prot · GB09133 · 1987-12-31 00:00:00 — Varför,frågar jag mig, skall den nämnd som har befogenhet att döma i brottmål och ifamiljemål ha en sammansättning som är svagare än skattenämndens? Det finnsanständigtvis inte några sådana skäl. storlek bör alltså utgöraden minsta storleken för nämnden i tingsrätt. Antalet bör således vara fem. nu aktuella propositionen betonar jusfifieministern värdet av attnämndemannakåren i stort är så långt möjligt represenfafiv för befolkningen.Hon uttalar vidare (s. 10) atf en "förutsättning för atflekmannainflyfan-det skall fylla sitt syfte är aff nämndemannakåren ärrepresenfafiv för medborgarna i samhället". Mot denna bakgrund uttryckerhon bekymmer över aff det - med hennes ord - finns allvarliga brister när detgäller nämndemannakårens represenfafivifet. Särskilt oroad säger hon sig varaöver def - av i en särskild rapport redovisade-förhållandet aff representafivifeten minskat markant mellan och Val av nämndemän, m. m. Avden anledningen föreslås nu ett fill intet förpliktande s. k.målsättningsstadgande av innehåll att det vid val av nämndemän skalleftersträvas att nämndemannakåren får en allsidig sammansättning med hänsyntill ålder, kön och yrke. Defta pekfinger rikfas med andra ord till våra fullmäktigeförsamlingar,som därigenom på något sätt utses till syndabockar för de rådandemissförhållandena. Häpnadsväckande nog omnämns ej alls i propositionen denomständigheten atf socialdemokraterna minskade antalet nämndemän itingssalen från 5 till 3. Justifieministern beklagar sig över att allsidighetenförsämrats , som hon förtiger att hennes parti sålunda reduceratantalet nämndemän i de enskilda målen . Hon låtsas inte om att dennareduktion är den egentliga anledningen fill atf kravet på representativitetinle längre kan upprätthållas hos den särskilda tingsrättsnämnden. Hur går ensådan minskning från 5 till 3 nämndemän för övrigt atf förena med den av hennemed sådan värme åberopade principen om aff få bli dömd av sina likar? Ökarmöjligheten, bUr frågan. Nästan patetiskt är def aff ta del av följande uttalande ipropositionen (s. 15): "Men förhoppningar hade också, som jag nämnt,föredraganden lagstiftningsärende rörande nämndemän. Hansförhoppningar kom på skam. Representafivifeten blev inte bättre. På väsentligapunkter blev den rent av sämre." På detta sätt beskrivs följderna av def angivnariksdagsbeslutet om krympning av fingsräftsnämnden. Inte ett ord om vad 1983års lagstiftningsärende rörande nämndemän egenfligen innehöll utan endast ettbeklagande av att repre;;enfativitefen oväntat nog blev sämre genom reformen.Här passar onekligen det av den gamle romaren myntade uttrycket"talande tystnad". I fidskriften Nämndemannen- det senaste numret somi sin helhet ägnas åt propositionen - uppges dessutom, atf regeringen avser afffatta beslut om en ren krympning av den totala nämndemannakåren i sin helhet,detta som en annan följd av det olycksaliga riksdagsbeslutet ;antalet ijänstgöringslillfällen måste ju bli färre för den enskildenämndemannen med endast tre i rätten. Justitieministerns oro kan inle gärnavara äkta, om hon skulle ha full insikt om saklägel. Målsäftningssfadgandet om hur val av nämndemän skalltillgå i våra fullmäkfigeförsamlingar anges nu vara den rätta medicinen. På miggör den i stället intryck av aff vara ett slags homeopafmedel. Hjälplösheten äruppenbar och total. Jag instämmer i kritik på denna punkt.Stadgandet bör avvisas dels därför att våra fullmäkfigeförsamlingar ärsuveräna, dels därför att stadgandet söker avleda uppmärksamheten från denverkliga orsaken fill dagens situation. Den av mig år i denna talarstolefterlysta femmanna-nämnden bör vara så sammansatt atl den uppfyller kravel påkontinuitet, i sin tur en förutsättning för likformighet och konsekvens idömandet. För den yngre yrkesdomaren som vikarierar på olika tingsrätter är detvärdefullt att ha tillgång till en nämnd, som representerar något av just dendomstolens rättsliga traditioner. Def må gälla synen på brotts straffvärde,bestämmandel av antalet dagsböter för mera standardiserade förseelser ellersättet att beräkna dagsbotens storlek - för atf begränsa mig till brottmålen.Domen bör vara uttryck mera fördomstolens värdering av målet än för den enskilde domarens. För mig gällerfrågan ingenting mer eller mindre än likhet inför lagen. Domstolens bedömningarav likartade fall får verkligen icke växla från vecka fill vecka beroende påvem som är ordförande. Föraft nämndemannen skall motsvara dessa förväntningar måste han ha hunnit bli delav tingsrätten och av dess rättstraditioner. Detta far tid och måste ta fid.Tingsrätten får inte bli en svängdörr genom vilken nämndemännen passerar inoch uf. Det är medvetenheten om defta förhållande som ligger till grund fördagens sexåriga mandatperiod. I ett lagstiftningsärende 1975 uttalade dendåvarande socialdemokratiske justitieministern bl.a.: "Endirekt sammankoppling mellan den kommunala valperioden och nämndemansmandatetär sålunda ingalunda självklar (jfr. CU 1971:9 s. 16). Önskemålet om aftnämnden fortlöpande anpassas till majoritetsförhållandena i fullmäktige fårhär vägas mot behovet, inle minst från rättssäkerhetssynpunkt, av att inomnämnden bevara nödvändig erfarenhet av domsfolsarbefet. Mot denna bakgrundsaknas tillräckliga skäl att korta av den gällandesexårstiden, vilken visat sig väl ägnad atf tillgodose behovet av kontinuitethos nämnden." Dessaord har samma giltighet sorn då. Omsorgen om en levande tingsrätt sombärare av den ortens rättsliga traditioner och historia kräver längreanknytning fill domstolen än . Uppdragets karaktär av domare, utrustadmed statlig domsmakt, betonas dessutom starkare, om mandatperioden är längreoch annorlunda än för övriga polifiska uppdrag i nämnder och styrelser. Justörre mått av oberoende gentemot uppdragsgivaren, desto större förmåga tilloväld och självständighet i dömandet, även i förhållande fill mäktigasamhällsintressen. Domstolarna måste vara rättssamhällets sista utpost. Men fördetta krävs civilkurage och oräddhet, egenskaper som dess värre börjar blimindre vanliga i vårt samhälle nu än vad de var . Inteöverraskande är de flesta domstolar som yttrat sig i detta lagsfiftnings-ärendemotståndare till propositionens förslag om aft minska mandatperiodens längd.Man är helt enkelt rädd för att - såsom saken uttrycks i fidskriften Nämndemannen- avståndet mellan politik och dömande skall krympa. Under min aktiva tid som domare i tingsrätt varnämndeman-nainsfifufionen en oskiljaktig del av livet i tingsrätten. Det fannspersonliga relationer mellan yrkesdomarna, å ena sidan, och nämndemännen, åändra sidan, relationer som tog sig uttryck i regelbundna studieresor, då ochdå även utomlands, och i personlig, otvungen samvaro i olika former. Varjetingsrätt hade ett slags egen själ. Dennabeskrivning stämmer inte längre. Känslan av samhörighet har försvunnit och ettslags anonymitet har utbrett sig. Utvecklingeri är för mig och de rättsidealjag står för oroväckande och rent av tragisk. Nämdemanna-institutionen kommeratt förlora det anseende och den ställning som alltid förknippats meduppdrajgef. Harallt detta rent av varit avsikten? blir min fråga. HittiUs har jag.ansett vår svenska nämndemannainslitulion helt överlägsen def engelskajurysystemel. Jag är inte lika säker längre. Jag yrkar i likhet med bifall till debåda-reservationerna. Valav nämndemän, m. m. Ändring i lagen om kriminalvård i anstaU 15INGBRITT IRHAMMAR (c): Eftersom kommenteradecenterns särskilda yttrande, viU jag bara framhålla att vi driver principen omlika lön för lika arbete så långt möjUgt. Vi har ju fidigare här i kammarenbehandlat detta ärende, och därför fann jag fidigare inle anledning altgå upp i denna fråga. När man nu höjer ersättningen till nämndemän fr. o. m.den 1 juli 1988 till , vilket kommer att underlätta rekryteringen avnämndemän, finner jag det extra angeläget atf vi verkligen ersätter alla lika. Överläggningen i detta ärende var härmed avslutad. (Beslutfattades efter debatten om socialförsäkringsutskottets betänkande 31.) Kammaren övergick fill atfdebattera jusfifieutskottets betänkande 43 om ändring i lagen om kriminalvård ianstalt. Ändringi lagen om kriminalvård i anstalt 16BJÖRN KÖRLOF (m): I detta betänkande behandlas förslaget frånregeringen om vissa ändringar i lagen om kriminalvård i anstalt, som innebäraft behandlingen av vissa intagna som avtjänar längre fängelsestraff skallskärpas. a. föreslås aff den grupp av intagna som skall kunna särbehandlasi fråga om placering i och vistelse utom anstalt utvidgas till alt omfattaförutom intagna som har dömts till fängelse i lägst för grovanarkotikabrott också andra intagna som avtjänar fängelsestraff i lägst . Vi har från moderata samlingspartiets sida denuppfattningen, atf ett fängelsestraff på lägst två är - det är ganska mycketför svenska förhållanden - för def mesta omfattar ganska grov brottslighet. Dethandlar om antingen grov våldsbrottslighet, grov narkotikabrottslighet elleromfattande återfall i brottslighet. Mot denna bakgrund är def vår uppfattning atfsärbehandling skall kunna ske av alla intagna som har dömts till lägst två årsfängelse, just därför aff det i flertalet fall handlar om omfattande ochaUvarlig brottslighet. Detta är en uppfattning som vi framför i reservation 2. I detta betänkande fas också upp vissa principer förkriminalvården -principer som vi hade anledning aftdiskutera här i kammaren, så jag skall infe uppehålla mig alltför länge viddetta. Ändå är det viktigt att beröra några av dem. När antog lagen om kriminalvård i anstalt ibörjan av 1970-talef, bestämdes att några av de grundprinciper som vi skullearbeta efter var den s. k. närhetsprincipen och den s. k. normalitetsprincipen.Närhetsprincipen innebär atf en person som intagits i anstalt, om det infegäller alltför allvarlig brottslighet, i princip skall avtjäna dennaanstalfsvisfelse så nära hemmet som möjligt. Normalitetsprincipen innebär attden som är intagen på anstalt också skall få möjlighet att under så normalaförhållanden som möjligt avtjäna sin anstalfsvisfelse. Då arbetar man medpermissioner, frigång. villkorligfrigivning, arbete och annat sådant som gör aft den intagnes liv skall bli sånormalt som möjligt. De här principerna tror jag många av oss är överens omalltjämt skall gälla, men det finns också omständigheter som gör atf vi måstese över dem. hade jag anledning att säga här ikammaren atl dess principer inte fungerar när vi har fått ett så kraftigtnarkofikabelastaf klientel som vi har fått på anstalterna. För dem som är missbrukare av narkotika och har ettomfattande missbruk fungerar närhetsprincipen och normalitetsprincipen i självaverket som ett sysfem, som gör att de kan fortsätta med sitt missbruk. Att deavtjänar sin anstaltsvistelse nära hemmet innebär atf de avtjänar den nära denmiljö som har lett till narkotikamissbruket, och atf de får omfattandepermissioner, frigång osv. innebär aff deras missbruk kan underhållas. Mot denna bakgrund fungerar alltså inte närhetSr ochnormalifetsprinci-perna som en socialisering för dem utan har en nedbrytandeeffekt på deras liv. Vi har från moderata samUngspartiets sidahävdat aff närhets- och normalitetsprinciperna när det gäller intagna mednarkotikamissbruk inte kan vara allenarådande, utan här måste man se tillmöjligheterna att få vederbörande bort från den miljö som har lett fillmissbruket. När vi antog lagen om kriminalvård i anstalt varbrottsligheten alls infe så utbredd som den har blivit . Brottsligheten iSverige har ju ökat , då den låg på runt 200 000brott , till nu nära 1 miljon. Brottsligheten har dessutom alldelespåtagligt förgrovats. Vi har grövre brottslighet i vårt land nu än vad vi hadepå den fiden. Våldsbroffslig-heten har brett ut sig, och det har också förkriminalvården inneburit atf de som avtjänar sådana strafftider på anstalt ärett grövre klientel än när vi antog lagen om kriminalvård i anstalt. Våldsbenägenheten har ökat och strafftiderna, särskilt närdet gäller narkofikabroftslingar, är nu ganska långa. Också av det skälet finnsdet anledning att fundera litet grand över om lagen om kriminalvård i anstaltär riktigt avvägd och riktigt balanserad. Därvid skall också beaktas hurklientelet numera är sammansatt. Vi i moderata samlingsparfiet har förordat en ökaddifferentiering av de intagna, så att - beroende på brotts- ellernarkofikabelastningen - olika intagna placeras på anstalter med olika slutenhetsgrad.Därmed kan man bryta en del av de brotismönster som vi vet förekommer påanstalterna. Det säger sig självt att vissa långtidsdömda, som har grovbrottslighet bakom sig och som är starkt rymningsbenägna eller benägna attåterfalla i brott, måste särbehandlas. Vi har som norm i def avseendet angivitaff det måste vara rimligt med tvååriga fängelsestraff. Också när det gäller permissionsreglerna har vi förordat -det framgår av reservation 3 - en översyn och en åtstramning. Avkriminalvårdsstyrelsens statisfik från förra budgetåret framgår aff avsamfliga permissioner misskötts. Motsvarande siffra för regelbundnapermissioner är . När def gäller intagna på anstalt finns def alltid någrasom missköter sina permissioner. Många av dem begår brott när de är ute isamhället i samband med permissioner. Det gäller alltså brott som absolut inteborde få ske. Def är både stötande för rättssamhället och nedbrytande förintagna som försöker Prot: 1987/88:133 Ändring i lagen om kriminalvård i anstalt protokoll 1987/88:133 Ändring i lagen om kri-miftalvård i anstalt sköta sinapermissioner att sådant här kan ske utan någon allvarUg reaktion frånkriminalvårdens sida. Så kan det alltså infe fortgå, utan permissioner skallskötas. Kan de intagna infe sköta sina permissioner, skall de inte heller fåsådana. Obevakade permissioner för grova brottslingar skall iprincip infe förekomma. I reservafion 5 far vi upp frågan om bevakning i anstalt.Jag skall inte strö salt i sår på ansvariga kriminalvårdsmyndigheter, med tankepå vad som förevarit . Men det är alldeles påtagligtatt bevakningen vid de anstalter som bl. a. har aff omhänderta mycket våldsbenägnainterner inte är vad den borde vara. Bevakningen i anstalterna måste alltså blibättre än som är fallet. Detta har vi särskilt understrukit i nämndareservation. Slutligen, herr talrnan, har vi i reservation 4 tagit uppfrågan om internernas rätt aff inneha pengar på anstalt. Vi vef aff ettbetydande omlopp av svarta pengar förekommer på anstalterna. Dessa pengaranvänds i spelverksamhef men också i samband med narkotikahantering. Detta ärnaturligtvis stötande för intagna som infe ägnar sig åt narkotikaverksamhet.Men def är också stötande för personalen, som infe har möjlighet aff ingripanär penningbelopp, som kan vara ganska stora, snurrar runt på anstalterna. Viförordar således en översyn av reglerna i detta sammanhang för att man skall fåkontroll över svarta pengar på anstalterna. Mot denna bakgrund, herr talman, yrkar jag bifall fillreservafionerna 1,2, 3, 4 och 5, som är fogade till justitieutskottetsbetänkande 43. 17HANS i Rösfånga (fp): delar i princip regeringensuppfattning när det gäller möjligheterna atf särbehandla vissa intagna ifängelser. Det handlar då om de hårdast belastade grupperna. Vi menar emellertid att man skall återgå fill tidigarebestämmelser, med möjlighet till särbehandling av alla som har dömts tillfängelse . Därigenom slipper vi regeringsförslagets olikagränser, dvs. en tvåårsgräns för grov narkofikabrottslighet och en fyraårsgränsför annan typ av brottslighet. Utskottsmajoriteten anser att fyraårsgränsen är välavvägd, men man är ändå öppen för att ompröva avgränsningen. Mantycks inse att den gränsdragning som anses vara väl avvägd kanske inte ärdet. Om inte t. ex. hade rymt under en permission, hadeförmodligen nuvarande gränsdragning ansetts vara väl avvägd. Dock kvarstår, herr falman, atf de flesta i denna kammareär eniga om att det måste finnas någon typ av särbehandling för dem som dömtsför svår brottslighet, av vilka en del kan vara farliga om de rymmer.Oenigheten gäller gränsdragningen. Beklagligtvis drabbar restriktionerna på ett eller annatsätt dem som är intagna i fängelse - ett pris som kanske måste betalas för atft. ex. antalet rymningar skall kunna minimeras. Jag yrkarbifall till reservation 2. Detta är mitt sista anförande i denna kammare. därförvilja använda lill atf tala om kriminalvården, en fråga som liggermig mycket varmt om hjärtat. Dagens beslut innebär en skärpning för dem somsitter i fängelse. Det är, tyvärr, en nödvändig skärpning. Men det vore,naturligtvis, lyckligast om allt färre hamnade där. De intagna blir ju sällanbättre människor av atf sitta i fängelse, snarare tvärtom. Vi har letat efter ett alternativ tillfängelserna. Enligt min uppfattning är samhällstjänst ett alfernfiv. Under merän fio år har jag förespråkat en sådan påföljd. Jag tror att hämndmomenfetminskas i och med samhällstjänsten. Straffet avdramatiseras och den dömde kanvälja mellan atf sitta i fängelse och att utan ersättning arbetaför samhället. Samhällstjänsten är human, och den är billig förskattebetalarna. Jag föreställer mig att färre skulle återfalla i brottslighetefter avslutad samhällstjänst. Vidare föreställer jag mig atf bunkerliknandefängelser inte skulle vara fullt så behövliga som de är . I tidningar har jag läst aff den nya justitieministernuttalat viss sympati för denna påföljd. Därför har jag en förhoppning om attsamhällstjänst - oavsett utgången i valet - åtminstone försöksvis kommer attinföras under den kommande mandatperioden. Det är en blygsam förhoppning. Menherr falman, partierna tycks ju nu ha närmat sig varandra efter atf under enmycket läng tid ha haft, fill synes, helt olika åsikter. Prot.1987/88:133 3juni 1988 , Ändring i lagen orn kriminalvård i anstalt, 18 (): Som och talesmänhär har framhållit finns det en gemensam borgerlig reservation, nämligenreservafion 2. Av denna framgår atf vi vill vidga särbehandlingen underverksfällig-hetstiden till aff gälla alla som har blivit dömda fill fängelse . Jag skall inte upprepa de argument som tidigare falare har anfört. Menjag vill dock tillägga aff def finns skäl aft skydda allmänheten. Def har gjorts en utredning i detta sammanhang. Slumpmässigthar man valt ut 200 personer som är dömda fill längre fängelsestraff. Deftaredovisas för övrigt i propositionen. Hälften av dessa personer var dömda förnarkotikabrottslighet. En fjärdedel av dem var dömda för mord, dråp ellerUknande våldsbrott och en femtedel för grova rånbroff. Visst är narkotikabrottslighetenallvarlig. Del tycker naturligtvis också vi i . Men även de våldsbrottsom oftast drabbar enskilda är mycket allvarliga. Det är bl. a. av denanledningen som del är vikfigt att återgå lill de regler som gällde . Jag yrkar bifall fill reservation 2. 19LARS-ERIK (): I justitieutskottets betänkande nr 43behandlas en regeringsproposition i vilken föreslås vissa ändringar ikriminalvårdlagsstiftningeri i syfte all skärpa behandlingen av vissalångtidsdömda. Innan jag går in på förslagen i propositionen ochutskottets ställningstagande och kommenterar reservafionerna vill jag sägaföljande. Förslagen innebär inget avsteg från de grundläggandeprinciper som har präglat svensk kriminalvård under de senaste årtiondena.Principerna bakom kriminalvårdsreform ligger således fast. Prot.1987/88:133 sammanfattas i en mening: De intagnas samhällsanpassning skallfrämjas, öch de skadliga följderna avfängelsestraff skall motverkas så långt det är ~-------------------- möjligt med hänsyn till samhäUsskydd och allmänprevention. Ändring ilagen om kri- jöjligheten att bereda de intagna tillfälle att för viss tidlämna anstalten minalvardi anstått utgör ett väsentligt inslag ikriminalvårdens svåra och ofta otacksamma uppgiftatt söka anpassa de dömda till ett laglydigt liv. Permissioner, möjlighetertill frigång och utevistelse för kontakt med exempelvis ideella föreningar ärnödvändiga delar och grundläggande förutsättningar för ett meningsfylltkriminalvårdsarbete. Tas dessa möjUgheter bort blir konsekvenserna ytterstallvarliga och förödande. Det finns emellertid - vilket man tar sikte på iproposifionen - en liten kategori intagna som med hänsyn fill berättigade kravpå samhällsskydd måste bli föremål för särbehandling i vissa avseenden. Def rörsig om personer som har dömts för mycket samhällsfarliga brott, i första handgrov narkotikabrottslighet och olika slags grova våldsbrott. Främst på grund avrisken för återfall i allvarlig brottslighet kan det här infe vara aktuellt medplacering på öppen anstalt eller permissioner i samma utsträckning som förflertalet övriga intagna. Det är alltså dessa intagna som regeringspropositionensförslag tar sikte på. Nuvarande lagstiftning är inte till alla delartillfredsställande när det gäller behandlingen av denna grupp intagna. I regeringens proposition, som utskottet fillstyrker,föreslås följande förändringar: Den grupp intagna som skall kunna särbehandlas utvidgasfill atf omfatta, förutom intagna som har dömts fill fängelse i lägst två årför grova narkofikabrott, också andra intagna som avtjänar fängelse . Regleringen utvidgas också tiU att omfatta intagen som kanbefaras vara särskilt benägen att fortsätta brottslig verksamhet av allvarligkaraktär och också intagen som kan befaras vara särskilt benägen att avvika. Särbehandlingen innebär att den intagne alltid skall varaplacerad i sluten riksanstalt. Vidare skall vistelse utom intagne fåmedges bara i form av s. k. särskilda korttidspermissioner och då endast omsynnerliga skäl föreligger. Sådana permissioner skall alltid vara bevakade.Detta gällde som bekant inte vid Sfig permission och flykt. I reservafion nr 2, som är gemensam för de borgerligapartierna, föreslås aff gränsen för särbehandling skall sättas fill två åroavsett brottslighetens karaktär. När det gäller grova narkofikabroftslingar är def rimligtatt behålla nuvarande gräns , trots aff den utredning sompropositionen grundas på hade föreslagit en fyraårsgräns. Skälet till detta äriförsta hand intresset av att motverka förekomsten av narkofika inne påanstalterna. Vi vet att många av dem som är dömda för grova narkotikabrott oftakan fortsätta hanteringen av narkotika på anstalterna och få in narkofikaexempelvis via permissioner, och därför är det viktigt aff behålla dennuvarande gränsdragningen för särbehandling i detta avseende. När def sedan gäller att utvidga särbehandlingen till attomfatta även andra 20 brott menar utskottet att gränsenbör sättas till . Inom parentes var det den gränssom moderata samlingspartiet föreslog i en reservation 1983/84. Det var enreservafion, , som inte stod bakom, utan man villebehålla den reglering som gäller . Möjligheterna till särbehandling bör koncentreras tillsärskilt allvarlig brottslighet. Det gäller den typ av brott som IngbrittIrhammar räknar upp, som faller inom ramen för fyraårsgränsen. i sin utredning, som propositionen alltså grundas på, att fyraårsgränsenvar en lämplig avvägning. Vi säger från utskottets sida att det i och för sig ärönskvärt med en gemensam gräns men aff den frågan lämpligen bör övervägas isamband med prövningen av fängelsestraffkommitténs förslag, då det blir aktueUtaff ändra sfraffskalorna i allmänhet. Def är då infe alldeles självklart attgränsen skall vara . Jag vill göra en kommentar fill när def gäller reservafion2, kanske som beröm fill för aff ni överger vissa ståndpunkter somni har intagit i den motion som har väckts med anledning av det lagförslag somregeringen har presenterat. Ni har tagit ert förnuft till fånga och fullföljerinfe era yrkanden om aff def infe skall ske någon individuell prövning, och defär mycket bra att ni har frångått det ställningstagandet. Er motion Ju22 är i dessa avseenden ett uttryck för envilja atf kollektivt bestraffa de intagna. Def är bra att ni inte följer uppden tankegången utan i stället instämmer i vad utskottet skriver på s. 11,nämligen följande: "Att koppla en särbehandling enbart till längden på detfängelsestraff som en intagen verkställer skulle enligt utskottefs mening varaatf frångå principerna bakom kriminalvårdslagstiftningen."