prot · GB0912 · 1987-12-31 00:00:00 — Ettannat stort problemområde är omsorgen om våra gamla. Jag skall för dagen integå in på frågan om ålderdomshemmen, där socialdemokraterna under det här årethar svajat fram och tillbaka men tydligen nu har stannat för en mer liberal ochvidsynt hållning än den som fördes fram , när man ville avveckla allalandets ålderdomshem. Däremot skulle jag vilja ta upp frågan om möjhgheten tilleget rum på våra institutioner. Det finns ännu omkring 60 000 människor ilångvården, i psykvården och i omsorgsvården som inte har möjlighet fill egetrum. Hälften av dem bor i rum med tre eller flera. Jag skulle vilja fråga EvertSvensson: Varför vni inte ni socialdemokrater vara med om en rejäl satning påatt ge alla som så önskar möjlighet fill ett eget rum? Låtmig sedan komma in på kampen mot immunbristsjukdomen aids. Det råder storenighet om de flesta insatser som sätts in i det arbetet, men från vår kant harvi med jämna mellanrum klagat över att regeringen inte tar situationen påtillräckligt stort allvar och sätter in de resurser som är nödvändiga för attföra den kampen aktivt. Tyvärr är det fortfarande nödvändigt att framföra denkrifiken. Får jag för dagen påtala två orimligheter. Fördet första väljer regeringen nu att minska de statligainsatserna för aidsarbetet. utgår ett särskilt stöd på 50milj.kr. för insatser i storstadsregionerna, där problemen ju är värst. Dettastöd dras in och försvinner; i varje fall utgår inget sådantstöd under nästkommande halvår. Fördet andra vansköter regeringen den centrala ledningen av aidsinsatser-na. Den10 april möttes 33 experter i vetenskapliga råd för aidsoch fastslog då att det behövdes en mer kraftfull ledning av arbetet motfarsoten. Man föreslog en särskild stabsfunktion inom direktunder generaldirektören med kvaUficerad expertis inom medicin, socialtjänst ochadministrafion. ställde sig bakom detta krav och begärde i enskrivelse fill regeringen ett fillskott på 6 milj. kr.för en effektivare ledning av aidsarbetet. är ännu inte besvarat. sade socialministern i kammaren attsaken skulle prövas i budgetbehandlingen. Med andra ord: När landets främstaexperter slår larm om att det krävs en omedelbar förstärkning avinsatserna mot denna rasande och dödliga epidemi, svarar socialministern attdet önskemålet kanske kan villfaras från - 14-15 månadersenare. Nuär socialministern inte här i kammaren, men jag kanske ändå kan få fällaföljande kommentar. Om regeringen svältföder den myndighet som enligtsmittskyddslagen har den högsta fillsynen över epidemibekärnpningen ochsamtidigt går emot landets samlade medicinska expertis, tar den på sig ettytterst allvarligt ansvar. Det svar som socialministern gav fillGullan finner jag fullkomligt skandalöst. För min del utgår jag ifrånatt regeringen utan dröjsmål omprövar sin hållning i denna fråga och ser fillatt får de resurser som behövs för en effektiv ledning avarbetet. Dödliga epidemier är ingenfing som man kan segdra i ordinariebudgetförhandlingar. Det trodde jag faktiskt att regeringen hade förstått viddet här laget. Får jag allra sist säga några ord om moderata samlingspartietssocialpolitik. Jag har haft tillfälle att bekanta migmed den. Även om jag på åtskilliga punkter har andra uppfattningar änmoderaterna måste jag säga att den socialpolitik som driver iriksdagen är ambitiös och full av intressanta uppslag. Man varnar t. ex. för en 1987/88:12: alltförsnabb avveckling av institutionerna, man vill ha en mer resolut vård avmissbrukare och rnan har ett långt ifrån problemfritt - men kanske ändåutvecklingsbart - projekt om hur sjukvården skulle kunna finansieras viasjukförsäkringen. har jag emellertid inte kunnat förståhur den moderata socialpolitiken rimmar med den moderata skattepolitiken. Någraav de moderata förslagen innebär aningen lägre offentliga utgifter och andraaningen högre. Det finns emellertid inget i programmet som öppnar vägen försådana massiva besparingar som krävs för att genomföra löften omkraftiga skattesänkningar. Jag skulle därför vilja rikta en stillsam maningtill här i kammaren. Tag det litet lugnt i era angrepp påfolkpartiets skattepolifik till dess att ni själva har formulerat en politikdär inkomster och utgifter går ihop. 19GÖTE () replik: Jag hade inte väntat mig en skattedebatt medDaniel Tarschys i detta sammanhang. Jag tackar för hans positiva syn på vårsocialpolitik. kanske trots allt skulle kunna bekanta sig litetmera med den än vad han har gjort. I så fall kanske vi skulle kunnahitta gemensamma nämnare även här. Vår socialpolitik i sig kostar faktiskt inte mer än vadden socialdemokratiska politiken gör. Det är mycket viktigt att komma ihågdet. Jag tror att delar min uppfattning. Låt mig ta barnomsorgen som ett exempel. Vi har engemensam syn när det gäller valfriheten inom barnomsorgen. Varför har vi det?Jo, vi har det av två skäl. Det vikfigaste skälet är att det ärmamma och pappasom bestämmer hur barnet skall.ha det och om det skall vara på daghem ellerhemma. Det är mamma och pappa som har det ansvaret, inte politiker i riksdag,landsting och kommun. Det var det första skälet. Det andra är att vi vet att denvalfriheten inte blir dyrare än enligt den spcialdemokratiska politikensförslag. och jag har möjlighet att snabbare bygga ut och klarabehovet av barnomsorg med vår politik än med den socialdemokratiska. Det ärsåledes inget ekonomiskt problem, utan ett politiskt fixerat problem som vidiskuterar. När det gäller hälso- och sjukvården förhåller det sigegentligen på precis samma sätt. Vi pläderar för en ökad valfrihet och ökademöjligheter för privatpraktiserande läkare, tandläkare, sjukgymnaster ochandra. Det vikfigaste motivet är det rent sociala - nämligen att den som ärsjuk skall ha möjlighet att välja läkare, tandläkare eller sjukgymnast. Men vifår som regel också en bilHgare vård på köpet. All statistik och allakostnadsjämförelser visar att den vården fakfiskt blir billigare av olika skäl.Låt oss då bygga vidare på valfrihetens grund, så kanske vi rent av automatisktockså får ekonomiska vinster. Det innebär ingen belastning på budgeten att ökavalfriheten för de sjuka. När det sedan gäller de gamla förhåller det sig egenfligenåterigen på samma sätt. Det är inte i första hand en fråga om pengar. Jaghåller dock med om att vi på detta område kanske fåromprioritera totalt sett, så att vi får lägga, mer på äldreomsorg i kommuneroch landsfing än vad vi hifinfills har gjort. Detär naturligt utifrån den utveckling som vi har. De klara moderata kraveninnebär att om jag är gammal och behöver hemtjänst skall jag be min gode vän ochgranne att hjälpa mig två fimmar per dag, i stället för att den kommunalahemtjänsten skan åka ut tin mig och fillbaka. Det moderataförslaget blir inte dyrare. Påsin stämma hade som devis: Våga mera. Jag tror att våga titta litet djupare på de ekonomiska konsekvenserna av våra, somhan själv tyckte, bra förslag på det socialpolitiska området. Anf.20 () replik: Jag upprepar att jag tycker att det finns mycket intressant ochbeaktansvärt i den moderata socialpolitiken. En del av de förslagen drar litethögre kostnader, och det kan det vara värt, medan en del medför vissabesparingar för statsverket. Men mitt intryck av totalsumman är att kostnadernainte kommer att bli lägre än vad de är. invändeinte heller mot detta. Han sade härifrån talarstolen att kostnaderna för denmoderata socialpolitiken inte blir högre än för den socialdemokrafiska. Det kanjag också instämma i. Problemetär att när vi har försvarat vår socialpolitik, som i många avseenden liknar denmoderata och i några avseenden den socialdemokratiska, har vi fått utståganska många angrepp därför att vi drar de skattemässiga konsekvenserna avförslagen. Med de höga ambitioner som alla i detta samhälle har när det gällersocialpolifiken måste vi emellerfid acceptera att skattetrycket inte kan sänkasdramatiskt. På den punkten har vi mött en mycket kraffig kritik frånmoderaterna. Min uppmaning kvarstår därför om att det vorelämpligt att moderata skattepolitiker och moderata socialpolitiker träffadesnågon gång och jämförde sina siffror litet grand. Det skulle då uppstå enstörre grad av harmoni i den samlade moderata politiken. skulledärmed kanske också kunna inställa den beskjutning som de bedriver mot departier som försöker tala om vad det hela kostar. 21 ()replik: förstår jag mig inte på . Det är ju inte jag somskjuter, utan det är snarare han som drabbas av rekyleffekten. Det var han sombörjade skjuta och ifrågasätta vår skattepolitik. Vimoderata skattepolitiker och socialpolifiker träffas mycket ofta. Vi menarnämligen att det finns ett klart samband mellan en övergripande ekonomiskpolifik och en vetfig socialpoHtik - vilket själv sade i sittinledningsanförande. Jag delar hans uppfattning på den punkten. En vetfigekonomisk tillväxt är basen för en trygg social utveckling. Förutsättningen fören vetfig ekonomisk tillväxt är att vi har en bra skattepolitik som ickeinnebär för högt skattetryck och icke heller innebär för höga marginalskatter. Närvi talar om skatter och socialpolitik, står vi således därför på båda benensamtidigt. Man kan inte hoppa från tuva till tuva, utan man måste veta vilkeneffekt det ena och det andra får. Att sänka det totala skattetrycket, att sänkaskatten för barnfamiljer och att sänka marginalskatterna är vikfiga De medför nämligen i sig positiva effekterpå den totala samhällsekonomin och därmed positiva effekter när det gällermöjligheten att klara det sociala trygghetssystemet. Vi har från moderat sida i våra partimofioner lagt framett komplett finansieringsförslag, där kostnaderna har presenterats. Så detfinns en klar budgettäckning såväl för kraven på det socialpolifiska områdetsom för kraven på justeringar på det skattepolitiska området. 22 () replik: Jag vin inte driva den här debatten så långtatt det uppstår något slags fientlig skottlossning över gränserna, utan det varmera en vänlig maning till de moderata socialpolifikerna att försöka funderaöver de finansiella konsekvenserna av den politik som de själva förordar. Det är inte så, , att harpresenterat fullständig täckning för de ganska ambitiösa skattesänkningsförslagman har lagt fram, utan man har bara angett en färdrikfing och sagt att manskall återkomma i fråga om de ytterligare 30 miljarder som inte finnsfinansierade i det moderata förslaget. Jag menar att det vore klokt om den moderata politikenutformades med större hänsynstagande till det ambitiösa socialpolitiska programsom partiet står för här i . Det vore också klokt, tror jag, omman undvek attacker mot att envisas med att försöka få debet ochkredit att gå ihop i det egna polifiska alternativet. Förste vice talmannen anmälde att anhållitatt till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt till ytterligarereplik. 23 (): Inom såväl sjukvården som äldrevården pågår en stor förändringsprocess. Till stor del handlar det om att tömma sjukhus,vårdhem och ålderdomshem. Ansvar flyttas över från den slutna sjukvården tillprimärvården och från landsfingen till kommunerna, den psykiatriska vårdensektoriseras, osv. Intentionerna är att människor i stor utsträckning skallkunna bo i det egna hemmet även vid sjukdom, handikapp eller hög ålder. Enkelt uttryckt är mottot att vårdresurserna skall flyttaut till människorna i stället för det omvända. Det kan förefalla heltinvändningsfritt. Men för att det också skall fungera som det är tänkt, måsteman inse att det finns gränser som trendpendeln inte bör överskrida. Det finns,tyvärr, förlorare i det här sammahanget. Man kan t. ex. inte förvänta sig att primärvården skallkunna klara sina allt fler och allt större uppgifter på ett bra sätt, om detinte också finns tillgång till specialisttjänster av olika slag, bl. a. inombarn- och mödrahälsovården. Med en strikt sektoriserad psykiatrisk vård förlorar manen del av den värdefulla specialkompetens som byggts upp. Patienter med heltolikartade sjukdomssymptom "blandas" på samma avdelning på sätt somknappast är önskvärda ur vårdsynpunkt. Att vårdaäldre personer i deras hem också sedan sjukdom kommit in i bilden fungerar mestadelsbra. Men också här kan det bli fråga om gränser för vad som kan anses vara enbra omsorg. Den dag kan komma när hjälpinsatserna blir så massiva ellerpersonkretsen kring den gamle så stor att integriteten blir lidande. Signaler iden riktningen måste man vara lyhörd för. Detbrukar sägas då och då i debatten att när vi planerar äldreomsorg gör videt för morgondagens pensionärer, som kommer att ha betydligt högre krav påstandard. Det brukar ofta framföras som skäl för att skrota den boendeform somålderdomshemmen utgör. Det här är inget särskilt bra argument. Hur bra vi änkan komma att få det materiellt sett i framfiden kommer det också att finnasolika behov av omsorg. Människors förutsättningar för att känna trygghet ochvälbefinnande kommer hkaså att variera. Följaktligenkommer det också i framfiden att behövas flera alternativ i boendet. Det är imedvetande om detta som vi i kämpat för att behållaålderdomshemmen, inte som 40-talsinsfitufioner utan som boendeform med modernstandard. I det arbetet har vi delvis varit framgångsrika medhjälp av övriga icke-socialistiska parfier och, framför allt, med hjälp av enkraffig opinion, inte minst bland de äldre. fattas dock denflexibilitet i statsbidragssystemet som skulle göra det möjligt för kommunernaatt fullt ut anpassa utbyggnaden efter det verkliga behovet. Ävenbortsett från de frågor som jag nu har berört, är vi inom allvarligtoroade för den vårdsituafion vi har och framför allt för hur den kraftigt kan försämras. Under sommarens semesterfid kan vi få en aningom hur en sjukvårdskris kan gestalta sig. Att det ändå hjälpligt fungerar berorpå att det fortfarande finns personal, i huvudsak kvinnor, som ställer uppytterst lojalt och ofta arbetar i dubbla arbetsskift. Omvi också i ett långsiktigt perspektiv skall kunna ge människor en bra vård, måstevi ha personal med kompetens och yrkesskicklighet. Det gäller inte minstsjuksköterskor men också annan vårdpersonal, t. ex. den som arbetar inomäldreomsorgen. Här finns det flera orosmoln. Det är knappast överdrivet atttala om en hotande vårdkris. Underde har intresset för att utbilda sig fill vårdyrken minskatmarkant. På flera håll har man måst ställa in planerade kurser, på andra hållhar de kunnat komma i gång bara med hjälp av andra- eller tredjehandssökande.Många lämnar sitt vårdyrke . Vihar inte längre tillgång till den arbetskraftsreserv som"hemmafruarna" utgjorde, som gick ut som den första generafionenhemsamariter med ett praktiskt kunnande och en livserfarenhet som gjorde demväl kvalificerade för sitt arbete. Alltdet här är fakta som vi måste ta med stort allvar med tanke på det vårdbehov vikan se framför oss. Vi kommer t. ex. att få ett starkt ökat antal mycket gamlamänniskor, som man måste räkna med har ett tämligen stort vårdbehov, och vikommer att ha ett ökande antal HIV-smittade ochaids-sjuka, med allt vad det innebär av mycket krävande vårduppgifter. Detär hög tid att inse att de här lågt avlönade, av tradition kvinnliga yrkenamåste uppvärderas både bokstavligt och bildligt. Återkommande fortbildning ärockså viktig, liksom en bra schemaläggning. Fören personalgrupp finns alldeles speciella problem. Jag tänker på dem som i dagvårdar HIV-smittade och aids-sjuka. De är pionjärer på sitt område. De fåringen utbildning, särskilt anpassad för deras behov. De har ingen att fråga somhar större erfarenhet. De kan bara stötta varandra och hta fill sin egenomdömesförmåga. De har rätt att fä allt stöd som är möjligt, för att de inteskaH brännas ut i förfid. Jagvill också peka på att det i samband med sjukvård i hemmet kan förekommaarbetsmiljöproblem av ett speciellt slag. Det kan t. ex. vara motiverat med enhjälpanordning för att undvika tunga lyft men som den vårdade kan kännamotvilja för att installera i hemmet. Det kan bli fråga om grannlagakonfliktsituafioner som måste lösas. Vidett besök på arbetarskyddsstyrelsen hade jag tillfälle att fråga hur man såg påproblemet med den tunga hemvården och det faktum att många iförtid slits ut. Jo, man hade tänkt sig att försöka förmå unga män att i störreutsträckning söka sig till de här yrkena. Skall man lyckas med det måste mannog tänka sig att de blir bättre betalda. Sammantagetvisar det här en tämligen komplex bild. Vi har krävt från centerparfiet, ochfått stöd från övriga icke-socialistiska partier, att man gör enprobleminventering och därefter ett åtgärdsprogram för de yrkesområden som detgäller. Vi beklagar att socialdemokraterna inte sett lika allvarligt på den härfrågan. Inte heller har regeringen visat sig särskilt oroad. Detsom komplicerar bilden i många socialdemokratiskt styrda landsfing och kommunerär ovilja att erkänna att också enskilda alternativ kan vara bra. Vii har inga planer på att avveckla den offentliga sjukvården. Vi menaratt den skall utgöra en bas, inte minst när det gäller den mest speciaHseradeoch kostnadskrävande verksamheten. Men självklart måste det också finnasutrymme för enskilda alternativ och kompleinent. I många fall är det heltoförsvarbart att inte ta fill vara den kompetens och det engagemang somenskilda alternativ kan erbjuda. Ett strålande exempel på hur bra det kan varanär man uppmuntrar och stöder personligt engagemang och en ideell organisationär Noaks Ark. Jag tror att alla erkänner den enormt stora insats man därgör för HIV-smittade och aids-sjuka, en verksamhet fill vilken det inte finnsnågot alternafiv. Hälftenav den vård som sker i hemmet skulle inte fungera om inte någon anhörig ställdeupp i större eller mindre omfattning. är det fråga om ettdygnet-runt-arbete. Det här är ingen avtalsreglerad verksamhet. Många får intealls det ekonomiska stöd de borde ha rätt till och följakfligen inte någonsocial grundtrygghet. Redan1983 lade anhörigvårdskommittén fram förslag till förbättringar för den härgruppen. Men de förslagen har ännu inte föranlett regeringen attvidta en enda åtgärd för den här vikfiga för att inte säga oumbärliga gruppen.Det är mycket märkligt, inte minst sett mot bakgrund av den vårdsituation vihar. Jagär rädd för att det handlar om den allmänna och svårförklarliga misstron motanhörigas vårdinsatser över huvud taget. Det går igen också inom barnomsorgen.Att vårda grannens barn i sitt hem är en samhällsinsats, men inte att vårdasina egna, enhgt socialistiskt synsätt. Det är värt att påminna om att det också inombarnomsorgen finns rekryteringsproblem inte minst i , där detenligt uppgift fattas flera hundra utbildade förskollärare. Det kan alltså bhväsenfliga svårigheter när det gäller att klara uppsatta mål i varjefan om man vill uppehålla en hög kvalitet. Densocialdemokrafiska polifiken på det här området har präglats av stelbenthet meddetaljstyrning av statsbidraget och en ovilja att släppa in nya alternafiv.Under lång tid ville man t.ex. inte ta in föräldrakooperativen. Också i detfallet har verkligheten och opinionen blivit för besvärande, och man hartvingats tin avsteg från sin tidigare uppfattning. Fortfarandefinns påtagliga brister. Det är naturligtvis orimligt att t.ex. inte tinåts driva förskoleverksamhet på samma villkor som ideellaorganisatoner. Och det är naturligtvis orimligt och ofattbart att man inte villge småbarnsföräldrar det förtroende och den valfrihet det skulle innebära attge dem en vårdnadsersättning. förslag om en beskattadvårdnadsersättning på minst ett basbelopp ger alla en möjlighet att förkortasin arbetstid och bidrar till en social grundtrygghet som för många fortfarandeär alldeles för låg. Att ge familjerna valfrihet och en ökad trygghet kommernaturligtvis i hög grad barnen fill del. Det jag här har tagit upp visar att vi i på flera områden serstora brister som vi menar måste rättas fill med det snaraste. Det handlar omsamhällets långsiktiga ansvar för att alla som bor och lever här skall kunna fåden omsorg, vård och service som hör till ett välfärdssamhälle. Anf, 24 (vpk): Om man gör en bedömning av den sannolika framfiden inom vården ochomsorgen, sedd från dagens situafion, finner man anledning tni oro. Varoch en som kommer i kontakt med vården, vare sig det är som patient ellerpersonal, kan se att de flesta problemen beror på bristande resurser. Allalandsting stoppar nödvändiga utbyggnader och gör äveninskränkningar i den befintliga vården. Resultatet blir längre köer, ökandepersonalproblem och brister i "vården som drabbar de vårdbehövande. Itakt med försämringarna inom den offenfliga vården ökar utrymmet för detprivata att göra sig gällande. Det som började med privata mottagningar typCity-Akuten har utvecklats till att det privata tar över landsfingetsvårdcentraler och utför operationer inom vissa köområden. Nästa steg är atthela sjukvårdsområden riskerar att överföras från det offenfliga till privataintressen. Ansvaretför den utvecklingen vilar på regeringen. För även om socialdemokraterna iprincip är motståndare fill en ökad privatisering så har regeringens ekonomiskapolifik gentemot kommuner och landsfing direkt öppnat vägen förmarknadskrafterna. Jag trodde ända att regeringen var principiellmotståndare till privatisering. Men jag undrar om jag inte måste ändrauppfattning efter att lyssnat till statsminister . Han tog uppden ökande privatiseringen inom vården och framhöll det som något positivt som hade hänt under densocialdemokrafiska regeringen. Har socialdemokraterna nu ändrat inställningfill det privata, eller var det bara statsministerns personliga uppfattning? Nuhar regeringen gett ett klart löfte att vården och omsorgen skall prioriteras.Men löftet måste åtföljas av mera pengar fill landstingen och kommunerna,annars är det inget värt. För effekterna av fidigare indragningar av statligamedel från kommunsektorn kommer att prägla landstingens budgetar lång tidframöver. Jagskall ge några exempel. För en månad sedan besökte jag i landsting. Kommuninnevånarna höll då på att förbereda en demonstration föratt rädda sitt sjukhus. Inomparentes sagt ställde veckan därpå 20 000 människor upp i den demonstrationen. Landsfingsledningenhade nämligen klargjort att man av besparingsskäl planerade att lägga nerakutsjukvården i . Denna situation är direktförorsakad av de minskade statsbidragen. Omakutsjukvården i försvinner får det konsekvenser inte bara förmänniskornas möjhghet att få vård, det påverkar hela kommunens framfidamöjligheter. Redan hotet om nedläggning av sjukhuset medför konsekvenser. Ompersonalen upplever att det finns risk för nedläggning så tar man det säkraföre det osäkra och börjar se sig om efter annat arbete, det visarerfarenheterna. Så går det allfid fill när sjukhus är nedläggningshotade. planeras nedskärningar inom vård och omsorgmotsvarande ca 100 milj. kr. Detta skall man göra med osthyvelsme-toden -möjligtvis lägger man ner en eller annan avdelning, men inte ett helt sjukhus. Trotsdenna neddragning behövs ändå en skattehöjning på en krona. Landsfingets behovför att uppehålla nuvarande vårdnivå ligger på ett ökat resursbehov om ca 200milj. Överbeläggningaroch stängningar av avdelningar hör numera fill sjukvårdens vardag i så gottsom de flesta landsfing. Samtidigtsom sjukvården saknar resurser att tillgodose de vårdbehov som finns , såskapar den medicinskt-tekniska utvecklingen nya behov. Vilkaprioriteringar skall styra den framtida vården? Om sjukvården inte får resurserefter behov så finns det en uppenbar risk för att andra avgöranden än de rentmedicinska kan bli avgörande för vilka som skall få vård och för kvahteten påvården. Bristenpå resurser går inte bara ut över det direkta vårdarbetet, den går också utöver personalen och möjligheterna att rekrytera personal. Ingen politiker kan vara omedveten om vårdpersonalens villkor med dålig lön och omänskligaarbetsfider. har de flesta inom sjukvården schemalagd arbetsfidvarannan helg, och dessutom tvingas många att gå in och arbeta pågrund av personalbrist. Vårdpersonalen är helt enkelt exploaterad. Den socialdemokratiskaregeringen har aktivt motarbetat sjukvårdspersonalens fackliga kamp och vädjatfill deras sociala ansvarskänsla.