prot · GB0921 · 1987-12-31 00:00:00 — Sedan anser jag att det bör vara kyrkan som tar initiativom den vill ha förändringar och inte politiska partier eller andra trossamfund.Kyrkan är väl så pass kompetent att den själv kan ta initiativ om den ansertiden vara mogen. Jag tror att man i känner ett behov attverkligen få tillfälle att utvärdera den nya organisationen när den harfungerat . Har vi ett intresse för och för dessframtid, så måste vi låta kyrkan få arbetsro, låta den få en chans att prövasin nya organisation, utan att ständigt och jämt vara utsatt för nyapåtryckningar och nästan hot om att tvingas att återigen börja använda sinmesta tid till organisatoriska frågor. Utskottsmajoriteten avvisar motionen, vilket jag ser medtillfredsställelse. Jag hoppas att i varje fall de flesta av de partier som varmed och träffade överenskommelsen står fast vid den. står fast vidöverenskommelsen och vill låta kyrkan få den arbetsro som är nödvändig om manverkligen skall kunna bedöma hur organisationen fungerar. Jag har inget annat yrkande än utskottets. 127JAN-ERIK () replik: talar om en överenskommelsefrån 1982. Jag vet inte riktigt vad han syftar på. När dé successivadelreformernas period startade sade man att detta skulle ske utan att manföregrep en lösning av den stora frågan. Menar på fullt allvaratt staten och Prot.1987/88:21 inte skulle kunna samtala med varandra? Skulle partierna 1982ha sagt; Vi 11november 1987 kan inte samtala med ? 7 77 77 Motionen går ut på att samtal skallinledas. Den som läser den kyrkliga pressenser att präster och aktiva lekmän i vartenda nummer diskuterar denna fråga.Utvecklingen går i rasande takt i den allmänna opinionen och inom kyrkan själv.Stig Josefsons enda synpunkt är att ge kyrkan arbetsro. Men det gäller endebatt som pågår ständigt inom och där medlemmar i alla vårapartier är indragna. Vad är det som är så förskräckligt farligt i att statenoch samtalar med varandra. 128 () replik: Om det försiggår omfattande samtal om en frikyrka, varför motionerar då i frågan? Då pågår ju samtal. Låtdiskussionen löpa fritt utan ständiga påstötningar som syftar till ettskiljande. gör man kanske inte något uttalande just . Men detstår väl fast som jag sade i kammaren att driveren linje att till varje pris skilja kyrka och stat från varandra. Jag måstesäga att jag blir litet förvånad om inte lägger någon viktvid att man 1982 var överens om att komma fram till en lösning. Man skulle låtakyrkan se på förutsättningarna att arbeta på detta sätt, och sedan skullenaturligtvis en förutsättningslös utvärdering av detta göras. Skall detta varamöjligt, , måste man låta kyrkan få arbetsro och inte ständigt ochjämt irritera kyrkan med krav på en ny organisatorisk och mycket mer omfattandeförändring. 129 () replik: I vår motion och i våra resonemang användervi inte uttrycket att skilja kyrkan från staten. Vi talar om att ge frihet. verkar inte ha följt med i den här debatten undersenare år. Skulle det vara förmätet att , som haft dennauppfattning , en gång aktualiserar den i en motion? StigJosefson blir så skärrad att han nästan går upp i något slags dimmoln avindignation över att vi ined anledning av denna fråga, som ett par av vårapartier har haft i sina partiprogram , vill aktualisera möjlighetenatt staten samtalar med . Vad är det är såfruktansvärt rädd för? 130 () replik: Det är ganska intressant att höra den väldigaomsorg om som här gör sig till talesman för.Om vi skall vara ärliga mot varandra tror jag att det är de som tillhör och arbetar i som känner starkast för vilka åtgärder sombör vidtas. Om vi skulle tänka oss att medlemmar gick in ochengagerade sig intensivt i andra samfunds verksamhet, tror jag att många skullereagera mycket starkt. Jag tyckeratt man skall vara så öppen att man, om man vill låta kyrkan få möjlighetatt verka i den uppgift som en kyrka har, inte ständigt och jämt för dennadebatt om nya organisatoriska förändringar. Kyrkan har mycket stora 122 centrala uppgifter, som den bör hatid att arbeta med. Låt kyrkan få arbetsro! Kyrkan ärnog kapabel att, när den finner tiden lämplig, vidta åtgärder för attåstadkomma förändringar utan ständig inblandning från de polifiska partierna. Talmannen anmälde att Jan-ErikWikström anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tillytteriigare replik. 131 (): Jag skall bara be att få avge en röstförklaring. Det parti jag företräder, kristdemokratiskasamhällspartiet, har tagit ställning för en fri svensk kyrka. Nuhar att besluta om en motion från med sammahuvudinriktning. Enskildheter i motionen kan diskuteras. Men eftersom dethuvudsakliga syftet är att regeringen bör ta initiativ till överläggningarmellan staten och , för att ge en gentemot statenfri ställning, avser jag att rösta för reservationen. 132 (); Det är en synpunkt i senastereplik som föranleder mig att ta till orda. Varför diskuterar vi denna fråga ikammaren? antydde att jag, som tillhör ett annat trossamfund,kanske inte borde uttala mig om detta. Men jag gör det därför att ,liksom regeringen, har att besluta i ett stort antal frågor som rör . Vare sig jag vill det eller ej skall jag som riksdagsman vara med ochfatta dessa beslut. Det är innebörden av statskyrkosystemet. Även om jagtillhör kan jag känna ett starkt ansvar för som kyrka och trossamfund, och det gör jag. Men min uppgift somriksdagsman är att ta ställning till en rad beslut där staten har ansvaret. Detär detta system jag finner orimligt. Det är därför jag tycker att det är någotav en plikt att medverka till att ge kyrkan frihet att själv fatta beslut. Dendag vi har nått därhän behöver jag inte alls uttala mig i om inre angelägenheter! Jag önskar att den dagen inte vore så långt borta. 133 (): Om hade haft någon aning omvilket arbete det innebär ätt skapa den nya riksorganisationen - förändringeninnebär en helt ny organisafion, med helt nya uppgifter - tror jag att herrWikström hade accepterat att det är nödvändigt att också ge kyrkan arbetsro.Omsorgen om kyrkan tycker jag skall sträcka sig så långt att man vill göra detmöjligt för kyrkan att inte bara handlägga organisatoriska frågor utan också taitu med den väsenfliga frågan. Det har jag i fidigare anföranden starktunderstrukit. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut i ärendet skulle fattas vid nästa arbetsplenum.) ombudsmäns och justitiekanslerns ställningsom å-klagare, m. m. 1987/88:6 om ombudsmänsoch justifiekanslerns ställning som åklagare, m.m. (prop. 1986/87:160). ombudsmäns och justitiekanslerns ställning somåklagare, m.m. 134BÖRJE (): Jag yrkar bifall till reservationen ibetänkandet 1987/88:6 från . Reservationen ärundertecknad av och centerparfiets ledamöter i utskottet, och denbygger på mofion 1986/ 87:K229, som är en folkpartimotion med första namn. I motionen föreslås att skall ge regeringen tillkänna att det pågående utredningsarbetet angående JO:s talerätt överdisciplinbeslut m. m. gällande kommuners och landsfingskommuners tjänstemänskall syfta till att ge JO samma fullföljdsmöjligheter på det kommunala områdetsom på det statliga. För moralen i samhället är det viktigt att den enskildeindividen upplever att också myndigheter kan kontrolleras och att enskildatjänstemän kan ställas till svars, om de har begått fel. Det ankommer påjustitieombudsmannen att utöva tillsyn över tillämpningen i offentligverksamhet av lagar och andra författningar. intar därmed en centralroll för kontrollen av myndighetsutövningen. beslöt under förra att anta en nyinstruktion för . Den nu aktuella frågan diskuterades livligt ävenförra hösten. I huvudsak innebar den nya ordningen att JO:s arbetsområde ochbefogenheter förblev oförändrade. Det som av många anses vara detgrundläggande problemet med JO:s möjligheter att ingripa till skydd förenskilda är att det saknas adekvata möjligheter att tillgripa sankfioner motoffentliga tjänstemän. Problemet har inte lösts i och med riksdagsbeslutet. Efter motioner från bl. a. har dock frågan omett återinfört ämbetsmannaansvar blivit föremål för utredning inomjusfitiedepartementet. Utgångspunkten för denna översyn är att en rejälutvidgning av straffansvaret skall komma till stånd. En ledstjärna för arbetetbör enligt uppfattning vara att ett förslag skall leda till tillgodoser medborgarnas intresse av att den offentliga verksamheten utanovidkommande hänsyn fullgörs på ett rimligt sätt. Huvudparten av den offentliga verksamhet som allmänhetenkommer i kontakt med sker i regi. För den enskilde är det således avstor betydelse att det ställs lika höga krav på rättssäkerhet ochrättsövervakning på det kommunala området som på det statliga. Med nuvarandelagstiftning kan JO inte fullfölja anmälningar om disciplinansvar på detkommunala området eftersom ansvaret regleras i annan ordning. Detta är en bristoch inte logiskt, eftersom samma regler bör gälla för alla offentligatjänstemän. bör därför begära hos regeringen att det pågåendeutredningsarbetet angående JO;s talerätt beträffande kommuners ochlandstingskommu- ners tjänstemän skallsyfta till att ge JO samma fullföljdsmöjligheter på det kommunala området sompå det statliga. Somjag tidigare sade är det för den enskilde av stor betydelse att det ställs likahöga krav på rättssäkerhet och rättsövervakning på det kommunala området som pådet statliga. och menar att det inte ärtillfredsställande att det i direktiven till kommunalansvarsutredningen saknasett direkt uppdrag att ge förslag till lagrum om JO:s talerätt gentemotinnehavare av kommunala tjänster. Kompletterande utredningsdirektiv i fråganbör ges kommunalansvarsutredningen, vilket vi framhåller i denna reservation,som jag yrkar bifall till. Anf.135 (): Det finns inte några stora meningsskiljaktigheter rörande hemställan idetta betänkande. Jag vill ändå erinra om att förslagen i propositionen ochvidare i utskottets betänkande går tillbaka till den reformering av JO-ämbetetsom genomfördes genom beslut här i och trädde i krafti december. Det innebar en anpassning av dels justitieombudsmannens ochjustitiekanslerns roll till vad som gäller för åklagare i allmänhet, delsJO:s/JK:s roll inom det disciplinära ansvarssystemet. Propositioneninnehåller de författningsförslag som har begärt, och dessutom finnsdär några nya förslag, bl. a. om sekretesskydd för uppgifter som har lämnats avenskilda och om en utvidgning av tillsynsområdet. I propositionen talas detenbart om jusfitiekanslern, men vi har i utskottet fullföljt och vidgat dettafill att också gälla justitieombudsmannens fillsyn över tjänstemän ochuppdragstagare i affärsverkens bolag. Utskottet lägger självt fram förslag omatt JO skall ges samma befogenheter som i propositionen tilldelas JK. Vidarehar utskottet i detta sammanhang behandlat två mofioner. tog uppden motion som berörs i en reservation, där det sägs att det i direktiven fillkommunalansvarsutredningen bör klart anges att syftet med utredningsarbetetangående JO:s talerätt över disciplinbeslut skall vara att ge JO sammafullföljdsmöjligheter på det kommunala området som på det statliga. Jagmenar att de nya direktiv som yrkas i reservationen inte behövs. Enligt dedirektiv till utredningen som redan finns ingår det nämligen i uppdraget attanalysera behovet av och förutsättningarna för en eventuell talerätt för JO/JKbeträffande frågan om disciplinansvaret och avskedande eller avstängningsåvitt gäller kommunernas och landstingskommunernas tjänstemän. Utredningenhar redan nu uppdraget, och den beräknas kunna komma med ett förslag under1988. Meddetta vill jag yrka avslag på reservationen och bifall till utskottetshemstänan i alla delar. Riksdagensombudsmäns och justitie kanslerns ställning som å-klagare, m. m. 136 (): Det är värdefullt att säger att det utredningsuppdragredan finns som vi reservanter påpekar borde skärpas, men vi håller fast vidatt det just bör skärpas. ombudsmäns och justitiekanslerns ställningsom å-klagare, m. m. Redan när den s. k. var i verksamhet ochslutförde sitt arbete framhöll och ledamöter attdet var helt omotiverat att ha skilda bestämmelser för möjligheterna att beivrafel begångna av kommunala tjänstemän resp. av statliga tjänstemän. För den enskildeär det naturligtvis fullständigt likgiltigt om vederbörande felbehand-las av enkommunal eller av en statlig tjänsteman. För den skull är det litet förvånande att utskottet hösten1986 inte skrev mera bestämt på denna punkt. Det måste i alla fall bli så iframtiden, vilket jag förstår att håller med om, att alla somutövar offentliga uppdrag skall vara underkastade samma ansvar och sammamöjligheter till korrigeringar, oavsett var vederbörandes tjänst är förlagd. Som jag sade tidigare kommer också till detta atthuvudparten av den offentliga verksamheten numera bedrivs i kommunerna. Såvittjag förstår delar ordförande våruppfattning att lika möjligheter att beivra fel bör finnas. Vad vi vill med reservationen är ju att mana på. Såvitt viförstår har kommunalansvarsutredningen ännu inte börjat utreda den här aktuellafrågan. Det är delvis av den anledningen som vi befarar att frågan inte blirtillräckligt snabbt utredd - vilket vi hoppas att den skall bli. 137 (); . Jag vill bara understryka att vid föregåendetillfälle när vi behandlade den här frågan sade vi från utskottets sida att vihade samma principiella inställning i denna fråga som motionärerna. Då finnsdet ju ingen anledning att fullfölja debatten ._ Jag villpå nytt yrka bifall till utskottets hernställan. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut i ärendet skulle fattas vid nästa arbetsplenum.) 1987/88:7om justitieombudsmännens redovisning av sin verksamhet till 1987/riksdag (redog. 1987/88:1), 1987/88:8 omändring i lagen (1963:633)om biskopsval (prop. 1987/88:12),. 1987/88:1om bedömningen av den ekonomiska utvecklingen 1987,1988 och 1989 (skr. 1987/88:30), 1987/88:2 om allmänna arvsfonden(prop. 1986/87:164) samt 1987/88:3 om huvudförhandling i brottmål efter rättspsykiatriskundersökning. Beträffandedessa ärenden konstaterade talmannen att ingen talare var anmäld. (Beslut iärendena skulle fattas vid nästa arbetsplenum.) 14 §Föredrogs lagutskottets betänkande 1987/88:1 om översyn av reglernaangående sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer. Sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer Sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer 138ALLAN (): Vårt överläggningsämne rör ett av fundamentenför vår rättsordning, nämligen begreppet besittning. Svensk rätt är i avgörandegrad uppbyggd kring besittningen som juridiskt institut. Det säkraste sättetatt få fullt civilrättsligt skydd för sin egendom - jag tänker då på lösegendom - är enligt vår rättsordning att ta saken i fråga i sin besittning. Ärdet fråga om ett köp, ligger det i köparens intresse att inte betala innansaken överlämnas till honom. För betalning bör krävas tradition, enhandlingsnorm som för övrigt är huvudregeln i köplagen. Besittningen och den därtill anpassade traditionen kanliknas vid ett nav, kring vilket rättsordningen i övrigt i åtskilligahänseenden rör sig. Här kan hänvisas till s. 2-3och 10-11 ibetänkandet. Låt mignu endast få peka på ett enda sådant område, där vår rättsordning betjänar sigav traditionsprincipen, nämligen godtrosförvärv av lösören. För bara ett årsedan antog -ytterst efter förslag från mig i betänkandet SOU 1984:16- enhälligt en lag, som gör möjligheten att behålla gods, som köpts av någonsom inte haft rätt att sälja det, beroende av om saken traderats eller ej. Självfallet hade det varit möjligt att utforma vårträttssystem på det sätt som följer av den motsatta ståndpunkten, nämligenavtalsprincipen. Olika rättssystem är uppbyggda på olika sätt - det är välnärmast en trivialitet att framhålla detta. I mitt utredningsuppdrag rörandegodtrosförvärv fann jag snart att det inte spelade så stor roll vilket systemman hade i det särskilda landet; även i mitt fall kunde valet nämligen ståmellan motsatta juridiska principer. Medborgarna hade anpassat sig till denordning man levde under och var inte villiga att byta system. Systemen var inteheller renodlade utan innehöll eftergifter åt den motsatta ordningen. Den omständigheten att en motsatt princip råder är därför,herr talman, inget skäl i och för sig att ifrågasätta hållbarheten av det egna,under historiska betingelser utvecklade rättssystemet. Det har skrivits ett mycket stort antal lärda böcker ochartiklar om stiftandet av sakrätf, dvs. det rättsliga skyddet i förhållandetill tredje man. Och det är villkoren för att detta skydd skall slå till somdiskussionen gäller. Vår tids kanske mest framstående jurist, professorn ochjustitierådet , har i avhandlingen den svenska ordningen som en vis sådan, med hänvisning närmast tillatt det hos oss förekommer samma regler för omsättningsköp, säkerhetsköp ochpantsättning, något som för övrigt - utöver lösöreköpslagens tillämpningsområde- följer av 10 och 22 §§ skuldebrevslagen. Det är då stiftandet av panträtt ochfullbordandet av köp så att säga kommer i otakt med varandra som de värstajuridiska bekymren uppstår. är en varm anhängare avtraditionsprincipen. Sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer Som anmärks i betänkandet på s. 7 framlades för bara ett betänkande av lagberedningen, betitlat Utsökningsrätt XIII,som föreslog ett befästande av traditionsprincipen i en särskild lagregel, sålydande; "Överlåtelse av lösöre blir gällande mot överlåtarensborgenärer, när egendomen har kommit i förvärvarens besittning. Har förvärvaren fått i besittning konossement eller sådanhandling att överlåtaren icke utan dess företeende kan förfoga över egendomen,är det fillfyllest. När egendomen eljest innehas av tredje man, är tillfyllestatt överlåtaren eller förvärvaren har underrättat tredje mannen." Denna deklarafion till förmån för traditionsprincipen vannallmän anslutning vid remissbehandlingen. Det förtjänar att särkilt framhållasatt rättsläget sålunda befunnits tillfredsställande för bara drygt tio årsedan. Vad som föranlett dagens överläggningsämne är närmast enfärsk doktorsavhandling av i . Han förordar att vi övergertraditionsprincipen i konsumentsammanhang. Köp av bestämd vara är gällande motsäljarens borgenärer i och med avtalet - så står det i inledningen av denföreslagna lagtexten, som är avsedd att komplettera konsumentköpla-gen. Den avAnders väckta motionen gör emellertid inte halt vid konsumentköp. Visst utsätter sig den köpare för en risk som i strid medden förnuftiga ömsesidighetsprincipen i 14 § köplagen utan vidare erläggerbetalning i förskott. Men denna konsekvens av traditionsprincipen har förvissointe varit okänd eller fördold tidigare. Man kan få det intrycket att risken förförskottsköpare är en ny upptäckt som skulle påkalla kraftiga motåtgärder. Såär det självfallet inte. Jag hänvisar här endast till det drygt fio år gamlabetänkandet från lagberedningen. Inget nytt har i själva verket tillkommit. Det krävs betydligt mera för att ifrågasättahållbarheten av vår rättsordning. Docenten synes också känna visstvekan för egen del rörande sitt förslag. På s. 688 i sin avhandling pekar hannämligen på att den av honom förordade avtalsprincipen får den konsekvensen attett konkursbo - i det fall att säljaren sålt på kredit - kunde bli skyldigt attlämna ifrån sig gods som kanske inte blir betalt, något som skulle gå ut översäljarens borgenärer. Deras ställning bleve med andra ord sämre än . Föratt undgå denna för honom negativa konsekvens framlägger detalternativa förslaget att tillerkänna köparen förmånsrätt för erlagt förskott.Därmed har han emellertid samfidigt frånfallit kravet på att svensk rätt skallöverge troheten mot traditionsprincipen, som utgör del av vårt rättsarv. Inte heller förslaget om att utrusta en förskottsbetalningmed särskild förmånsrätt är för övrigt någon nyhet. En regel av sådant innehåll- gällande båtbyggnadsförskott - är intagen i 4 § p. Slutsatsen är, herr talman, att det saknas anledning attifrågasätta fundamentet för vår civilrätt. Traditionsprincipen bör alltså liggafast. Här är vi som står bakom reservationen 2 helt ense medutskottsmajoriteten, vilket säkerligen kommer att påpeka i sittanförande. Vi är också ense om att den framhävda risken förförskottsbetalaren kan -inom gällande ram - böra föranleda en moderniseringeller komplettering av lösöreköpslagensom utgör ett slags surrogat för traditionskravet. I betänkandet SOU 1984:16framhöll jag att man i inrättade ett landsomfattande datoriseratlösöreregister för motorfordon som säljs med äganderättsförbehåll (s. 104). Detär en tänkbar möjlighet. Vad gäller beställning av båtar föreligger, som jagnämnt tidigare, sedan ungefär särskilt skydd förförskottsbetalning i form av förmånsrätt. Det är en annan metod. Det pågår nuarbete med förslag till ny köplag och ny konsumentköplag. I det arbetet börhithörande spörsmål, som framför allt berör de vanliga konsumenterna,uppmärksammas. är det väldigt vikfigt att spriderkännedom om innehållet i vår lagbok på ett effektivt sätt. I båda dessahänseenden finner vi som står bakom reservafion 2 det så angeläget att dennauppfattning kommer fill regeringens kännedom att vi krävt ett formelltfillkännagivande, vilket majoriteten avböjt, Herr talman! Jag ber att få yrkabifall till reservafion 2. Sakrättsligt skydd mot säljarens borgenärer 139STIG (): I har gällt att den somköper en vara måste ta denna i sin besittning för att varan, i händelse avsäljarens obestånd, skall vara skyddad mot säljarens borgenärer och alltsåkunna separeras ur säljarens bo. Man säger att varan skall ha"traderats" till köparen, och principen kallas förtradifionsprincipen. Enligt en i vissa andra länder förordad princip fårköparen skydd mot säljarens borgenärer redan genom avtalet. Den principenkallas för avtalsprincipen. Motionären i detta ärende ställer sig tveksam tilltraditionsprincipen och vill ha en snar översyn av de sakrättsliga reglerna omköparens skydd mot säljarens borgenärer. I doktrinen har det förts fram olika skäl för och emottraditionsprincipen. Som skäl mot traditionsprincipen och till förmån föravtalsprincipen brukar åberopas att den senare är naturlig och enkel. De flestavanliga människor utgår säkerligen från att de "äger" den sak de köpti och med avtalet. Det finns en risk att konsumenter lider rättsförlust därföratt de inte tänker på att ta en köpt sak i sin besittning. När det gällernäringsidkare, som väl ofta känner till regeln, har det sagts att de inte vågarlämna förskott och att regeln därför inte gynnar omsättningen. Det sägs vidareatt en köpare som har lämnat ett förskott har ökat tnigångarna i boet och attden köpta tillgången kan individuellt utpekas. Till förmån för traditionsprincipen brukar anföras attavtalsprincipen ökar risken för skenöverlåtelser. Detta förhållande var isjälva verket det vikfigaste skälet till att traditionsprincipen en gånginfördes i . Det är också svårt att exakt bestämma tidpunkten föröverlåtelsen och därmed för exempelvis återvinningsfrister. Tvånget att avståbesittningen innebär också en uppoffring som motverkar förekomsten av"ljusskygga" transakfioner. Ett argument för tradifion är att det blir obehövligt attskilja mellan verkliga överlåtelser i omsättningssyfte ochsäkerhetsöverlåtelser, dvs. Pantsättning av lösöre krävernämligen tradition. Skälen härför är dels att minska risken för obehörigaförfaranden, dels att "tvinga" pantsättaren till en uppoffring så attdet inte blir lika lätt att fortsätta en förlustbringande rörelse. 9 protokoll 1987/88:21 Sakrättsligtskydd mot säljarens borgenärer Irättsordningar där pantsättning kräver tradition, men omsättningsöverlåtelserger separationsrätt redan genom avtalet förefaller icke obetydligagränsdragningsproblem uppkomma mellan verkliga köp och pantsättningar. För attundvika sådana tvister är det en fördel om förutsättningarna för sakrättsligtskydd är desamma vid överlåtelse och pantsättning. Ettytterligare argument till stöd för traditionsprincipen är att en köpare ändåinte kan helt inrätta sig efter ett köp innan han har fått varan i sinbesittning, eftersom han då kan gå miste om varan om säljareii säljer den pånytt till en annan köpare som är i god tro.