prot · GB09122 · 1987-12-31 00:00:00 — Allt detta utgör, , invändningar emotregeringsförslaget, men om man skall jämföra det med det förslag som deborgerliga har framställt i sina reservationer, är ju regeringsförslaget vidaatt föredra framför det borgerliga. En sak blir ju inte bra bara därför att manreserverar sig, och den omständigheten att de borgerliga har reserverat sigmåste naturligtvis innebära att även deras förslag utsätts för kritiskgranskning. hänvisar huvudsakligen till vad enskildapersoner säger. När det gäller att bedöma narkotikasituatiönen är det långtviktigare att, utöver enskilda personer, kunna hänvisa till statisfiskacentralbyrån, BRÅ och andra mycket lätt genomförda undersökningar för att kommafram till de slutsatser som både jag och kunnat dra avnarkotikasituationen. 23 () replik: Jag tog det här exemplet, , med vad som hände 1981 och1982 för att visa just att statistiken icke alltid är tillförlitlig, dvs. attstatistiken inte speglar verkUgheten utan bara myndigheternas åtgärder. Genomatt det greps väldigt många personer och gjordes väldigt många beslag 1981 varden polis som jobbar med narkotika sysselsatt med utredning i anledning av detillslagen och i stort sett också 1983. Det gjorde att poliseninte kunde göra några andra stora ingripanden på samma sätt som 1981, och dåsjönk siffrorna, men ökade narkotikatillgången och missbruket. Dettasyntes icke i stafistiken. Man får alltså icke dra några förhastade slutsatserav att stafisfiken sjunker under enskilda år, för den speglar baramyndigheternas åtgärder och icke verkligheten. Jagtycker inte att man kan säga, , att det är några enskildapersoner jag hänvisar till. Jag hänvisar till polismän i gatulangningsgrupperna,till socialarbetare i , till missbrukares föräldrar och tillmissbrukare och f. d. missbrukare. Det är klart att de i och för sig ärenskilda personer, men de är mycket betydelsefulla enskilda personer i det härsammanhanget. De vet vad de talar om. Anf.24 () replik: Det är faktiskt enligt vår uppfattning större likhet mellanoppositionens och regeringens förslag än det är mellan och regeringens förslag. Det är därför jag inte vill stjäla tidfrån socialdemokratiska företrädare i den här debatten. Anf.25 HANS () replik: Vad jag framförde i mitt första inlägg var att variafionerna när detgäller utvecklingen av narkofikabrottsUgheten i hög grad har berott på vilkenlagstiftning vi har haft och vilka åtgärder som har vidtagits. Det är alldelesklart att det förhåller sig på det sättet. Närdet sedan gäller hurdan situationen är kan man säga att en samladexpertbedömning går ut på att läget har stabiliserat sig och att det inte nuförekommer någon ökning av narkotikabrottsligheten och narkotikakonsumtionen.Denna utveckling kan naturligtvis förändras, men den har varit positiv ändasedan 1982. Talmannenanmälde att anhållit att till protokollet få antecknat att haninte ägde rätt till ytterligare replik. Anf.26 INGA (vpk): I propositionen 71 har regeringen äntligen föreslagit att allbefattning med narkotika nu skall kriminaliseras och därmed förbjudas. Fråganom en kriminalisering av narkotikakonsumtionen har diskuterats intensivt iflera år, och en stor opinion har krävt just en kriminalisering. Hösten 1985samlades nära en halv miljon namn för en kriminalisering in på ett par månader.I en SIFO-undersökning gav av befolkning sitt stöd åtdetta krav. har tusentalsnarkotikamissbrukare gått en för tidig död till mötes, bl. a. därför attsamhället inte haft lagliga möjligheter att ingripa . Anhöriga har faritilla och människor har drabbats av det våld och den brottslighet som följer inarkotikans fotspår. Att kriminalisera all befattning med narkotika innebär attsamhället klart markerar sin negativa attityd mot narkotikan. Med enkriminalisering kan samhället också gripa in tidigare. För mig har det varithelt självklart att i olika sammanhang stödja kravet på en kriminalisering. Som socialist kan jag inte se på, hur unga människortillåts missbruka och förbruka sina liv. Friheten att missbruka vill jag inteha. Och jag har oroats över de liberala tongångar som länge har fått råda inarkotikafrågan. Man solidariserar sig inte med missbrukarna genom att låta demmissbruka ihjäl sig. Kriminaliseringen i den här frågan kommer att få storbetydelse i arbetet med att förebygga droganvändning. 11, ex. skolornasANT-undervisning kan lärarna nu klart säga ifrån, att det är förbjudet attanvända alla sorters narkotika vid alla tillfällen. Man skall varken överdriva eller förnekabetydelsen av denna kriminalisering. Men i kampen för ett drogfritt samhällebehövs en mycket mer restriktiv och konsekvent narkotikapolitik på många olikaplan. Tyngdpunken måste ligga på det förebyggande arbetet och inriktas på attbekämpa en kommande konsumtion. KriminaUseringen kan således bara ses som ett led i enaktiv narkotikapolitik. Det måste finnas en social behandlingsplikt som skallgälla både för missbrukarna och för samhället. Ett missbruk måste stoppastidigt och på ett kompetent sätt. Missbrukarna måste förmås till någon form avvård. Samhället, i detta fall kommunerna, måste ha skyldighet att erbjuda godabehandlingsmöjligheter, och som behandling kan allt räknas, från kamratstödtill omhändertagande på institutioner. Skyddsnätet kring ungdomar, och speciellt ungdomar iriskzoner, har blivit allt tunnare och svagare. Ungdomar som hamnat i ettdrogberoende blir inte stoppade i sin självförstörelse förrän hargått. Först när missbruket lett till kriminalitet av tillräckligtuppseendeväckande slag brukar det leda till ett polisingripande och då ofta pärättsliga grunder. Det är inte en framsynt och solidarisk narkotikapolitik. Detär tvärtom en narkotikapolitik som slår ut ungdomarna. I propositionen föreslås att olika sanktioner, t. ex.böter, skall ingå i straffskalan. Jag är med på en kriminalisering av de skälsom jag anfört, men jag kan aldrig godkänna att ungdomar eller äldre sommissbrukar narkotika skall utsättas för bestraffning eller repressalier på detsätt som regeringen och också utskottet föreslår. Det är ju vård, behandlingoch rehabilitering som missbrukarna behöver. Straff pä detta sätt kan bara sessom meningslösa trakasserier mot redan hårt utsatta människor. Den påföljd - vid' en kriminalisering - som jag villföreslå är att missbrukarna döms fill någon form av vård. Man kan t. ex. dömatill skyddstillsyn eller kontraktsvård. Detta innebär förstås att det nuvarandestraffskalesystemet inte kan användas vid konsumtion av narkotika, utan ettnytt påföljdssystem måste utarbetas. Detta har jag ocksåföreslagit i motion Ju7, och jag vill med detta yrka bifall till denna motion. 27 (vpk) replik: Jag vill bara på förekommen anledning lämnaen upplysning. Frågan om kriminalisering av narkotikamissbruket i sigbehandlades utförligt på kommunisternas partikongress i januari1985. Enhälligt och med acklamation beslöt man att avvisa detta krav. Det ärpartiets ståndpunkt, och den uttrycks också i den broschyr som efter kongressenutgavs av vår particentral. 28 INGA (vpk) replik: Jag känner mig föranlätan att svara på JörnSvenssons replik. Det är riktigt som han säger att vi har ett kongressbeslut idenna fråga. Men det finns också inom vpk och inom grupper som arbetar aktivtmed frågan -läkare, socialarbetare och föräldrar - personer som har en heltannan uppfattning, nämligen den som jag gav uttryck för . Man vill ha enkriminalisering för att hjälpa missbrukarna och för att hjälpa ungdomarna. Manhar sett det som en framkomlig väg och har alltså ställt sig bakom kravet påkriminalisering. Den minoriteten inom vpk är inte alls obetydUg, det är enganska stor minoritet. Jag vill upplysningsvis tala om det för kammarensledamöter. 29 (vpk) replik: ; På vpk:s partikongress höjdesicke en enda röst till försvar för tanken på kriminalisering. Jag vill noteradet. Sedan tillämpar vi den metoden - och det är en styrka hosvårt parfi - att vi inte kör över oliktänkande. Det skall stå oss fritt attföra en diskussion som den vi för . För min del är det angeläget att betonapartiets bestämda hållning i kraft av arbetarrörelsens.klassiska ideal. Jag noterar med tiUfredsställelse att och jaghar en gemensam grund i denna fråga i så måtto att vänder sig motstraff- och repressalietänkandet och ser det hela icke som en kriminalpolifiskfråga eller en fängelsefråga utan just som den behandlingsfråga det ändå är. Idet avseendet står vi på gemensam grund, även.om jag personligen tycker attmeningen med en kriminalisering på det sättet egentligen försvinner. Det voremera logiskt att ta hand om problemet via sociallagstiftningen och via LVM. 30INGA (vpk) replik: Jag vill bekräfta det sade: attdet är omsorgen om missbrukarna som har diskuterats inom vpk. Vi har alltsåolika uppfattningar om hur man skall nå målet, ett narkotikafritt samhälle. Jaghar valt en linje med en mer restriktiv narkotikapolitik, där kriminaliseringeningår som ett led. Det är alltså omsorgen om missbrukarna som har fått mig attinta denna ståndpunkt. 31MARGARETA (): Jag ber att få yrka bifall tillreservationerna 1,2 och 4 av i justitieutskottets betänkande13. Narkotikamissbruk och andra typer av missbruk ärallvarliga problem som med kraft måste bekämpas. Det är vi dess bättre eniga ominom alla partier i , men vi förordar olika medel i den kampen. I - en av de klientorganisationer som inte hörtsav utskottet - har vi bl. a. kommit fram till följande slutsatser. Det har vigjort ufifrån den praktiska verksamhet som vi bedriver runt om i landet. säger klart ifrån att det inte får vara tillåtetatt på något sätt delta i narkotikahantering. accepterar inte attnarkotika tillåts bli en del av vår kultur. Vi deltar envetet och målmedvetet ikampen för ett narkotikafritt samhälle. accepterar därför en radtvångsåtgärder. Men först måste orsakerna till olika typer avmissbruksproblem angripas. Ensamhet, isolering; arbetslöshet och rotlöshetpräglar många människors liv. Det är en grogrund för missbruk. Resurser ochengagemang måste mobiliseras för förstärkning av olika typer av socialainsatser. Det gäller insatser för att förbättra människors livssituation,bekämpa utslagning i skolor och arbetslivet, minska arbetslösheten, ökamänniskors sociala kontaktnät, stärka olika organisationers kamratstödjandeverksamhet osv. Det behövs framför allt insatser, som angriper orsakernatill olika typer av sociala problem. För det andra måste också den omfattande förskrivningen avpsykofarmaka, som på legal väg gör människor till tablettmissbrukare,kontrolleras och hejdas. medverkar läkemedelsindustrin och enskildaläkare till att lugnande medel, sömnmedel och liknande skrivs ut för att dämpamänniskors berättigade oro och ångest. För det tredje behöver vi självfallet ägna ökaduppmärksamhet åt arbetet med att förbättra de behandlingsresurser som finns närdet gäller medmänniskor med behov av hjälp för att komma ur sitt missbruk. av de behandlingshem som finns är dåliga och arbetar därförföljdriktigt med låg beläggning. Många står däremot i kö till bra ochattraktiva behandlingshem. Vi behöver ge dessa människor ökade resurser bra behandling och till en plats i samhället i stället för att bestraffamissbruket av narkotika. Det är sådana här och liknande insatser som behövs. Om vipå allvar vill bekämpa olika missbruksproblem måste de ägnas väsentligt ökaduppmärksamhet och ges mer resurser. Men vi får inte blåsa upp frågan omkriminalisering av missbruket av narkotika så att den debatten flyttarintresset bort från sådana positiva sociala åtgärder som tillvaratar deenskildas egna. ovärderliga resurser och som innebär en framgångsrik kamp motolika former av missbruk. Det flnns ändå anledning att på nytt påminna om några skältill att vi inte bör acceptera kriminalisering av själva bruket. Det är för samma skäl som en riksdagsmajoritet har anfört i riksdagsdebatterom kriminalisering av narkotikabruket. En av utskottets ledamöter sade idebatten : "När en människa söker vård måste hon vetaatt det inte står en polis bakom vårdaren och väntar. Kommer en missbrukareöver huvud taget att våga vända sig till vårdapparaten och låta sig frivilligtkontrolleras om han vet att hans missbruk är kriminaliserat? "Detta sades av en person som då hävdade att vi inte skulle kriminaliserabruket. Jag delar den åsikten och tycker att den är riktig än . Det hävdas från en del håll att samhället saknarfillräckliga möjligheter att komma i kontakt med missbrukarna och atttillräckligt effektivt reagera mot missbruket som sådant. Genom att förklarabruket olagligt förenklas samhällets reaktioner mot missbruket. Men polisen ochsocialtjänsten förfogar redan över en lång rad möjliga åtgärder: husrannsakan,löpande kontroller, beslag, förverkan, kroppsvisitation, kroppsbesiktning,omhändertagande för förhör, omhändertagande av berusad, fillfälUgt omhändertagande,omhändertagande enligt LVM, LVU och LSPV samt omhändertagande avunderårig. Samhället förfogar således över många tvångsmedel för att upptäckaoch åtgärda narkotikamissbruk. Det nu framlagda förslaget avser att undanröja nuvarandegränsdragningsproblem mellan straffbart innehav och straffri konsumtion. Närman läser utskottsbetänkandet, och framför allt de borgerliga reservationerna,inser man snabbt att gränsdragningsproblemen inte avskaffas med detta lagändringsförslag.Reservationerna, och inte minst debatten , talar för att kommeratt få nya debatter om gränsdragningsproblem. Vid narkotikastrafflagens fillkomst 1968 underströks attkontrollorganisa-fionens verksamhet måste utformas så, att den inte motverkarutan understödjer sariihällets ansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövandemissbrukare. Samma sak framhåller utskottet på flera ställen i sitt betänkande.En kriminalisering av bruket kommer att leda till mycket kompliceradebehandlingssituationer. Hur skall t. ex. en behandlare förhålla sig när klientenåterfaller? Återfall är tyvärr vanliga i arbetet med missbrukare. Skallbehandlaren-socialarbetaren göra polisanmälan då? Hur skall t. ex.behandlingshemmen förfara när en patient vill tillbaka efter ett återfall? Skallman då göra polisanmälan? Det finns en uppenbar risk att behandlaren-socialarbetareni en redan komplicerad yrkesroll och i samarbete med andra yrkesgrupper och myndigheterkommer att utsättas för mycket stora påfrestningar. De måste veta var denpraktiska gränsen går mellan "att konsumera", som alltså skall blistraffbart, och "att vara drogberusad", som inte kommer att varastraffbart. Hot om polisanmälan i fall där behandlingsåtgärder intefullföljs är ett nytt tvångsmedel som kan utnyttjas, eller måste det rent avutnyttjas? Hur skall man då kunna bygga upp det förtroende som krävs för attåstadkomma önskvärda förändringar? Kriminaliseringen av narkotikabruket kankomma att allvarligt motverka en positiv utveckling av behandlingsmetoder ochannan verksamhet som pågår för att förhindra narkotikabruk i alla former.Därför, herr talman, yrkar jag bifall till reservationerna 1, 2 och 4. 32MARGARETA (): Kampen mot missbruk av olika slag har en långhistoria. Den har varit mer eller mindre framgångsrik. Mest mindre, om man gårtillbaka litet grand i tiden. Lagarna då, lösdriverilagen, fattigvårdslagen ochnykter-hetsvårdslagen, är alla exempel pä historiska misslyckanden. Desymboliserar ett samhälle, där myndighetsförtryck härskade, där man stämplade Ä ndringar i narkotikastrafflagen människor,jagade eller låste in dem, därför att deras situation var sådan att de iriteriktigt passade in. De var och förblev utanför. Systemet, lagstiftningen,förstärkte utanförskapet. Insikten växte emellertid fram hos majoriteten isamhället; insikten om utanförskapets verkliga grund. Den insikten fick tillföljd att en förnedrande människosyn vändes till en positiv, den vände hotet,tvånget och repressionen ryggen. Den bejakade alla människors lika värde. Den nya insikten och synen har ocksä fått positivakonsekvenser för den faktiska utvecklingen på missbrukets område. Det har vihört talas om mycket här . Läget har stabiliserats, har det sagts av fleratalare. Antalet unga som prövat narkotika har ocksåsuccessivt minskat . Antalet narkotikaärenden och domar, liksom polisens ochtullens narkotikabeslag, har minskat. Detta är resultatet av den nya insikten.Eller, om man vill uttrycka saken på ett annat vis, med hänvisning till en avde föregående borgerliga talarna: detta är resultatet av det man kallar dendrogliberala politiken. Däremot har antalet missbrukare inom kriminalvårdensanstalter ökat, liksom missbrukare inom kriminalvårdens frivård. Detta sagttill dem som förordar ytterligare sanktioner utöver dem som regeringenföreslår. Denna utveckling belyser vikten av att analysera olikasamhällsföreteelser, så att rätt metod sedan skall kunna användas för attmotverka deras uppkomst och bryta en pågående icke önskvärd utveckling. I den allmänna debatten om narkotika har analyserstundtals uteblivit eller förenklats. Ytliga populistiska åtgärdsförslag harsett dagens ljus. "Hårdare tag, kriminalisera, bura in!" Så skallarropen från en liten men högljudd grupp på gator och torg. Så skållade ropen utanför dettahus, där företrädare för en traditionell, klientinriktad inställning hånadesoch där också det regeringsförslag som ligger på bordhäcklades för att det inte gick tillräckligt långt. Ja, det låterhandlingskraftigt. Förslagen har dock det gemensamt att de har sitt ursprung idet garnia reaktionära förtryckarsamhället, där människor visste sin plats - enplats som de skulle behålla. Det är betydligt svårare att på ett torgmöte eller ute påen gata på ett populärt sätt påvisa missbrukets faktiska utveckling. Det ärsvårare att tala om ett långsiktigt motivationsarbete, om det tillåtna i attnågon misslyckas för att bli kvitt sitt missbruk. Det är svårt att talaom solidaritet med dessa utslagna. Gärna solidaritet rned eller medbarnen i Rios slum - men våra egna gatans barn har vi svårt att offenUigtförsvara. Därför är det särskilt skönt att det finns en organisationsom vågar stå utanför detta hus och föra dessa människors talan. Det ärdessutom en stor organisation, som, i motsats till vad som har sagts tidigare,har en omfattande erfarenhet av verksamhet med. just dessa grupper. Det finns också skäl att påpeka att en majoritet avklientorganisationerna är motståndare till det förslag som ligger påriksdagens bord. De är motståndare till ökad repression över huvud taget, ochde om några vet väl vilka åtgärder som är framgångsrika. också LOmotståndare till detta förslag. har kvinnors missbrukuppmärksammats alltmer. Att vara kvinnlig missbrukare är belagt med merskamkänslor än att vara en manlig sådan. Kvinnor blir därför ofta mycketskickliga i att dölja sitt missbruk. Ur kvinnoaspekt är det särskilt viktigt att skapa ochutveckla ett förtroende mellan de missbrukande kvinnorna och socialtjänsten.Att kriminalisera bruket motverkar direkt detta. Den gamla myndighetsrädslankan då åter komma att infinna sig. Rädslan bland de kvinnliga missbrukarna attstämplas som kriminella riskerar att förpassa dem bort från ljuset. Detriskerar dessutom att förskjuta intresset för arbetet från ett akfivtförebyggande till polisingripanden, eftersökning och lagföring. Detta kan i sintur leda till en omfördelning av resurserna, så att mera pengar gårtill de senare åtgärderna, och då är den repressiva spiralen igångsatt. På det socialdemokratiska kvinnoförbundetskongress ställdes frågan: Hur utövar vi medmänsklig solidaritet? genom attskicka polisen på unga missbrukare, genom attlåsa in dem eller genom attge böter som de oftast inte har råd att betala? Eller görvi det genom att föra en politik, därfritidsgårdar är öppna, därorganisationer stimuleras att verka och ta ansvar, där barns och ungdomars uppväxtvillkor prioriteras, . där stimuleras till utveckling och till aktiva åtgärder samt därresurser ges till kvalificerad vård och behandling? Jag yrkar bifall till förslag om de senareåtgärderna och till reservationerna 1, 2 och 4 av . Anslag till polisväsendet, m.m. Överläggningen i detta ärende var härmed avslutad. (Beslut fattades efter debatten om justitieutskottetsbetänkande 34.) Kammaren övergick till attdebattera justifieutskottets betänkande 30 om anslag till polisväsendet, m.m. Anslagtill polisväsendet, m. m. 33GÖRAN (): Vi har att behandla justitieutskottetsbetänkande om anslaget till polisväsendet. Jag vill inledningsvis yrka bifalltill reservationerna 2, 4 och 5, som är fogade till betänkandet. Frågan om polisens situation och resurser för att bekämpabrottslighet har alltid varit en aktuell fråga,.inte bara på kvällstidningarnaslöpsedlar utan också i den mer seriösa kriminalpolitiska debatten. Dettaintresse är bra och nödvändigt - polisen besitter utomordentligt långtgåendemandat från samhället och bör stå under ständig debatt. Utvecklingen av brottsligheten i vårt land har varitdramatisk. har antalet anmälda brott mer än femdubblats, och.miljongränsen har med god marginal passerats. Prot.1987/88:122 Det är ingen överdrift att påstå, herr talman, att dennautveckling har medfört att väldigt många människori vårt land känner en djup oro för att de Anslag tillpölisväsen det, m.m. självaskall bli utsatta för brott. Denna situafion har drabbat främst de svagagrupperna i samhället. Många äldre och handikappade skräms av tidningsuppgifterom ett alltmer tilltagande gatuvåld och blir sittande inomhus - med en rädslasom invalidiserar och som ingen människa i vårt samhälle borde känna. Parallellt med brottsökningen har polisens resurser underden socialdemokratiska regeringstiden försvagats genom attintagningen fill drastiskt har dragits ner. Socialdemokraternabär därför ensamma ansvaret för den nuvarande utvecklingen. Man kan därför med fog påstå att det är en avsocialdemokrafin planerad poliskris som vi nu iakttar effekterna av. Detförefaller, herr talman, förbryllande att socialdemokratin som polifiskt partioch folkrörelse skulle ha politiska vinster att hämta i ett svagare eller ettrent av vacklande rättstrygghetsläge, som faktiskt - som jag inledningsvispekade på - drabbar inte bara helt vanliga människor utan i ännu högre grad desvaga i samhället. Om det nu inte är en från politisk synpunkt planerad krismåste man osökt fråga sig om det i botten ligger en realistisk analys när detgäller ett bättre samhäUe med mindre poliser och en ökande brottslighet. När man tar del av budgetpropositionen finner man attjustitieministern på s. 54 uppger att det budgetproposition gjorts"beräkningar som innebar att antagningen för budgetåren 1987/88, 1988/89resp. 1989/90 skulle vara 150,250 resp. 430 aspiranter". Därefterredovisar hon att det fidigare än beräknat har visat sig möjligt att uppnå"den eftersträvade balansen mellan utbildade poliser ochpolistjänster". Detta är ett naket erkännande av attneddragningen av antalet poliser har gjorts endast av budgetmässiga skäl ochhelt fristående från brottsutvecklingen. I sanning är detta ett synnerligenegenartat sätt att driva politik på, inom ett för medborgarna så avgörandesamhällsområde. Det må i detta sammanhang vara tillåtet för oppositionenatt konstatera att den akuta polisbrist som har uppstått och som i Stockholmexempelvis medför en stängning av ett flertal polisstationer är enmedveten och planerad politik från regeringen. På annat sätt kanjustitieministern och .utskottsmajoriteten knappast tolkas. Frånvaron av verklighetsförankring i detta sammanhangåskådliggjordes bäst av den förutvarande justitieministern, som i ettinterpellafionssvar här i kammaren uppgav: "Minuppfattning, som jag har redovisat i årets budgetproposition, är attförändringarna i kriminaliteten inte är alarmerande. "Det var detta år som antalet anmälda brott passerade enmiljonstrecket. Så väl förankrad i den verklighet som vi haromkring oss är uppenbarligen regeringen. Jag har ställt den här frågan tidigare, men jag tvingas ställa den än engång när justitieministern nu är i kammaren. Vilket värde ligger det politiskteller på annat sätt i att drastiskt minska antalet polismän, som densamlade anmälda brottsligheten ökar, och därmed försätta samhäl-