behandlingentill högst 300 patienter. En sådan ransonering är helt unik i svensk sjukvård. Mankan tänka sig vilket liv det skulle bli om antalet canceroperationer ellerinsulinbehandlingar skulle vara maximerade på ett liknande sätt.