prot · GB09113 · 1987-12-31 00:00:00 — svar framgår att det först och främst är samhället - landsting ochkommun - som skall ha huvudansvaret. Visst, samhället har alltid ytterst sittgivna ansvar här, bl. a. enligt socialtjänstlagen. Men det allra vikfigasteär-enligt moderat uppfattning - att den enskilde själv får bestämma vilkenhjälp och vård vederbörande vill ha. Den som behöver hjälp skall inte vara beroende av attsläkt och vänner kan och vill hjälpa till, säger statsrådet. Men nog vet välstatsrådet att det är så ? Den s.k. anhörigvården ger tregånger så mycket tid till gamla, handikappade och sjuka som den offentligtbedrivna . Det är faktiskt som utgör ett komplement tillanhörigvården . Jag tror att statsrådet inser att vi aldrig kommer attklara utan anhörigas och vänners insatser. Antalet yrkesarbetandeinom vård och omsorg kommer helt enkelt inte att räcka till. Därför hade detvarit intressant att få veta vad regeringen föreslår för att underlättasituafionen för de anhöriga, och inte bara få en hänvisning till ett projekt.De anhöriga har ofta en väldigt tung uppgift. Närstående ges på olika sätt stödfrån samhällets sida, Jag vill påstå att detta stöd är alldeles för dåligt. Vadvill regeringen göra för att underlätta för alla anhöriga, vanligen kvinnor,som ofta uppoffrar sig därför att kommunernas hemtjänstresurser inte räckertill? Ett positivt uttalande t. ex. om rätten till rimlig ersättning ochavlastningsplatser inom den slutna vården från statsrådets sida hade betyttmycket för alla dessa tyst arbetande människor. Det låter bra att den enskilde har full medbestämmanderättenligt socialtjänstlagen. Det är ju någonting som vi alla ställer upp på. Menhur är det i verkligheten? Enligt en upplevdehälften av de äldre att någon annan hade bestämt över dem när det gällde derasvård och service. Sådan är verkligheten - tyvärr. Hur tänker regeringen förverkliga självbestämmandet ochvalfriheten för dem som behöver hemtjänst? Är regeringen t. ex. öppen för attinföra någon typ av hemtjänstersättning, hemvärdsbidrag eller vad vi vill kalladet som människor själva kan förfoga över? I och administrerasen sådan ersättning via socialförsäkringen, men man kunde naturligtvis ocksåtänka sig någon form av "vårdpeng" från kommunen som den enskildefinge använda för att anlita den hjälp han eller hon finner bäst. Det kunde blien positiv utveckling av . Kan statsrådet t. ex. tänka sig skattefrihet till ettvisst belopp för yngre pensionärer som är villiga att göra en vårdinsats förlitet äldre och sjukare pensionärer? Är statsrådet beredd att öppna möjligheten för dem somvill driva ett hemtjänstbolag i egen regi eller på entreprenad till kommunerna? Vad gör regeringen för att tillvarata kompetensen hos vårainvandrare? Jag är övertygad om att de kommer att bli en väldigt fin resurs, omman verkligen tillvaratar deras kunskaper och intresse på allra bästa sätt, ochutan att tillämpa den byråkrati som omgärdar de här frågorna. Alla de insatser som jag nu har nämnt kommer att behövas,utöver de personalrekryterande och personalbefrämjande åtgärder inomhemtjänsten som förordats av . Håller statsrådet med mig? Ochnär kommer de nya fördomsfria förslagen från regeringens sida, där man fullt utinser att kommun och landsting inte klarar allt? De förslagen behöver komma nu\ bara några ord om den kommande vårdutbildningen.Vi är överens om att vi måste få till stånd en utbildning som görhemtjänstpersonalen kapabel både att ge insulininjektionen och attkoka vällingen, som jag brukar uttrycka saken. Därför har vi moderater länge imotioner föreslagit en samordnad treårig utbildning. Det är bra om en sådanutbildning nu kommer till stånd. Jag tycker emellertid att det hade varitbättre om man satsat mera rejält på vårdutbildningarna än på en allmänförsöksverksamhet. Men det är kanske en annan historia! 14SIRI HÄGGMARK (m): Det har varit stora rubriker angående vården:Vården värre än fjolårets. Hemsjukvården i kris. Det saknaspersonal, osv. Jag tänkerinte gå in på detta, eftersom gör det med den Jagskall i all stillhet komma med ett litet tips till statsrådet angående Prot; 1987/88:113 För en tidsedan kontaktades jag av en sjukvårdslärare vid Marinens , Där utbildas gruppbefälsuttagna sjukvårdare från bådeflottan och kustartilleriet samt plutonsbefäl för krigsplacering som På skolan utbildas självständiga sjukvårdare, sjukvårdaresom skall tjänstgöra under läkares ledning, läkarsekreterare och sjukbärargruppschefer.De militära termerna är jag inte så våldsamt hemma på, menjag har noterat vad som stod i den handling som jag fick. Skolans läroplan omfattar, förutom teori, även praktik påsjukhus. Jag blev intresserad, då denna sjukvårdslärare framhöll att det efterdenna utbildning kan uppstå en skarv mellan den militära sjukvårdsutbildningenoch civilt arbete eller utbildning. Han tyckte att det vore intressant attundersöka detta objekt och om det även skulle finnas ett intresse för arbeteinom den civila värden. Jag kan föreställa mig att dessa pojkar som skall fungerai händelse av en krigssituation, till viss del självständigt, även bör klara avatt tjänstgöra i en civil krissituation, t. ex. inom hemsjukvården. Jag kanockså tänka mig att de, med en viss komplettering av utbildningen, även skullekunna tjänstgöra inom sjukvården. Detta ligger emellertid inom statsrådetSigurdsens ansvarsområde. Men jag ber att fä överlämna dessa papper tillstatsrådet , så att statsrådet och gemensamt kan gåigenom dem pä departementet. , herr talman: Jag har ett 30-årigt yrkesliv somdistriktssköterska bakom mig. Detta arbete omfattade även hemsjukvård. Jag ärinte det minsta förvånad över den situtation som har uppstått. Jag harkunnat skönja denna utveckling, och jag har förstått att skullekomma att innebära något av de brustna illusionernas årtionde när det gälleroffentlig service. Det finns inte och kommer inte att finnas tillräckligt medmänniskor att tillgå för att klara de behov och den efterfrågan på tjänster somkrävs. Och den offentliga sektorn kommer med benhärd konsekvens att behövagenomgå något av en kulturrevolution för att anpassa sig efter människors behovoberoende av vilka politiker som finns- det är bara så. Vi moderater har talatom detta. Men verkligheten kommer att visa att man, om inte mera ansvardelegeras till människor som är beredda att göra en insats och som är bereddaatt ta fullt ansvar, får den verkliga krisen . Denna utvecklingmåste man hejda. 15 (): Jag fick ett brev från 15 vårdbiträden. var ett nödrop. "Vi har lärt oss att i första hand ha tid med vårdtägarna",skrev de, "men finns inte p. g. a. för litet personal... En anställd i skall pä klara uppstigning, toalettbesök, tvätt ning, tandhygien, päklädning, medicinering m. m. Jäkta vidare för att under nästa halvtimme hinna med frukost, bäddning, städning, rakning, medicine ring och blöjbyte. Eftersom dessa besök är den enda kontakten med ytterväriden för många känns det bittert att behöva rusa vidare utan att ha fått samtala!" 4 protokoll 1987/88:112 -113 Det här brevet är ganska typiskt för tongångarna blandhemsjukvårdspersonal. Undra på att personalomsättningen är hög! Därtill har vifå sökande till den sociala servicelinjen och ett ökande antal åldringar.Vården och omsorgen är sannerligen vår viktigaste äldrefråga, viktigareän pensionspåslaget. För oss i är det inte avgörande om enverksamhet bedrivs i offentlig eller privat regi. Det avgörande är attmänniskor får den service de behöver, i den form som de själva har valt. Därförmåste det finnas många alternativ och stor öppenhet för nya vägar.STIL-projektet är ett föredömligt alternativ. Vi i har föreslagitförsök med servicekuponger som en annan tänkbar väg att öka valfriheten. tänka sig en sådan försöksverksamhet? Vi har åtskilliga 65-707åringar, och kanske också äldrepensionärer, som skulle kunna tänka sig att arbeta inomhemtjänsten. För dem är problemet att extrainkomsten äts upp av skatter ochbortfallande bidrag. Pä bärplockning får man tjäna . Voredet orimligt, , att stimulera pensionärer till en insats inomhemtjänsten genom att där ge dessa en liknande skattefrihet? Anhöriga utför "hemtjänst" under tregånger så som den kommunala . I en SCB-undersökning angavtre fjärdedelar av de tillfrågade att de ville vårda sina föräldrar hemma vidlångvarig sjukdom. Men då måste man få ledigt och få skälig ersättning.Folkpartiet har krävt att anhöriga skall fä både rätt att varalediga och ATP-grundande ersättning från den allmänna försäkringen med beloppsom motsvarar sjukpenningen. bör de anhöriga erbjudasanställning som sjukvårdsbiträde. Vad anser statsrådet om de härfolkpartiförslagen? Så : Det behövs också mer pengar när det gälleratt bemästra sjukvårdskrisen. anser att vården börtillföras ökade resurser i takt med den ekonomiska tillväxten, dvs. 2-2 1/2 %per år. Håller statsrådet med om att det är sjukvärden som skall prioriterasoch tillföras ökade resurser från den ekonomiska tillväxten? Sä här några månader före valet utvecklaslätt varje debatt här i till en bred politisk debatt, som bara harsin utgångspunkt men inte sina ramar i den fråga som utgångsvis har ställts.Jag skall ändå försöka hålla mig till de frågor som ursprungligen ställts. Jag vill först säga någonfing om huvudprincipen. För migär det självklart att det är kommunen som i kraft av socialtjänstlagen haransvaret för tillgodoseendet av människors behov av social omvårdnad. Detegentliga omvärdnadsbehovet har ofta en grannlaga karaktär, och det gäller attdimensionera resurser och insatser efter den uppfattning som man skaffar sig ombehoven. Därför är det för mig alldeles klart att det är kommunen som genom sinhemtjänst och andra, anordningar också skall svara för själva omsorgsarbetet. Innebörden av det jag säger i mitt svar är att det däremotrunt omkring det egentliga omsorgsarbetet finns en rad viktiga ting som ocksåbidrar till att höja livskvaliteten för enskilda människor med omfattandevårdbehov. kan en samverkan verkligenutvecklas i förhållande till vad som görs mellan kommunen ochsocialtjänsten å ena sidan och å andra sidan anhöriga, frivilligorganisationer,bostadsföretag och andra som spelar en roll för närservicen där människor boroch vistas. Jaganser också att de utvecklingsprojekt som vi ger pengar till och där viförfogar över ganska betydande medel visar på nya vägar. Där finns detfortfarande en utvecklingspotential som jag tycker att vi tillsammans skallutnyttja. Det gäller både de 20 miljoner som vi förfogar över försocial hemhjälp och de 100 miljoner som boendeservicedelegationenförfogar över. 46 miljoner är nu förbrukade på 40 projekt, men det finnsutrymme för mycket mer och många intressanta fing här. För mig är det heltgivet att det i enlighet med socialtjänstlagen är kommunens ansvar att utföradet egentliga omsorgsarbetet. Jagblir sedan fundersam när jag hör exempelvis lägga ut texten omhur små resurser vi har inom den offentliga sektorn i fråga om personal ochsäga att lösningen beträffande resursbehoven skulle vara enskilt bedrivenverksamhet. Men vi får väl inte fler människor i samhället som är beredda attgå in i omsorgsarbete därför att arbetet bedrivs i enskild regi? Det tror ivarje fall inte jag. Huvudproblemet är att intressera framför allt ungamänniskor för att gå in i omsorgsarbetet, och omsorgsarbetet måste som yrkessektorlyftas, utvecklas och erkännas av alla oss andra. Sker det är jag övertygad omatt människor också kommer att dras fill detta viktiga, intressanta och socialtmycket givande arbete, när det fungerar. Jagvill tacka för tipset öm att eventuellt inleda ett samarbete meddem som har fått en militär utbildning. Jag skall ta det med mig, och vi skallverkligen se på det. Det förefaller att finnas resurser där som eventuelltskulle kunna användas också i vår praktiska verksamhet. Ifråga om anhörigvärden och vad regeringen är beredd att göra på det området äralla tre meddebattörerna säkert medvetna om att det är meningen att enäldreproposition skall komma . Det är naturligtvis i den som viskall redovisa de insatser i fråga om både anhörigvård och annat som vi ärberedda att göra, och jag håller mig därför fill principerna på det härområdet. Servicekuponger,, tror jag inte heller löser vårdproblemet framöver. Detär inte detta som ger oss de.resurser som vi behöver och de människor som vibehöver för att klara människors omvårdnadsbehov. Det gäller att vi rationelltoch ändamålsenligt använder de resurser som vi förfogar över. Det handlar ocksåom, som jag sade tidigare, att vi lyfter hela omsorgssektorn som yrkessektoroch ger de människor som går in i den här viktiga arbetsuppgiften ett gott stödi det svåra och vikfiga jobbet. Det är de åtgärder som jag tror mest på när dethandlar om att råda bot på den hotande krisen. Tillsist vill jag vända mig mot den svartmålning som många debattörer oftaförfaller fill när det gäller situationen inom omsorgsområdet. Visst finns detproblem, och dem skall vi ta itu med. Men det är viktigt att också tala om atten hel del fungerar bra. Jag har träffat åtskilligahundra hemvårdsbiträden - i går senast 300 stycken i - och haft mycketingående diskussioner om deras arbetssituation. inte såtotalt svart som man ibland när man lyssnar på sina meddebattörer får ettintryck av att den skulle vara. 17 (): Jag vågar nog säga att vi alla som deltar iden här debatten är besjälade av en vilja och en önskan att göra det så bra ochså tryggt som möjligt för våra äldre när de behöver hjälp och vård. Detta ärinte något inlägg i valdebatten, utan vad vi här framför är ett sedan längekänt engagemang, inte minst för de äldre och sjuka. Så känner av naturliga skälen f. d. sjuksköterska. Jag hoppas att statsrådet uppfattar det så att minakompletterande frågor har anknytning till de frågor jag ställde iinterpellationen men som jag inte tycker att jag fått något riktigt svar på. Statsrådet säger att detta är kommunens ansvar.Det är riktigt att socialtjänstlagen ger kommunen detta yttersta ansvar. Men vihar alla ett ansvar-ett personligt ansvar. Det är också oerhört många människorutöver dem som ingår i den s. k. vårdsvängen som gärna vill ta ansvar ochhjälpa till på olika sätt. Jag hoppas att vi kan få förståelse för attmänniskor som vill bedriva enskild verksamhet eller pensionärer som vill göraen extra insats får möjlighet till det och kanske också lockas av någon litenmorot. Det är väldigt lätt att säga att det är den offentligasektorn som skall svara för denna verksamhet. Men jag tror att vi kan ökaresurserna om vi tar till vara varje engagemang som finns hos medmänniskorna -detta är ju i högsta grad en fråga om medmänsklighet. Att detta är ett viktigt arbete är jag, som i många ärägnat mig åt vårdarbete, den första att understryka. Jag tycker att arbetetinom är bland det mest kvalificerade som tänkas kan. Man skallinte bara kunna städa litet grand och hjälpa till med dagliga bestyr. Man skallockså vara kurator och kanske även kunna ge elementär sjukvård, t. ex. denspruta som jag talade om . Det är alltså ett mycket viktigt arbete. Därförskall vi naturligtvis alla, var och en på sitt sätt, se till att yrkets statushöjs och att löneförhållandena blir bättre - det kanske de blir nu genom densenaste avtalsuppgörelsen. Vi svartmålar inte. Men vi måste konstatera att vi enligtäldreberedningen behöver rekrytera mellan 77 000 och 100 000 personerytterligare till , om vi skall klara behoven. Det kan vi inte göramed nuvarande resurser, herr statsråd. Därför måste vi förutsättningslöst ochfördomsfritt pröva nya vägar. Jag hoppas att jag i ett kompletterande svar fårett ja från statsrådet när det gäller mitt förslag att vi skall försöka finnaäven andra vägar. 18 (): , Herr talman! Vad jag sade omen kulturrevolution inom den offentliga servicen beror på att jag under minlånga verksamhet på detta område - den omfattar dock 30 är - märkt att det inomjust bl. a. hemsjukvården behövs fler som deltar i arbetet. Det räcker inte medatt hänvisa till att det enligt socialtjänstlagen är kommunerna som bär detyttersta ansvaret. Att det gått sä pass bra som det gjort berorfaktiskt på att anhöriga har ställt upp under de timmar dä den offentliga hemtjänsteninte kunnat ge erforderlig vård och tillsyn. Jag ser väl inte särskilt revolutionär ut, men jag trorfaktiskt att vi måste få denna kulturrevolution. Den revolutionen kommer,eftersom människor inte nöjer sig med att inte veta om de kan få in en anhörigpä en avlastningsplats. Blir jag hjälpt med det och det? Det är ju detta som ärdet verkligt svåra. Jag menar att var och en tar ansvar för sin affär. Vibehöver offentlig vård, och vi behöver enskild värd. Vi behöver bådeoch. Som jag sade tidigare: Oavsett vad vi.politiker står föroch oavsett vilket parti vi tillhör, så kommer den här revolutionen att ägarum.. Vi har bara att administrera den och vara tacksamma för att någon ställerupp och klarar detta. Om vi ser på utvecklingstendenserna för äldremänniskor bara en bit in pä med de minskande ungdomskullarna,förstår vi att alla goda krafter måste hjälpa till. Det är precis så jag menar. Sedan är jag glad för att statsrådet är villig att tittapå läroplanen från marinens sjukvårdsskola. Jag tror att det var ett bra tips. 19 (): Det behövs ingen svartmålning, . Verkligheten är alldeles tillräckligt bekymmersam utansvartmålning. Det går inte att lösa vårdproblemen genom servicekuponger,säger . Det tror inte jag heller, utan jag tror att det måstevara mänga positiva åtgärder som i samverkan hjälps åt att lösa de härproblemen, och jag tror att försök med servicekuponger då kan vara värt attpröva. tror inte att fler blir engagerade, omprivata initiativ kan få möjlighet att verka i större utsträckning än i dag.Det finns emellertid intresse för att erbjuda hemtjänst både från ideellaorganisationer och privata serviceföretag. Man kan t. ex. tänka sigpensionärsorganisationer som driver sådan verksamhet. Då tänker jag påverksamhet som ges motsvarande stöd som den kommunala. Kommunen skallnaturligtvis fortsätta att ha det kontrollerande ansvaret över verksamheten.Kommunen skall svara för omsorgsarbetet, säger . Jag skullevilja veta vad som inryms i det. Anser statsrådet att ideella organisationeroch privata serviceföretag skulle kunna få motsvarande stöd som den kommunalaverksamheten, förutsatt att kommunen har det övergripande ansvaret ochkontrollerar att kvaliteten är acceptabel? Det är en stor tillgång för landets äldre attlandets politiker här i och i regeringen är medvetna om att vi harstora och vikfiga uppgifter framför oss när det gäller äldreomsorgen. Det böringe trygghet, tycker jag. Det är en fillgång om vi i politiken så långt sommöjligt kan enas om tagen framöver. Medvetenheten om att äldreomsorgensinsatser måste öka bör prägla vårt handlande frän nu och framåt . Såmåste det vara ute i kommunerna, men också i landstingen och på den statliganivån måste denna medvetenhet finnas. Då är det många saker som behöver göras.För regeringens del återkommer vi i uppföljningen av äldreberedningentill dessa frågor. Prot.1987/88:113 Hur skall vi klara personalbehoven som pä bruttonivåberäknats uppgå till mycket höga tal; 70 000-100 000personer behöver rekryteras fram till är Det förefaller vara ennästan omöjlig uppgift. En viktig signal får vi genom ,som säger att det är genom åtgärder som, gärna kraftigt, minskarpersonalomsättningen och som gör det möjligt för människor att arbeta längretid per dag och i hemtjänst och i annan omsorgsverksamhet som viskaffar oss stora delar av de personalresurser som vi behöver för framtiden. Vikan alltså kraftigt minska nyrekryteringsbehovet, om vi lyckas fä nedpersonalomsättningen och skapa förutsättningar för att människor kan öka sinarbetstid. I gengäld ställer detta stora krav på det jag harberört, nämUgen att vi lyfter upp omsorgsarbetet såsom yrkesområde betraktat -från utbildning till arbetsmiljö, lön och personalpolitik i övrigt. Alla sidormåste tas med i ett sådant lyft. Detta tror jag är den viktigaste insikt vi harfått från äldreberedningen och det arbete som nu har gjort. nämns i fråga.Servicekuponger och andra typer av lösningar ligger åtminstone för borgerligapoUtiker nära till hands som en fortsättning på just den typ av verksamhet somSTIL-projektet representerar. Bakgrunden är ju att människor med mycketomfattande behov av vård och stöd har svårt att känna att de är situationensherrar, att det är de som bestämmer i sitt eget hus och över sin egen vård ochskötsel. är för mig ett sätt att pröva hur inflytandet över denegna situationen kan öka, och jag är mycket intresserad av att följaerfarenheterna av detta arbete. kommer att utvärderas avarbetslivscentrum - jag tror att utvärderingsarbetet just har påbörjats. Vi ger pengar också till andra projekt, som har enliknande situation som utgångspunkt, förstärkt personlig assistans förmänniskor med omfattande behov. Vilka slutsatser vi konkret skall dra av dessaprojekt vill jag för min del vänta med att uttala mig om till dess att jag harsett erfarenheterna av dem. Jag vill emellertid säga att det för mig ärsjälvklart att inflytandefrägor-na är viktiga i hela hemtjänstarbetet. Det ärmycket av en utbildningsfråga och en attitydfråga från deras sida som bedrivervårdarbetet att se till att den människa som är beroende av hjälp och vårdverkligen känner att den också styr vad som görs så långt som detta är rimligtoch möjligt. Det gäller alltså att klara att göra denna avvägning. Ett sätt äratt ge ett betydligt ökat ansvar till dem som utför omsorgsarbetet att tillsammansmed den som får vården komma fram till olika sätt att arbeta som passar densärskilda situationen. För detta behövs inga särskilda initiativ, utan detta'ärett synsätt som måste prägla hela . Den kulturrevolution som talar om vill jaggärna vara med om, men jag vill ge den innebörden att den i stället skall ledatill att vi människor skall bry oss mer om varandra än tingen omkring oss, ochatt vi skall arbeta för att de av oss som behöver stöd av det gemensammaverkligen får detta stöd. Om detta präglar våra åtaganden gentemot äldremänniskor, betyder det att kommuner och landsting kommer att fä deförutsättningar som krävs för att klara äldreomsorgen också ochfram emot . 21GULLAN (): ' Prot. Jag anser att det är bra att den här debatten har kunnat hållas 3majl988 i en somjag tycker konstruktiv ton. Jag tycker väl inte att jag har fått några q hemtiänsten helt tillfredsställandesvar, men kanske kan debatten ändå sfimulera det fortsatta arbetet. Låt ossockså hoppas att statsrådet inte fortsättningsvis blir riktigt så låst i sinsyn som han tyvärr verkade vara . Jag tror att tillvaratagande av alla deenskilda initiativ som jag nämnde - hemtjänstersättning, hemtjänstbolag,utnyttjande av invandrarnas kompetens, skattefrihet för yngre pensionärer somvill göra en insats - är nödvändigt för att vi skall klara den framtidahemtjänsten. är bra, men den gick alldeles förytligt igenom frågor rörande den framtida . Utan att på något sättsvartmåla kan jag säga att vi vet ju att katastrofen mer eller mindre redan harinträffat ute i våra kommuner. står det i en stor rubrik:Hemtjänsten i hotas av katastrof. Och kommunstyrelsens ordförande säger:Att det var så illa hade jag ingen aning om. Jag är säker på att statsrådet vet precis varskon klämmer. är det inte bara storstadskommunerna och de störretätorterna som drabbas av fullständigt katastrofala vårdproblem, utan dessaproblem finns t. o. m. ute i småkommunerna och i glesbygden. Alla möjligheterär det då nödvändigt att tillvarata. Vi vet ju att antalet 16-åringar minskar medan dehjälpbehövandé grupperna, dvs. 80-åringar och äldre, kommer att öka med 40 %eller ca 125 000 personer fram . Och måste vi faktiskt setill att varje litet initiativ tas till vara. Jag måste berätta om en liten flicka som satt i rullstoloch som jag träffade när jag var på en HCK-debatt uppe i alldelesnyligen. Där tyckte de inte om att jag förordade enskilda alternativ.