prot · GB0911 · 1987-12-31 00:00:00 — För mindre än , , lade regeringenfram sitt budgetförslag till . Man konstaterade förnöjt attbudgetunderskottet var hälften så stort som det var när den socialdemokrafiskaregeringen övertog regeringsansvaret . Det hade minskat från 86 till 40miljarder kronor. Men regeringen förklarade ändå att läget alltjämt varallvarligt. Det fanns inte resurser för några omfattande reformer, utan detkrävdes fortfarande en stram ekonomisk politik. Regeringen lade fram förslagtill nedskärningar på brutto, bl. a. genom sänkta bidragtill kommunerna och skolorna. Ja, läget var t. o. m. så dåligt att regeringenansåg sig tvingad till att avskaffa pensionärernas avgiftsfria sjukhusår. Löntagarna, som redan tidigare drabbats av andra sparpaketoch nedskärningar, som fått se sina reallöner bli urholkade samfidigt sombörshajar, spekulanter och vad de nu kallas för gjort snabba klipp, uppmanadesatt ställa upp på att sanera samhällsekonomin och hålla igen på sina lönekrav.Regeringen uppträder på samma sätt och manar löntagarna tillåterhållsamhet. Naturligtvis, och på nytt, beter sig de borgerliga representanternasom en doa-kör åt regeringen när det gäller att få löntagarna att hålla igen påsina lönekrav. Menar verkligen regeringen och de tre borgerliga partierna att problemetunder har varit att löntagarnas reallöner har ökat förmycket? Är detta det stora problemet? Nufick regeringen med hjälp av de borgerliga partierna igenom sitt budgetförslagoch förslag till nedskärningar så när som på skolans område, där vi i vpktillsammans med lärare, elever och föräldrar lyckades tvinga regeringen tillreträtt och t. o. m. till att höja vissa anslag. är budgetläget ett helt annat. Budgetunderskottet blev inte 40 miljarder,som regeringen trodde. handlar det om 10-15 miljarder, och inte ens CarlBildt, eller kräver fler socialanedskärningar. Men regeringen fortsätter att utmana landets löntagare med hotoch förmaningar inför den förestående avtalsrörelsen. Regeringenberömmer själv sin egen polifik och visar att budgetunderskottet, inflafionenoch arbetslösheten har minskat. Det är sant, men det är en vissskönmålning, därför att det är ett hårt urval av fakta om de gångna sex årensutveckling. Det finns också andra fakta. Det går att teckna en annan bild änden regeringen tecknar: fortsatt arbetslöshet, ökade ekonomiska och socialaklyftor, regional utarmning, social nedrustning, bostadsbrist i framför allttätorterna, brist på daghemsplatser och förslum-ning av skolan. Vibehöver bara se oss om i samhället för att stöta på olika konsekvenserav de senaste årens sociala nedskärningar. Se på sjukhusen, där köerna ochväntetiderna ofta är olidligt långa inte bara för höftleds- ochstarroperationer, trots att personalen kanske sliter mer . Se påbarnomsorgen där utvecklingen går bakåt och där man stänger daghem på grund avbrist på resurser och på grund av personalbrist. Se på skolorna därnedskärningarna har gått så långt att man i vissa kommuner t. o. m. börjatspara in pengar på skolmaten. Se på bostadsmarknaden där köerna av bostadslösaungdomar växer oavbrutet, som priserna och spekulationerna bliralltmer groteska i framför allt storstäderna. Dettaär resultatet av både borgerliga och socialdemokratiska regeringars besparingaroch nedskärningar . Bakomde statisfiska uppgifterna om det minskade budgetunderskottet döljer sigallvarliga sociala konsekvenser. Besparingarna och nedskärningarna har haftett pris, ett pris som säkert alla har varit på det klara med och som i vårt fallinneburit att vi har protesterat och lagt fram helt andra förslag tillbesparingar och budgetförstärkningar. Denekonomiska uppgången och de förbättrade statsfinanserna har som sagt förändratde ekonomiska och politiska förutsättningarna. handlar inte diskussionenlängre om huruvida det skall sparas utan var det skall sparas. Det saknasingalunda förslag från olika håll. Folkpartietoch bjuder över varandra i förslag till marginalskattesänkningar,och är som alltid värst. Påden socialdemokratiska partikongressen flaggade för attsparpaketens fid nu var förbi. Tre områden skulle prioriteras och bli föremålför satsningar; barnomsorgen, skolan och vården av gamla och sjuka. Jag troratt både kongressen och utomstående uppfattade detta som ett konkret löfte frånpartiledningen och regeringen. Detta löfte ställer sig vpk bakom, om det nu ärett löfte. Vi vill ge dessa satsningar vårt Vi har länge förordat sådana satsningar och välkomnar därför IngvarCarlssons löften och parfikongressens beslut. Det har också avgetts andra löften som får ses somvallöften. Jag tänker närmast på och löftehäromdagen, som mer eller mindre innebar extra stora hyreshöjningar, utöver demsom drabbar alla, framför allt för de människor som bor i storstädernasstadskärnor. Jag tror inte att det här var ett särskilt bra förslagfrån och . Det förvånar mig att , somi andra sammanhang väl har visat sig förstå bostadspolitikens problem, ställersig bakom ett så reaktionärt förslag. Detta folkparfiets vanöfte innebär tvingar låginkomsttagare och pensionärer ut ur stadskärnorna. Kvar kommerfill sist att bli en utvald elit, människor med höga inkomster och storaförmögenheter. Det är märkligt att , som man från andrahåll vill sätta stopp för den groteska bostadsspekulationen, lägger fram ettförslag som ger denna ny fart. De borgerliga parfierna bjuder över varandra i ekonomiskaförmåner. vill sänka skatterna med 40 miljarder. villinte sänka skatterna med lika mycket men vill införa ett vårdnadsbidrag.Folkpartiet vill som sagt litet av varje. Vad socialdemokraterna vill - det ärungefär som -är en aning oklart för att uttrycka sig milt. Momsen på maten har diskuterats, och det är en intressantfråga. Benägenheten att diskutera den frågan här i kammaren har inte alltidvarit så stor. Olika undersökningar visar att nio av tio människor i vårt landtycker att momsen på mat är för hög. En majoritet av de socialdemokratiska,centerpartistiska och folkpartistiska väljarna, ja t.o.m., , enmajoritet av väljare, tycker att det är viktigare att sänka momsenpå maten än att sänka marginalskatterna. Det är märkligt att de andra partierna tar så lätt på denhär frågan, att man avstår från att bry sig om vad folk tycker och tänker. Manvägrar över huvud taget att diskutera frågan. Länge var huvudlinjen från motståndarna till en sänkningav momsen på maten att det inte gick att sänka den. Men när det blev känt attflertalet länder i hade lägre matmoms än övergav man det argumentet.I stället framförde man argumentet att det var ett dåligt sätt att stödjabarnfamiljerna och att det fanns bättre metoder, t. ex. att höja barnbidragen.Men det är inte bara barnfamiljer som äter mat och som tyngs av höga matpriser:Även pensionärer och lågavlönade skulle direkt gynnas av en sänkt eller slopadmatmoms. Vi har sagt från vårt parti att vi vill sänka momsen påmaten, för vi anser att maten är för dyr - den tar för stor del av vanligamänniskors inkomst - och att matpriserna har ökat mer i än i flertaletandra länder i . Vi har drivit den frågan , och vi har fåttett allt starkare stöd. har ställt sig bakom kravet på sänkt ochslopad matmoms. Det tycker jag är bra. talar vältaligt om vadslopande av matmomsen skulle betyda. har inbjudit de övriga partiernatill en snabb överenskommelse i frågan, och vi har redan tackat ja. Vi tycker att det vore bra, om det kunde träffas en sådanöverenskommelse. Men det slår mig: Tänk, , om ni hade inbjudittill detta på den tidennär ni satt i regeringsställning och hade statsministerposten, vilka stora ochsnabba möjligheter vi hade haft då att få bort momsen på maten! Men det är ioch för sig bättre sent än aldrig. Jag har också sett att Arbetets chefredaktör har förordatsänkning av momsen på maten. Det visar, menar jag, att det gamla motståndetsakta men säkert håller på att brytas ner. Miljöfrågorna har kommit att spela en alltmerframträdande roll, både i och utanför . Det är bra, mycket bra. Mendet är svårt att frigöra sig från misstanken att detta tal om miljö i vissapartier mer är en rädsla för att tappa röster till än ett utslagav ett nytt miljömedvetande. Nästan alla partier talar väl om och om behovetav radikala miljöåtgärder, men de vidhåller sin gamla syn påmiljövården och miljöpolitiken. Inför och under den socialdemokratiska parfikongressenhördes nya signaler. De riktlinjer som förelades kongressen visar, menar jag,att det finns en ärlig vilja hos socialdemokratin att inte längre frarnstå somett betongparfi. Men det intrycket förtas litet grand-rätt mycket för resten-avatt man håller fast vid ScanLink och , och beslutet attanlägga en motorväg vid kvarstår. Kongressens beslut blev nu att och ipraktiken frågan om ScanLink skall bli föremål för ett brett rådslag. Menegentligen borde också arbetena med motorvägen vid avbrytas iavvaktan på detta rådslag. , just , kämpar lokalbefolkningen motmotorvägsbygget och för miljöintressena. Bästa sättet att visa allvaret iregeringens miljöengagemang vore därför att medverka fill att motorvägsbyggetskjuts upp. Socialdemokraterna har bordlagt frågan om ScanLink ochfrågan om en . Men vad säger de borgerliga partierna? Vi vet varcentern står, men vad säger moderater och folkpartister om ScanLink ochÖresundsbron? Även ni försöker ju framstå som miljövänner. Men var står ni idessa konkreta miljöfrågor? Vilken grundsyn vi än må ha, om den är konservafiv,liberal eller socialistisk, måste vi inse att värnet om vår livsmiljö faktisktkräver politiska och ideologiska omprövningar i vissa fall. Industrins utsläppkräver inte bara radikala lagändringar utan också radikala omläggningar avplanering, produktion och tänkande. Inte minst måste dagens kortsiktigavinstintressen försvinna, därför att det är det kanske allra största hotet mothela vår livsmiljö. En miljövänligare produktion, reningsåtgärder och rent avnedläggning av vissa miljöfarliga processer eller upphörande av viss produktiongår helt på tvärs med kapitalets och näringslivets tänkande . FörGyllenhammar, , är miljöhänsyn och miljövård onödigautgifter som minskar vinsten. Jag skall ge ett exempel, som har varitinne på . I finns företaget , ett företag som bl. a. tillverkardialysapparater. I produktionen används etyloxid i förening med freon, för attsterilisera membran i dialysapparaterna. Till saken hör att företaget släpperut över 50 tonfreoner - 20 gånger mer än ASEA gör i , och det är för mycketbara det. Det är känt att etyloxid inverkar pämänniskans gener och kan framkalla leukemi. I är därför gränsvärdet satttill O och i till 1 ppm och det kommer att sänkas till 0,1 ppm. I Sverigeär gränsvärdet 5 ppm, dvs. fem gånger så högt som i . invänder kanske någon att vi måste accepteraanvändningen av både etyloxid och freoner för att få tillgång till effektivadialysapparater. Det skulle kunna vara ett argument, om det inte fanns någraandra dialysmetoder. Det finns helt andra metoder, men de är dyrare, ochframför allt ger de inte lika stora vinster. Därför - bara därför - fortsätterföretaget med sin nuvarande produktion, där den cancerframkallande etyloxidenoch den för ozonskiktet så förödande freongasen används. Till detta kommer att från fabriken i ett daghem. Barnen på daghemmet löper naturligtvis stor risk att drabbasav leukemi. Detta är, menar jag, ett exempel på att värnet om vårnatur och livsmiljö inte bara är en fråga om vad slags miljöpolitik som bedrivsutan också en fråga om hur hela vårt samhälle fungerar , en fråga omekonomin, om industrin, om hur vi värderar ren luft, levande sjöar ochvattendrag. Kapitalismen - eller marknadsekonomin, som ändra föredraratt säga - ger inte plats för sådana hänsyn, därför att där räknas allt bara ipengar. Miljövård kostar pengar. luft kan inte exploateras. , herr talman! Det är inte bara statens finansersom förbättrats, utan det finns också mycket gott om pengar i näringslivet. Detsaknas heller inte brister och behov att tillgodose i samhället. Vibehöver skapa fler arbeten. Vi behöver bygga bostäder, daghem och skolor. Vibehöver angripa nyfattigdomen. Vi skall avveckla kärnkraften och värna om vårmiljö och våra livsvillkor. Bristerna inom den offentliga sektorn måsteangripas. De långa väntetiderna måste' kortas och villkoren för de anställda makeförbättras. På allt fler samhällsområden skärps frågeställningarna.Det blir allt tydligare för allt fler att kapitalismen - eller marknadsekonomin- utgör ett hot mot våra livsvillkor och våra förutsättningar för ett rikt ochmeningsfullt liv. Därför hävdar vi kommunister att politiken i vårt landmåste få en ny inriktning, där en huvudförutsättning är att storfinansens maktoch ägande bryts. Transnationaliseringen måste bekämpas. Sverigessjälvständighet måste försvaras. Därför säger vi nej till EG. Det behövs en radikal demokratisering av hela vårt land.Landets arbetare och tjänstemän måste få ett utvidgat inflytande över sinaarbetsplatser och arbetsvillkor. Kort sagt: behöver en helt ny politik,en socialisfiskt inriktad politik, som spränger det nuvarande systemets ramaroch som bryter väg för ett demokratiskt och socialistiskt . greps flera stora aktiemarknader avpanik. Kursraset på drog med sig resten av världens störrebörser, inkl. Stockholmsbörsen. Raset på Stockholmsbörsen motiveras inte i första hand avproblem i den svenska ekonomin. Svenskt näringsliv går bra. Förklaringarna, somfrämst står att finna utanför vårt lands gränser, är flera och sammansatta: densnabba ränteuppgången, förväntningarna att dollarn skall falla igen, oron överde fundamentala obalanserna i den amerikanska ekonomin, de orealistiska nivåersom börskurserna skruvats upp fill . Det grundläggande problemet är naturligtvis det oerhörtstora underskottet i den amerikanska ekonomin, som har sin utgångspunkt ilöften om att man skulle sänka skatten, vilket man gjorde. Men det behövdesinte en finansiering, därför att med sänkta skatter skulle folk arbeta mera ochdå skulle inkomsterna öka, och så skulle man få en sorts självfinansiering avskattesänkningen. Naturligtvis ledde det - som vi socialdemokrater hela tidenhar sagt i den inhemska debatten - till ett galopperande budgetunderskott. Ochnu har bubblan spruckit. Det är precis samma teori som har väglett moderatasamlingspartiets ekonomiska och skattemässiga politik. avfillnyktring, då varnade för en sådan politik, anslöt sig detfolkpartistiska landsmötet till den teorin igen. Man hade otur. Det var synd omBengt , för han kunde inte ana att den här händelseutvecklingenskulle komma. Men sitter han där också i samma teori. Det var dessutom i praktiken en sådan ansvarslös polifiksom ledde till att vi 1982 också i hade ett budgetunderskott på 90miljarder kronor. Det kunde inte orsaka någon internationell katastrof, förSverige som land är för litet för det, men det höll på att bli en nationellkatastrof. Jag vill på den här punkten dra tre slutsatser. För det första: Tänk om vi hade varit i detta svagastatsfinansiella läge med ett underskott på 90 miljarder och deninternationella krisen hade sköljt in över oss! För det andra skulle jag med hänsyn till det som har häntoch i landets intresse vilja uppmana och folkparfiet att nu övergeden här teorin om att man kan finansiera skattesänkningar på det här självfinansierandesättet. Det går inte. Sluta med det! Om ni skulle göra praktisk politik avdetta, skulle ni driva ut landet i nationell katastrof. Och jag vill direktfråga er: Har ni lärt er någonting av de senaste dagarnas händelser på den härpunkten? Jag skall kanske tillägga att jag hörde att presidentReagan uttalade att han var beredd att överväga skattehöjning medhänsyn till det som har inträffat. Jag inbillar mig inte att desamtal jag hade med president har lett till den här insikten, menverkligheten har lett till att han omprövar sin uppfattning. Kan verklighetenockså påverka herrar Bildt och på den punkten? Den tredje kommentaren ger mig upprikfigt sagt vissalustkänslor; jag utstrålar kanske inte sådana så ofta: Det är väl tur att vihar löntagarfonder och som i en sådan här situation utgör ettstabiliserande element i svensk ekonomi! Det är inte orealistiskt att den typ av händelser som vinu bevittnar kan leda till störningar i den internationella ekonomin,störningar som också kan drabba vårt land. Regeringen följer därför deninternationella och den svenskaekonomiska utvecklingen uppmärksamt. Jag tror att det är viktigt att hålla huvudet kallt. I ensituation med ökad oro på de finansiella marknaderna måste vi ovillkorligenfortsätta att driva en målmedveten och ansvarsfull ekonomisk politik; enpolitik som innebär att vi inte ytterligare sätter landet i skuld, att viskapar resurserna innan vi använder dem, att vi bygger vidare på välfärden utanatt låna till den. I grunden har vi anledning att känna tillförsikt. Densvenska ekonomin är långt starkare än för bara . Men vi fårinte glömma hur illa ställt det var då: den stigande arbetslösheten, denbristande investeringsviljan, larmrapporterna om att stora delar av landethöll på att utarmas, det skenande budgetunderskottet, den tioprocentigainflationen, bilden av att höll på att bli en andra rangensindustrination. Förre moderatledaren minns med stöd av sinaanteckningar. Det kan man läsa om i en bok han har publicerat. UlfAdelsohn hade vänligheten att skicka mig denna bok. Jag har inte hunnit tackaför den ännu, men det beror på att jag bara har hunnit läsa ungefär fram tillden . Den dagen skrev i sin dagbok; "går mot en katastrof efter vad jag kanförstå ganska fort. Bara det här året ökar statsskulderäntorna till 45miljarder kronor och till 60 miljarder. Hur mycket vi än sparar kommervi inte i balans. bekymmersamtän man kan föreställa sig . Jag tror att vi har kommit förbipoint of no return och jag skulle inte satsa ett öre på om jag voreutländsk bankir." Inte ett öre skulle moderatledaren satsa på , omhan vore utländsk bankir, efter sex borgerliga år. Det är inget dåligtunderbetyg. Om det är något annat skall jag inte uttala mig om; det finnsstarkare uttryck. Men svenska folket trodde på . Di'rför satsade manpå socialdemokratin, för man sade sig att det partiet nog ändå har en chansatt reda ut det här. Vi som fick ta över ansvaret tyckte också att läget varbekymmersamt. Men vi trodde på och'var beredda att satsa allt på att talandet ur krisen. Vi kan faktiskt se svenska folket i ögonen och säga: Nuhar vi bringat ordning i statens finanser utan att ta till de drastiskanedskärningar av den generella välfärden som menade var heltnödvändiga och som han argumenterade för i en bok med . Det sade någonting om vad han tänkte på. På sitt speciella, pedagogiskasätt beskriver varför det är så farligt att låtabudgetunderskottet öka. Det driver upp räntan, priserna stiger, bytesbalansenförsämras, investeringarna faller, fillväxten hämmas, kostnaderna för det vikonsumerar vältras över på kommande generationer. Det är en alldeles riktig beskrivning. Men vad gör dåBengt , så snart vi fått kontroll över budgetunderskottet? Jo, bläcket har inte hunnit torka i riksrevisionsverketsbudgetbalanssiffror, förrän vid sitt landsmöte dels lovarskattesänkningar, dels lovar en rad reformer, som fördubblat bistånd, engenerösare flyktingpolitik, mer resurser till sjukvården, en reformering avskolan, förbättringar för långtidssjuka och handikappade. Det ärutmärkt att slår vakt om det svenska biståndet, om Prot.1987/88:11 . flyktingmottagningen,sjukvården, skolan, de äldre och de handikappade: Men då kan man inte samtidigtutlova stora skattesänkningar och säga att man skall regera ihop medmoderaterna, som lovar tiotals miljarder i skattesänkning. Vi behöver en förändring av skattesystemet. Visocialdemokrater har presenterat vår strategi för hur detta skall gå till. Vihar påbörjat en reformering som gör systemet enklare och rättvisare. Arbete ochsparande skall uppmuntras. Spekulafion och förmögenhetsuppbyggnad.på kreditskall hejdas. Just har vi sett hur viktigt detta är. Kryphål ochsmarta transaktioner för att slippa betala skatt skall bort. Kommunalskatternaskall bli rättvisare. Men en socialdemokratisk regering kommer aldrig att säljaut välfärden för att betala sänkta skatter. Vi går inte med på att försämrapensionerna eller barnbidragen. Vi kommer inte att upphöra med att byggadaghemsplatser. Vi accepterar inte en försämring av sjukvården. Vi kan intetänka oss att dra ned på servicen fill de gamla. Vi kommer att fortsätta den ekonomiska politik som nuåterupprättat anseende. Ansvar och rättvisa kommer ocksåfortsättningsvis att vara rättesnören i den socialdemokratiska politiken. Vi har fått ordning på ekonomi - ochdetta utan att vi dragit på oss den massarbetslöshet på som många andraeuropeiska länder nu sitter fast i. I har människor arbete - inte barai utan runt om i landet. 1983 hade nio län en arbetslöshet somöversteg . är det bara ett län, och det är , som fortfarandehar stora bekymmer. finns det dock regionala obalanser, som kräveren fortsatt offensiv regionalpolitik. Därför kommer regeringen att föreslåytterligare åtgärder i västra , och inland. Jaghoppas att vi kan få stöd för dem här i . Jag tror inte att de som bori skogslänen har glömt att , och - med stöd avvpk - röstade ner regeringens förslag om att satsa ytterligare 300milj. i dessa län på utbildning, kommunikationer, teknikutveckling ochannat som stärker deras utvecklingsmöjligheter. För stunden kändes det kanskebra för dessa partier att tillfoga regeringen ett nederlag, men någotlångsiktigt regionalpolitiskt ansvar vittnar det inte om. De verkliga förlorarnaär människorna i dessa glesbygder. Det som händer, den stora oron i världens finansiellacentra, ger oss anledning att besinna att vi aldrig får bli övermodiga. Vi fårinte glömma hur fort en god ekonomi kan raseras. Budgetpolitiken måste också denärmaste åren vara stram. Vi måste fortsätta att bekämpa inflationen, så attden håller sig i nivå med våra konkurrentländers. Det förutsätter måttligalöneköst-nadsökningar. Under inga omständigheter får vi frestas att förbrukamer än vi producerar. Då kommer vi snart tillbaka håglöshet.Eftersom särskilt berörde denna viktiga fråga, vill jaghänvisa till att kommer att utveckla detta problem närmare. En god ekonomi- är grunden för att vi skall kunna se framemot reallöneökningar också . Den är förutsättningen för att viskall kunna bevilja oss kortare arbetstider. Den är basen för vår välfärd, för barnbidraget,pensionerna och sjukförsäkringen. Den ger möjligheter att höja kvaliteten iskolan, vården och omsorgen. En god ekonomi ger oss resurser att förbättra miljön. Visocialdemokrater har på vår kongress bestämt oss för hur vi vill drivamiljöfrågorna . Vi är beredda att både angripa existerandemiljöproblem och förebygga att nya uppstår. Under innevarande riksdagsår skallvi ta nya krafttag mot luftföroreningar, försurning och gamla giftupplag. Viskall gå vidare för att rena hav, sjöar och vattendrag. Vi kommer att görasärskilda satsningar, där föroreningarna är som värst och börjar, OlofJohansson, med luften över och vattnet i . Vi tror att man måste vara så konkret och tydlig. Dekommande åren skall vi med våra egna sinnen kunna se och känna att luften pågatorna blir renare, att sjöar och havsvikar fåriytt, friskt liv igen, attmaten smakar bra och är giftfri och att skogen växer som den skall. Och vi ärberedda att ta fram de resurser som behövs, bl. a. genom att ge investeringsfondernaen kraftfull miljöprofil. Vi har visat vad vi vill i miljöfrågorna. återstår detatt se om de borgerliga kan tala om vad de vill göra. har de trepartierna mest ägnat sig åt att försöka beskriva hur dålig den socialdemokratiskamiljöpolitiken är. Anklagelserna har flödat - även - över allt vi intehar gjort och över att vi inte haft ett uppriktigt engagemang för miljön. Jagkan, uppriktigt sagt, inte finna något värde i att man frånkänner sinapolitiska motståndare ett engagemang för en bättre miljö. Jag tror för min delatt både moderater, folkpartister och centerpartister vill ha en bra miljö -precis som vi socialdemokrater vill.