prot · GB0996 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:96 1 § Debatt om sjukvårdskrisen 1 (): Låt mig börja med att uttrycka mintillfredsställelse över att andra partigrupper i så snabbt ställdeupp bakom vårt förslag om att ha en särskild debatt om sjukvårdskrisen. Det varbra att vi fick möjlighet att diskutera detta också här i . Vård ärvördnad för livet. Det handlar om att botade människor som hardrabbats avsjukdom, att ge värme och mening också åt vårt livs sista stunder. Det handlarom att hjälpa de nya till världen och att ge oss alla i livets olika skeden ettbättre, värdigare och rikare liv. talar vi alla om en kris för den svenska sjukvården.Den officiella rubriken på denna riksdagsdebatt är också sjukvårdskrisen. Vitalar om de långa operationsköerna, om sköterskor som slutar, fyllda korridoreroch tomma operationssalar. Vi har en vårdapparat som verkar bli sämre - istället för aft bli bättre. Krisen i den svenska sjukvården är en kris för den kanskeallra viktigaste av välfärdsstatens alla funktioner. Den får inte lämna någonav oss oberörd. Sjukvården styrs av politiska beslut. Riktlinjerna förhälso- och sjukvårdens utveckling har beslutats av . Senast skeddedet 1985. Med en politiskt styrd sjukvård är det naturligt att ansvaret förvårdkrisen också är politiskt. När 1985 diskuterade och lade fast riktlinjernaför sjukvården och hälsovården var vi moderater kritiska. Vi varnade förregeringens tanke att man snabbt kunde dra ner på den kvalificerade sjukvårdenoch akutsjukvården. Vi menade att det riskerade att drabba vården av just demsom är allra sjukast. Vi varnade för konsekvenserna av en politik som i sinmonopoliseringsi ver ville slå ihjäl alla de alternativ som utanför det offentligasystemet ville hjälpa till att vårda och hjälpa. Vi menade att alla måste fåvara med när det gäller att ge en bättre vård och omvårdnad. Hade man då lyssnat på vad moderata företrädare här iriksdagen hade att säga, hade vi haft en bättre sjukvård . För någon vecka sedan var jag nere i och besökteden privatdrivna läkarstationen på . Den läkarstationen har i en storutredning jämförts med de landstingsdrivna läkarstationerna i ochbefunnits vara både bättre och billigare. Prot.1987/88:96 i fannsfaktiskt ingen vårdkris. 8 april1988 personalkris och inga köer. Därfanns läkare och sköterskor och biträden Debatt om sjukvårds krisen som med engagemangoch entusiasm - befriade från byråkrati och restriktioner - gjorde just detsom de sökt sig till sitt yrke för att göra, nämligen att ge vård, tröst ochstöd åt enskilda människor. Exemplet från är förvisso inte ensamt. På mångaplatser runt om i har vi kunnat se hur enskilda initiativ till ochpersonligt engagemang för en idé gett oss en småskalig, bättre, varmare ochofta också mänskligare vård. Men jag tror inte att dessa alternativ kanersättade stora sjukhusen och deras kvalificerade resurser. Men de politiska,socialdemokratiska, försöken att bromsa, begränsa och närmast slå ihjäl dessaalternativ har gett oss en öppenvård som i många fall är sämre och dyrare änvad den hade behövt vara. Därmed har möjligheterna att verkligen satsa på denkvalificerade vården av dem som är allra sjukast tyvärr blivit allt mindre. Det går att visa detta med konkreta exempel.Statsministern var åtminstone tidigare mycket intresserad av att diskuterautvecklingen inom Stockholmsläns landsting. Alla problem, framförallt påRadiumhemmet, skylldes på de borgerliga till dess att visade attdet var den statliga s. k. som hade bromsat utbyggnaden av bådecancer- och aidsvården. ger i en artikel i i dagvissa detaljer om detta. I samma landsting gick socialdemokraterna emotförslaget att inrätta en ny klass pä . Mångahade sökt dit därför att de ville bli sjuksköterskor. 1 av sjuksköterskebristfinns det all anledning att ge så många som möjligt chans till utbildning. Avideologiska skäl valde socialdemokraterna att säga nej. därför att Röda korsetär privat, och privat är tydligen fult. blev det en ny klass, och fler fickmöjlighet att bli sjuksköterskor. Det såg de borgerliga till. Hadesocialdemokraterna fått som de ville, hade det faktiskt blivit nej. Kostnads- och kvalitetskrisen inom vården är en kris somju icke minst drabbar alla dem som är anställda och arbetar engagerat inomvården. Krisen är till stora delar en följd av de monopol och destordriftsambitioner som lagts till grund för svensk sjukvårdspolitik. Vi haralla ett gemensamt politiskt ansvar för att förhindra att vårdkrisen blir änvärre. Vi har en situation där vi inser att krisen med nuvarande kurs riskeraratt fördjupas alltmer. På sina håll talas det om högre skatter, men högre skatterlöser inga problem - de skapar i stället nya. man skatterna, kommermöjligheterna att ge bättre löner, övertidsersättningar och semesterersättningaråt dem som arbetar så engagerat i realiteten att försvinna. Vi vet attvårdkrisen till stora delar är en personalkris. Låt mig i all korthet ange fem punkter för den politik föratt bryta vårdkrisen som vi borde samla oss kring. För det första: Vi måste ge vård åt dem som är svårastsjuka. handlar det främst om de långa köerna till starroperationer,kranskärlsoperationer och höftledsoperationer. Vi moderater har både här iriksdagen och ute i samtliga landsting föreslagit en vårdgaranti. Med denskulle man ha rätt till operation inom rimlig tid på det egna sjukhuset ellerpå något annat sjukhus, inom ett privat alternativ eller i de fall landetsresurser trots allt inte räcker i utlandet. Vi måste inse att den kvalificeradevården kommer att kräva ökade Vetenskapliga framsteg kommer att göra det möjligt att botasjukdomar som är obotliga. För det andra: Vi måste få en verklig valfrihet inomvården. Vi moderater har föreslagit en utbyggnad av sjukvårdsförsäkringen. Denskulle ge alla den valfrihet som är förbehållen ett fåtal. Då skulle detinte längre bli sjukhusen som valde patienter utan patienterna som själva valdesjukhus och läkare. För det tredje: Vi måste släppa fram och ge frihet åt deprivata alternativen. Det handlar om läkarstationer, som den nere i ,eller uppsökande vård, som Hemläkarjouren i . Det handlar också om deideella alternativen, som , med dess fantastiska insatser förrehabilitering av dem som drabbas av alkohol och narkotika. Alternativenbehövs också för att förnya den offentliga vården. För det fjärde: Vi måste bygga en bättre äldrevård medalternativ och valfrihet. Det handlar om att skapa ett andningsutrymme för denhårt pressade sjukvården. Vi måste klara personalkrisen. Vi måste se till att t.ex.sjuksköterskor-individer får betalt efter kompetens och engagemang. Det är felnär fackliga karteller håller nere grupper och individer som gjort sigförtjänta av en bättre lön. Och för det femte: Vi måste rensa i djungeln av statliganämnder, styrelser och organ. Vi behöver en professionell medicinalstyrelse somkan hävda de medicinska intressena. Och vi måste få ordning på ett landstingsförbundsom inte bidrar till att ge oss en bättre vård. Vårdkrisen åren kris för vårt monopoliseradeoch centraliserade välfärdssystem, för stordrifts- och likriktningsideologinomsatt på det område, nämligen vården av den enskilda människan, där den inteborde få höra hemma. Debatt om sjuk vårdskrisen 2 (): I går besökte jag i utanförStockholm. , när sjukhemmet öppnades, fanns det stora problemdär. Personalen var missnöjd bl. a. med de mycket vårdtunga patienterna, ochpersonalomsättningen var stor. Den omvårdnad som patienterna fick var rent utsagt dålig. är bilden en helt annan. uppmärksammas i media. Studiebesöken kommer tätt.Sjukhemmet har för många blivit en förebild. Den som besöker glömmer lätt att det är ettsjukhem. Atmosfären är hemlik. Personal och gäster har egna kläder. Stämningenär mjuk och varm. Även för en tillfällig besökare är det uppenbart att denomvårdnad som patienterna får är mycket god. Sjukhemsföreståndaren berättar att hon inte har några problem med personalflykt ellerpersonalrekryfering. Vad är det som har hänt? Har fått extraresurser för att lösa sina problem, eller har vårdtyngden minskat? Nej,ingetdera. Resultaten har uppnåtts genom bättre organisation och ökatengagemang. Målet förverksamheten har gjorts tydligare. Det är inte att skapa en Prot.1987/88:96 bekväm tillvaro för personalen utan att ge de gamla ett värdigt och innehållsrikt liv. Trots att dettaofta har inneburit mer slit för personalen, har Debatt om sjuk vårds krisen det skapatökad arbetsglädje. Kraven på dem som får anställning på har skärpts.Den som vill arbeta där måste ha ett aktivt intresse för att jobba med gamlamänniskor. Men personalen har också fått ökad delaktighet i utvecklingen. Det är inte politiker eller administratörer som har skapatdet som finns . Det är personalen på sjukhemmet som har gjortdet. Men den här utvecklingen hade inte kommit till stånd utan ett engageratledarskap. har personligen en stor del i den positivautveckling som har ägt rum. Jag har velat berätta om det här besöket på föratt illustrera tre saker. För det första: Svensk sjukvård är bra. Den som har följtde senaste veckornas debatt har lätt kunnat få intrycket att allt i sjukvårdenbara är elände. Så är det inte. är bara ett exempel på det. Attsjukvården är av hög kvalitet omvittnas inte minst av de många som själva harkommit i kontakt med den. De är i regel mycket nöjda med den behandling de harfått och oftast också med omvårdnaden. Men visst finns det brister. Och det är naturligt att deuppmärksammas. Vi accepterar dem inte. Vi anser att alla skall få sjukvård närde behöver det. Det är oacceptabelt med långa väntetider för en operation avavgörande betydelse för livskvaliteten eller för en plats på ett sjukhem. Det ärbristerna inom vården som är den politiska utmaningen. Det andra som visar är att personalen ärsjukvårdens viktigaste resurs. Framför allt handlar det om att personalen måstekänna engagemang och lust i sitt arbete. Visst kan det behövas bättremateriella förmåner, högre lön och bättre arbetstider. Bättre löner ärnödvändigt inte minst för sjuksköterskor, om det över huvud taget skall gå attfylla utbildningsplatserna på våra vårdhögskolor. Men bara bättre löner och arbetstider räcker inte. Dethandlar också om yrkesstolthet. Hur länge har man inte sett på sköterskor somett slags läkarassistenter och på sjukvårdsbiträden som städpersonal. Det är avavgörande betydelse att omvårdnadsarbetet uppvärderas. För att höja dess statusär det betydelsefullt att forskningen på området breddas och att ytterligareomvårdnadsprofessurer inrättas. Men allra viktigast är förstås att kunnaerbjuda spännande och utvecklande arbetsuppgifter som de på sjukhem.Skall det lyckas, behövs ett tydligt och starkt ledarskap inom svensk sjukvård. För det tredje visar att de resultat somsjukvården uppnått inte bara beror på hur mycket pengar som satsas. Inomoförändrad budgetram har utvecklats från ett dåligt fungerande sjukhemtill något av en förebild. visar i sig att resurser kan användas bådebra och dåligt. Att effektiviteten varierar framgår också av flera studiersom har jämfört olika kliniker, sjukhus och institutioner i svensk sjukvård.Att somt är bra och somt är sämre visar också att det finns en potential attöka effektiviteten i sjukvården. Det finnsde som ogärna talar om effektivitet i samband med sjukvård. Debatt om sjuk vårds-krisen Sjukvårdenmåste få kosta, säger de. Och vi håller med orn det, men likväl är PrOt.1987/88:96 resurserna inte obegränsade. Det är just detta som tar siguttryck i personalbrist och vårdköer. Just i sådanasituationer är effektivitet särskilt angeläget. Motsatsen till effektivitet ärnämligen slöseri, och slöseriet går ut över dem som inte får den operationeller den behandling de behöver. Vi tror att det går att öka effektiviteten i sjukvården,dvs. att få ut mer inom givna ramar. Ändå är det vår bestämda uppfattning attdet inte räcker med ökad effektivitet för att klara de växande behoven ochökade ambitionsnivåerna inom sjukvården. Den behöver både effektiviseras ochtillåtas växa med minst ett par procent för att klara detta. Jag nämnde tidigare att det är bristerna isjukvården som är den politiska utmaningen. Till dem hör otryggheten när manöver huvud taget inte kan få tag i en doktor, otryggheten när man i sjukvårdenständigt möter nya ansikten och otryggheten när man inte själv kan få välja sinläkare. För att öka tryggheten har vi föreslagit olika åtgärder isyfte att underlätta rekryteringen av läkare till de läkarglesa delarna av vårtland, t. ex. förhöjd ersättning till den som öppnar privatpraktik där ochnedskrivning av studieskulden för den som tar anställning där. För att öka tryggheten vill vi också att alla skall få enhusläkare. Den personliga och fasta kontakten mellan vårdad och vårdare är denmest uppskattade kvaliteten i privat vård. Det är en kvalitet som människor ilångt högre grad än måste få också i den offeritliga vården. Men trygghet är också att själv få välja sin husläkare.Till bristerna i sjukvården hör att valfriheten är mycket begränsad. Sjukvårdenskall erbjuda en valfrihet för alla. En invändning mot ökad valfrihet somframförts från ledande socialdemokratiskt håll är att det bara skulle vara enchimär att sjukvårdskonsumenterna skulle ha något fritt val. Vilka möjligheterhar en åldersdement eller en redan hjärtopererad att välja, frågar de. Det är närmast självklart att valfriheten i vissasjukdomssiluationer är föga efterfrågad. Men lika uppenbart är att den i andraär utomordentligt betydelsefull. Om jag här plötsligt skulle drabbas av en hjärtinfarktvill jag naturligtvis i första hand få snabb vård - men det är inget argumentmot att reumatikern eller diabetikern själv skall få välja sin läkare. För ossär det dessutom självklart att de som så önskar skall få välja en privat läkarepå samma ekonomiska villkor som om de valde en landstingsanställd. Trygghet är också att få den sjukvård man behöver när manblir gammal. Sjukvården är främst landstingens ansvar, men självklart delas detockså av staten. En femtedel av sjukvårderis finansiering sker genom bidragfrån staten till landstingen. Enligt vår uppfattning borde staten nu stimulerautvecklingen på några områden som är särskilt viktiga för de äldres trygghet. För det första måste ytterligare resurser satsas för attbli av med operations- och behandlingsköerna. För det andra måste en kraftig utbyggnad av gruppbostäderför åldersdementa komma i gång. Och för det tredje måste takten öka när det gäller att gede gamla och sjuka på långvården rätt till eget rum. På de här områdena vill vi att staten skall göra särskildaekonomiska satsningar. Det är viktigt med en saklig och sansad, men samtidigtintensiv, debatt om svensk sjukvård. Den skall vara saklig och sansad, bl. a, iden meningen att vi undviker att försöka knipa politiska poänger genomspekulation i människors oro och ångest inför sjukdom och åldrande. Mendebatten måste ändå vara intensiv, därför att sjukvården tillhör politikensviktigaste uppgifter och därför att uppfattningarna om hur sjukvården skallförbättras går isär. Också i sjukvårdsdebatten framstår de ideologiskaskiljelinjerna tydligt. För ett socialliberalt parti är det likasjälvklart att arbeta för att sjukvården successivt skall få de ökade resursersom behövs för att möta växande behov och ökade ambitioner, som att arbeta föratt öka människors frihet att på samma ekonomiska villkor välja inte baramellan offentliga alternativ utan också mellan offentliga och privata. 3 (): Sjukvårdens andel av vår samlade produktion,bruttonationalprodukten, var . Det innebär en fortgåenderesursminskning , då andelen var . X)en första slutsatsen blir därför, att hälso- ochsjukvården i - till skillnad från andra västländer - har fått enminskande andel av "vår gemensamma kaka" under perioden 1982-1987.Hälso- och sjukvård har med andra ord inte varit ett prioriterat område inomsamhället som helhet. Om vi utgår från att nuvarande standard i exempelvislångtidssjukvården skall bevaras, så ökar utgiftskraven med islutet av 80-talet och . För övrighälso- och sjukvård beräknas behovet öka under de närmasteåren. Denna bedömning leder till en undra slutsats, och den är självklar: Redannuvarande standard kräver ökade resurser! Då har man således inle beaktat krav påstandardförbättringar, inte beslutade mammografiundersökningar, inte nya kravsom följer med HIV-smittans spridning, inte beaktat ökningen av cancerfall,allergier och liknande, inte heller de möjligheter som den medicinsk-tekniskautvecklingen öppnar. Om man beaktar allt detta, så skulle vården behöva enexpansionstakt på . har räknat med ettrationaliserings- och effektiviseringsutrymme på . Det innebär attvårdområdet behöver sin andel av vår samlade produktion och dess beräknadetillväxt - nu på . Då har inte hänsyn tagits till den förändradeverkligheten - bl. a. åldersförändringar, teknisk-medicinsk utveckling ellerlöneeftersläpning för vårdpersonalen - än mindre till standardförbättringarjämfört med dagens krissituation, för det är en krissituation! Alla inser attdetta är en omöjlighet! Landstingen har ett dominerande ansvar för hälso- ochsjukvården. Man kontrollerar av sjukvårdens finansiella resurser.Men staten har ett finansiellt delansvar. Bara 1986, 1987 och 1988 har staten minskat landstingensresurser med ca . Detta har skett som vi antagit en ny hälso- ochsjukvårdslag sorn givit landstingen nya uppgifter, framför allt på detförebyggande området. Landstingenhar klarat de ökade kraven genom att tära på sparkapitalet. Omavsikten är att pressa ned vårdsektorns utrymme ytterligare kommerskattehöjningar eller kraftiga nedskärningar att bli följden. Huvudproblemet i vården är att området under senareår inte tagit eller fått ta resurser i anspråk som svarat mot vad medborgarnautlovats bl. a. i hälso- och sjukvårdslagen. Det är därför vi är mitt inne i enallvarlig vårdkris som riskerar att bli ännu djupare om ingenting görs medomedelbar verkan. Detta är en tredje ofrånkomlig slutsats. Våra målsättningar i hälso- och sjukvården är att ge vårdåt alla på lika villkor i ett samhälle med allt fler äldre. Någon har räknat utatt - med sin sjukvård och sin organisation - skulle ha dyraresjukvård än vi under förutsättning att de hade våra målsättningar och våråldersfördelning. Det är inte trovärdigt att krisen i sjukvården skulle varaett ensidigt effektivitets-eller organisationsproblem här hemma. Vård är i första hand möten mellan vårdpersonal ochpatient. När personalen på inte orkar motsvara högt ställda krav -och talar om det - då tänds debatten. Jag tycker att i dagensDN-artikel väl uttryckt hur situationen är. I dagens vårdkris med brist påpersonal, stängda vårdavdelningar, patienter i korridorerna, långa köer tillvårdplatser och ingrepp - i en sådan situation växer irritationen och oron. Detdrabbar både en hårt pressad personal och de vårdbehövande. Det är inte rimligtoch det försämrar ytterligare deras arbetssituation i vården. Det är varkenrimligt eller rättvist att personalen skall hamna i denna pressade situation.Därför är det helt avgörande för att vända den negativa utvecklingen, att vårdpersonalav alla yrkeskategorier- sjukvårdsbiträden, sjuksköterskor och läkare - fårbättre arbetsvillkor. Det är min fjärde slutsals. De pågående avtalsförhandlingarna, som vi inte skall läggaoss i direkt, är ett avgörande tillfälle. Jag vill här bara hänvisa till mittanförande under allmänpolitiska debatten : "Det arbete somutförs inom vården är en närande, skapande och oersättlig del av ekonomin.Detta arbete som oftast utförs av kvinnor måste uppvärderas. Jag talar då inteenbart om löner utan också om arbetstider, schemaläggning, semester etc. Utansådana insatser kommer vårdkrisen att fördjupas." 3 400 sjuksköterskor och 2 600 vårdbiträden behöver nuanställas inom vården. Alla landsting skulle behöva anställa sjuksköterskor ibl. a. allmän hälso- och sjukvård, anestesi, långvård, intensivvård, psykiatrisamt som distriktssköterskor. Överbeläggningar förekommer regelmässigt vid medicinklinikernaoch har ökat vid de kirurgiska klinikerna i , och kommuner samt . Den fasta personalenutnyttjas hårt. Åtskilliga är de som kallas in på sin lediga tid för atttjänstgöra. Man ombeds att inte ta semester , man får iallt mindre utsträckning arbeta med omvårdnad av patienterna. Det är i dennasituation som allt fler frågar sig när den onda cirkeln skall ta slut. Självfallet handlar den nuvarande krisen inte enbart omresurser, även om resursbristen har avsevärt skärpt problemen. Det handlarockså om en vilja att utveckla och förnya vårdens organisation, attdecentralisera och ge personalen ett ökat inflytande i de vardagsnära beslutenoch att satsa på fortbildning och personalutveckling. Del är viktigt attmänniskor i vården känner att de är uppskattade efter sina insatser för attdagens ungdomar skall Debatt om sjuk vårdskrisen Prot.1987/88:96 8aprill988 varavilliga att söka sig till vården. I annat fall kommer krisen att fortgå, vilkabeslut vi än tar i eller landstingen. Det är likaså viktigt att få enbättre samplanering av olika vårdresurser. Det gäller kommuner, landsting ochprivat vård. För oss i är det en självklarhet att vi behöver bådadelarna. Att den offentliga vården också kornmer att vara den heltdominerande delen är också en självklarhet, men den privata vården kan vara ettmycket viktigt komplement. Samordningskravet ligger naturligtvis i hög grad påstatsmakterna och den hälso- och sjukvårdsberedning som har tillsatts medstatsministern som ordför:ande. Det gäller bl. a. att samordna användningen avde resurser som hanteras av landsting och försäkringskassor. Det måste nu bli slut på att behandla hälso- ochsjukvården med välvilligt tal och ordinera svältmedicin. Hälso- ochsjukvård kan aldrig vara en restpost i budgeten. Det borde vara uppenbart förvar och en att vårdkrisen kräver en långsiktig strategi och politik för atthävas. Vi är beredda från sida att ge ökade resursertill hälso- och sjukvården. Det kan ske genorn omfördelning mellan offentligautgiftsområden. Det kan också ske genom skatte- och avgiftshöjningar somfrämjar folkhälsan, t. ex. miljöavgifter och skatt på tobak och sprit. Livet ochden livsavgörande miljön är värda att vårda. 4 (vpk): Den senaste tidens debatt om sjukvården, denhär gången initierad av rapport om förhållandena på Radiumhemmeti , har naturligtvis skapat en mycket berättigad oro bland sjuka ochgamla. Vårdkrisen - ja, jag anser att det är en vårdkris, även omrepresentanter från regeringen senare kommer att förneka att vi har en sådan -menar jag är ett resultat av nedskärningar inom den offentligasektorn. Över 40 miljarder har staten dragit in från kommuner och landstingsedan 1976. Dagens kris är alltså en effekt av både socialdemokratisk ochborgerlig nedskärningspolitik . på mycket länge sjunker sjukvårdsutgifternasandel av bruttonationalprodukten i . En internationell jämförelse visaratt både och satsar mer av BNP på sjukvården än Sverigegör. Den här nedskärningen har skett som gruppen äldre kraftigtväxer. De äldre behöver mera sjukvård, och därför är minskningen av resursernai förhållande till behoven ännu kraftigare än vad som framgår av de siffror somhar publicerats. Det vi ser i form av regelbundet återkommande s.k.larmrapporter beträffande hälso- och sjukvården är egentligen det materiellaresultatet av den tredje vägens ekonomiska politik. Svängrum för exportindustrin och svångrem inom denoffentliga sektorn leder självfallet till kris inom den . Det handlar omett svängrum som har inneburit att de 22 största rörelsedrivna företagen påbörsen har en likviditet på 95 miljarder. har sjukvårdens andelav BNP sjunkit och statsbidragens andel av landstingens utgifter minskat. Dethar alltså skett en övervältring,, Utifrån denna materiella verklighet har enideologiförskjutning skett. talar man om organisatoriskalösningar inom landstingen,där man hämtar inspiration från industrin - egentligen frånArbetsgivareföreningen, där nyckelorden är decentralisering, resultatenheterm.