prot · GB0947 · 1987-12-31 00:00:00 — Vi har alltså levt upp till målsättningen att både arbetaoch spara landet ur krisen. Men denna politik, som vi har kallat den tredjevägens polifik, står nu inför en ny utmaning. har pris-och lönestegringstak-fen i vårt land varit snabbare än i konkurrentländerna.Samtidigt har svenska folkefs realinkomster och konsumtionökat dubbelt så snabbt som nationalprodukten. Det innebär aff vi nu riskeraratt de stora framgångarna naggas i kanten. I det sammanhanget vill jag ägna åt GunnarBjörk, som gjorde ett heroiskt försök att skriva om den ekonomiska historien.Han skyllde dagens ekonomiska problem och de ekonomiska problemen under deborgerliga regeringarnas tid helt och hållet på den ekonomiska polifik som densocialdemokratiska regeringen påstods föra . Den skulle havarit våldsamt expansiv och försfört den grundläggande balansen i landefsekonomi. Sanningen är ju aff den politik som fördes i början av70-talet kritiserades våldsamt av den dåvarande borgerliga opposifionen för attvara alltför stram. Det var "de förlorade åren", , när nikrävde stora skaftesänkningar för att sätta fart på ekonomin. Sedan riktade oerhört hård kritik , då de verkliga dråpslagen riktades mot svensk ekonomi. Låtmig påminna mig om att de åren hade vi den s. k. lotteririksdagen. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. period försvensk politik, tycker väl alla vid det här laget. Däremot fanns på en punkt enalldeles klar situation. Ordförande i finansutskott var ,och de borgerliga partierna hade majoritet i finansutskottet. hävdade aft det var mittenparfierna som satte sin prägel påden ekonomiska politiken. lyckades t.o.m., under ganska stort motståndfrån , tror jag - jag satt själv i finansutskottet under periodendärefter och kunde avnjuta de gräl som följde framgångar för NilsÅsling - i majoritetens utlåtande få in precis meningen aft "denekonomiska politiken har präglats av mittenpartierna". Detanvändes sedan i valrörelsen som ett exempel på aff det var mitten som hadeförf framåt. Så såg detut då. Mycket av politiken byggde på devåldsamma överbud som de borgerliga parfierna hade ägnat sig ät ioppositionsställning och som de kände sig tvungna aft i varje fall i vissutsträckning genomföra. Tyvärr ser det ut, herr talman, som om cirkeln nusluter sig. års val börjar överbuden att hagla igen. Vi har fått höra om alla skattesänkningar som deborgerliga partierna vill genomföra. I annat sammanhang, bara för någon veckasedan, presenterades en familjepolitisk reform som man säger vara värd niomiljarder kronor. Under denna höst har vi sett - och vi kommer aft få se mer ivår- krav på stora, kostnadskrävande åtgärder, allt ifrån regionalpolitik tillu-hjälp. Det är bara att summera alla era förslag. Man kan i stortsett höra ekot , det ni byggde upp den stora katastrofen på sominträffade när ni kom i regeringsställning. Läget är dock aft vissa tendenser till försvagningarhar uppfrätt. Det gäller bytesbalansen. De fiesta prognoser pekar på att vi fårett nytt underskott 1988. Dessutom anser vi att kapitalbildningens andel avfillväxten är för liten, medan konsumtionens andel är för stor. En radutredningar och kalkyler visar att om infe trenden när det gäller pris- ochkostnadsutvecklingen bryts, riskerar ekonomi att sladda in i nyaallvarliga svårigheter. Den senaste tidens börskrascher stryker ytterligare underkravet på en snabb dämpning av infiationen i . Oron på de finansiellamarknaderna kan visserligen antas minska hushållens benägenhet att låna tillkonsumtion och därmed bidra till att dämpa den överhettning vi faktiskt har. Men problemet är ju att börsrasef framför allt är ettsymptom på grundläggande obalanser i världsekonomin, obalanser som till storadelar framkallats av fel ekonomisk politik i de stora industriländerna. Detproblemet löses alls icke av nedgången på aktiebörsen. Därför krävs detbetydande förändringar i den ekonomiska polifiken i de stora länderna, stor omflyttningav kapital och arbetskraft, så att konkurrenskraften förbättras, framför allt iden amerikanska ekonomin. I krävs också en rätt rejäl omläggning avstabiliserings- och strukturpolitiken i de stora länderna. Inte ens en obotligoptimist vågar väl tro att så stora omställningar kan ske särskilt snabbt.Därför får vi nog räkna med nya kraschlandningar för dollarn, antagligen ocksåytterligare börskri- ser, innan anpassningsprocessen kommit så långt attobalanserna börjar minska. Sannolikheten är därför betydande att världsekonominunder kommer att visa en avtagande tillväxt, och att dettaockså drabbar . Innebörden är att vi kan räkna med draghjälpfrån omväriden i form av fallande oljepriser eller expanderande marknader, somvi har kunnat göra . I det läget blir det än mer nödvändigt att vi ser om vårteget hus och aft vi bekämpar inflationen. Låga kosfnadssfegringar och låginflation är det bästa sättet aff säkra en god konkurrenskraft, aff värnasysselsättningen och bevara balansen i utrikesaffärerna. Men uppgiften att pressa fillbaka inflafionen är svår,inte minst därför att vi så pass framgångsrikt har klaratstabiliseringspolifiken. Detta låter som en paradox, men innebörden är att i ochmed att vi har fått ett så högt kapacitetsutnyttjande och en så lågarbetslöshet ökar nu riskerna för kostnads- och prisstegringar. Oppositionen sticker här huvudet i sanden. Jag försökte idebatten i förrgår att åtminstone frammana ett försök till en analys frånoppositionens sida av vår situation. Det vägrar man aff göra. I stället talarman bara om skattesänkningar. Skattesänkningar och skattesänkningar skall lösainflationsproblemet. Jag vill be er: Peka ut något enda land i världen som ivår situation har räddat sig ur inflationen genom att sänka skatterna! Grundproblemet är att vi har en god lönsamhet i åtskilligadelar av näringslivet, t.o.m., herr falman, i bagerinäringen om jag förståttsaken rätt. Vi har hög efterfrågan på arbetskraft. Det är bra, för det är ditvi har strävat. Det är t. o. m. brist på arbetskraft på åtskilliga områden. Vihar fortfarande en god framtid för många näringar. Men det ärjust det .som gördet så svårt att bryta den pris- och lönespiral som vi har befunnit oss i sålänge, inte bara under dessa år utan i själva verket sedan mitten av1970-talet, Detta försvåras av att själva lönebildningen i serut aff ha förändrats. tycks det mest vara så att organisationer päarbetstagarsidan formulerar sina lönekrav inte ufifrån vad man räknar med somblivande ökning av produktivitet och produktion, utan snarare ufifrån aff detär de relativa, nominella lönepåslagen som är viktiga. Eller, för aft fala iklartext; Det tycks vara så aft det vikfiga infe är vad lönen ger i köpkrafteller vad kostnadsökningen betyder för sysselsättningen i den bransch, dennäring eller det område där man verkar, utan det viktiga är hur mycket andrahar fått och därmed hur mycket man måste ha själv. Vi har sett i åtskilliga omgångar hur det går till. GruppA får ett visst påslag, som föranleder grupp B att kräva minst lika mycket.Sedan kommer grupp C och säger; Vi har släpat efter sedan tidigare och måstedärför ha mer än grupp A och B, Sedan kommer grupp D och säger: Vi skallminsann ha lika mycket som grupp C, Därefter kommer grupp A tillbaka och säger;måste vi ha nya påslag för att hålla avståndet. Detta är verklighet. Och måste jag ställa en fråga tillAnne och och för all del också. Det endarecept ni bjuder på är sänkta skatter i olika format. Vissa ekonomisk-politiskaåtgärder, m. m. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. problemetär skillnaderna i löneutveckling - att alla eller nästan alla anser att desläpar efter någon annan - vad hjälper då skaftesänkningar? Det är ju framförallt skattesänkningar som blir större ju större löneökningen har varit. Vadhjälper detta grupper som anser att de har släpat efter? Är det inte snarare såatt med i varje fall och uppläggning -kanske framförallt skatfesänkningsförslag - skulle kompensationskraven öka? Detär ju de som haft den snabbaste löneutvecklingen som får den störstaskattesänkningen med era förslag. Vad säger då de grupper som fått mycket lågalöneökningar? De säger: På grund av skaftesänkningar som genomförtmåste vi ha ännu mer för aft komma i kapp. Det är denenkla matematiken, som ni totalt blundar för. hävdar som en lösning på våralönebildningsproblem att vi skall stimulera olika vinstandels- och bonussystem.Men hur skall vi göra med den offentliga sektorns anställda? Hur skall viåstadkomma vinstdelning på våra sjukhus? Vilka bonussystem skall vi ha iskolan? Hur skall vi kunna se till att poliser och officerare får del i någonvinst eller i någon bonus? Hur löser man över huvud taget i så falllönebildningen för 1,5 miljoner löntagare i landet som äroffentligansfällda? Inser ni infe aft de spänningar vihar mellan den privata och den offentliga arbetsmarknaden riskerar att bli ännuvärre med ett utbyggt bonus- och vinsfandelssystem i den privata marknaden? Kom nu inte med era privatiseringsförslag! Vi har fåtthöra att det är på marginalen, litet komplement och litet konkurrens- såvida niinte vill sälja ut försvaret, domstolarna, länssjukhusen osv. Ni kommer alltför billigt undan. I och för sig låter detpopulärt och trevligt att ni vill sänka skatter och dela ut vinster. Men nibryr er infe om att i någon enda mån koppla samman era förslag med denverklighet de skall fungera i. Slagord räcker antagligen till i uppmarschen fill envalrörelse, men här i räcker det infe. Här skall vi fatta beslut. Ochskulle vi lyssna till er just nu tror jag vi skulle komma alldeles fel. Tyvärr är det då ingen slump att ordet kompensation blivitdet mest centrala i avfalssammanhang . Det är alltså andraslönepåslag som man i stor utsträckning inriktar den s. k. lönekampen på. Dettabetyder att pris-lönespiralen nu har spätts på med en löne-lönespiral. Den enalönehöjriingen föder nya lönehöjningar på ett annat område. Därmed tappar dennominella lönebildningen kontakten med utvecklingen av det endasom kan ge höjda reallöner, nämligen stegrad produktivitet. Detta är inte min upptäckt. Dét framhölls som det centralaproblemet i den s. k. FOS-gruppens rapport . FOS-gruppen bestod avde fidigare utredningscheferna på Svenska arbetsgivareföreningen.Landsorganisationen och , herrar medrelativt lång erfarenhet av dessa problem. Deras slutsats var att det råder en våldsam skillnadmellan å ena sidan de nominella lönepåslagen på som automatisktgenereras av vårt förhandlingssystem och å andra sidan det långsiktiga utrymmeför reallöneökningar på som ges av produktivitetsökningen. Därför menade aft det är ganska poänglöstatt formulera problemet som striden om "löneutrymmet", när det isjälva verket gäller att hålla nere de nominellalöneökningarna för att det över huvud taget skall bli något löneutrymme imeningen ökad produkfivitet. Fråganär då hur det skall gå till. Den socialdemokratiska regeringen har vägrat - ochkommer aft vägra - att använda sig av åtstramningar som höjer arbetslösheten.Det råder inget tvivel om att de länder som accepterat det sociala offret ochlagt på löntagarna dén sociala kostnaden av arbetslöshet har lyckats ikampen mot inflationen. De har fått ned den. Men vi vägrar att gå med på attdet skall vara hotet om massarbetslöshet som pressar ner lönekraven. Vihar i stället försökt gå en väg som jag vill beskriva som en kombinafion mellanförnuft och solidaritet. Det är naturligtvis svårare än att använda sig av hotoch brutala åtstramningsåtgärder. Det har inneburit att vi bl. a. genom skattepolitikensystematiskt har försökt underlätta avtalsuppgörelser på en rimlig nivå. Sedan1983 har inkomstskaffesafserna för löntagarna sänkts . Vi har prövatden polifik ni rekommenderar . Detta gäller även , enligt detbeslut som fattades . Viföreslår också att den höjning av arbetsgivaravgifterna som riksdagentidigare har beslutat om bör neutraliseras genom att den allmänna löneavgiftensänks och ATP-avgiften sarritidigt höjs i mindre omfattning. Vi tycker att vidå uppnår tre saker. För det första får pensionssystemet en välbehövligförstärkning. För det andra undviks en ökning av det totala avgiftsuttaget, ochbåde kostnadsstegringen och skattetrycket hålls tillbaka. För det tredje tordedetta underlätta avtalsrörelsen. Dethar påpekats här i debatten att de reformer som det ursprungliga förslaget omhöjda avgifter skulle finansiera från början avtalades av arbetsmarknadensparter. Man kan säga att vi nu lyfter av arbetsmarknadens parter konsekvenserav en reform man avtalat om. Detta är omoraliskt, enligt vad jag förstår avAnne inlägg. Här borde parterna få fa konsekvenserna av sina egnaavtal. Men detta är ju en fråga om vad vi vill uppnå med finanspolifiken. i tycker egenfiigen inte heller om att vi sänkerlöneskatten. Hans mofivering är dock en annan. Han tror att sänktaarbetsgivaravgifter framför allt gynnar den vinstgivande storindustrin, om jagförstår honom rätt. Många studier har emellertid visat att den största belastningenav höjda arbetsgivaravgifter kommer på den offenfiiga sektorn, där löneandelenuppgår till av produktionsresuUafef. I industrin ligger löneandelen på25-30 %. Också en rad småföretag inom den privata servicesektorn drabbasdirekt. Detta leder, , direkt till höjda priser och höjdaskatter. Det har vi redan många exempel på. Kommunisterna,och möjligen också andra, försöker skapa föreställningen att höjdaarbetsgivaravgifter betalas av en liten grupp vinstgivande storföretag ochegentligen är något slags alternativ till höjd vinstbeskattning, när den störredelen i stället betalas av staten, kommunerna och landstingen och en mängdsmåföretag inom den privata tjänstesektorn. Därför ser vi i detta läge enhöjning av arbetsgivaravgifterna som en direkt uppmaning till kommuner ochlandsting aft höja skatten och till t. ex. detaljhandeln att höja priserna. Räcker då inte dessa åtgärder? De borgerliga partierna kräver ju Vissaekonomisk-politiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomiskpolitiska åtgärder, m. m. Vi har vissa synpunkter på det. Jag delfog själv för en del årsedan i den s.k. Auken-gruppen, som inom ramen för de nordiskasocialdemokraternas samarbete, kallat , lade fram ett förslag om s. k.förhandlad inkomstpolitik. Vi hävdade aft det var nödvändigt med ettorganiserat frepartssamarbete mellan löntagare, arbetsgivare och statsmakt. Idetta samarbete skulle staten kunna genomföraf.ex. skaftesänkningar för attunderlätta låga nominella löneökningar. Men vi gjorde klart att vimenade att sådana överenskommelser alltid måste följas av utfästelser om attparterna verkligen skulle följa uppgörelsen, dvs. att det fanns ett bindandeåtagande från arbetsmarknadsparferna beträffande lönerna. I debatten framförs nu krav - ofta från dem som allraargast dömde ut - på stora skattesänkningar, långt utöver vadsom redan har beslutats . Dessa skattesänkningar skall genomförasutan några som helst garantier från parternas sida att de verkligen skall ledatill lägre löneökningar nominellt sett. Det är, vad jag försfår, innebörden avoppositionens förslag om skattesänkningar . Jag menar att det ärlättsinnigt och ansvarslöst aft gå fram på det sättet. När det gäller lönebildningen på det statliga området socialdemokratiska regeringen föreslagit - och redan accepterat- en så okonventionell metod aft dämpa kostnadsstegringen som en ram förlönekostnadsökningarna. Vi hymlar inte om aff det vi föreslår på många sätt årenkärv medicin. Men den bild som har getts av förslaget har blivit åtskilligtsnedvriden. Både kommunisterna och i vissa sammanhangcenterpartiet säger att regeringen ingriper mot den fria förhandlingsrätten ochtar ifrån den statliga arbetsgivaren förhandlingsmandatet. Hans Peterssonfrågade mig hur förslaget om ett lönefak skall förverkligas utan aft den friaförhandlingsrätten hotas. Jag kan infe finna aff det föreligger någon annanbegränsning i de offentligansfälldas förhandlingsrätt än i de privafanställdas.Begränsningen består i att det någonsfans finns en arbetsgivare som säger: Härgår gränsen för hur mycket vi kan betala i löneförhöjning. Den begränsningenhar varje facklig organisation - de skall ha den i alla fall - på en frilönemarknad. Det finns en arbetsgivare som talar om hur långt man kan gå utanatt konsekvenserna blir allvarliga. Det finns ett begränsat ekonomiskt utrymmeför exportindustrin. I kommunerna, som är en del av den offentliga sektorn, harman regelmässigt begränsningar för de olika kommunala nämndernas lönebudgetar.Det är alldeles klart aft vi med detta bara har åstadkommit vad som gäller påandra områden. I själva verket har vi ökat friheten för förhandlarna ioch med att vi lämnar förhandlingsbordet. Det blir nu arbetsgivarverkefs och defackliga organisationernas sak aft utan regeringens inblandning förhandla omhur medlen inom denna ram skall fördelas på olika grupper, regioner och olikatyper av lönepåslag. Det tänker vi infe lägga oss i. Ansvaret för parterna blir större än fidigare, eftersommyndigheterna, om de spränger ramen, måste fa ansvaret för lönestegringarnaöver den angivna nivån genom ökad effektivitet och besparingar. Jag sei- detsom ett framsteg att ansvarsfördelningen därmed blir alldeles klar. anser att kommer att avhända sigrätten att prioritera i och med detta. Jag måste då fråga: Hur harcenterpartiet tänkt sig det hela med sin variant av denna utgiftsbegränsning?Centerparfiet säger att den skall gälla hela myndighetsanslaget, och inte baralöneposten. Men , ökar då inte risken för att myndigheterna görprecis det som är rädd aft de skall göra? När lönerna har stigitför mycket rör man inte löneposten. I stället skär man ned på verksamheteneller på andra områden för aft få utrymme för de höjda lönerna. Man ingriper pådet sättet i den prioritering som har gjort när den fattat beslut omhur mycket som skall gå till löner och hur mycket som skall gå till utgifterför operafiv verksamhet eller för myndighetens mål. Vi menar aff det skallfinnas en viss flexibilitet i hanteringen av detta. Det kan vi ju återkommafill, om det verkligen finns behov av det. Vi måste göra klart att det ärlönerna det handlar om och aft inte har angett att man kan flytta omandra fing inom myndigheternas ansvarsområde. Oppositionen anser att vi skall lämna förhandlingarna ifred. Det är löntagarna själva som skall ta ansvaret om lönepåslagen blir förhöga. Om nu detta är er linje, vill jag bara fråga om det är skattesänkningarsom skall lösa problemen på arbetsmarknaden. Det har fidigare debatterats häratt ni i oppositionen har fre olika bud. säger att det är naturligtatt fre olika parfier har tre olika linjer i skattefrågan. Det är naturligt förfre olika parfier som inte gör anspråk på att vara färdiga att bilda regeringnär som helst. Men det är ju detta ni gör anspråk på. Mot den bakgrunden är det högst befogat av aftställa frågan hur ni över huvud taget skall kunna basera en skaftepolitik påtre så helt olika linjer. Och skattepolitiken är infe olika bara tekniskt sett,utan det rör sig också om väldigt olika fördelningspolitiska ochsamhällsekonomiska verkningar. Så om löntagarna skulle söka föra lönepolitikenpå grundval av era olika skatteförslag, kommer de aft befinna sig i en hopplössituafion, eftersom det är fråga om så helt olika inriktning, om man jämförmoderaternas förslag med t. ex. centerpartisternas förslag. När det gäller löneramen råder det i och för sig enosedvanligt stor klarhet om de borgerliga partiernas inställning - därvidlagfinns det bara två linjer. Folkparfiet och säger ja fill förslaget,och har en annan uppfattning. Det är fråga om ovanligt få alternativ idet fallet. Däremot tycks man vara ense om en missuppfattning, nämligen aft deoffentligansfälldas krav på kompensation för löneglidning i den privata sektornskulle ge utökade anslagsramar, utöver de angivna . Det är i så fallfel. Regeringens bedömning är aff A % är vad samhällsekonomin tål. Det har alltsåinte getts utrymme för någon generell kompensation därutöver när det gällerkrav på följsamhet. Vi har, tillsammans med , lagt fastutgångspunkterna för den statliga personalpolitiken. De innebär bl. a. affstaten måste trygga sin personalförsörjning och att kraven härvidlag börtillgodoses inom den anvisade ramen. De kommande förhandlingarna får utvisa omlöneutvecklingen på den privata arbetsmarknaden har förvärrat statens problemi fråga om personalförsörjningen när det gäller vissa grupper så aft särskildainsatser krävs. Det är bara för sådana extra åtgärder som det kan bli fråga omatt Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m. m. Vissa ekonomisk-politiska åtgärder, m.m. justeraupp myndigheternas anslagsramar. Dessutom skall vi komma ihåg att inte allaprivatanställda har fått del av löneglidningen, och det är därför inte rimligtatt säga sig aft alla offentligansfällda har rätt fill kompensation i dettahänseende. I väsentliga avseenden står ändå den svenskaekonomin väl att möta de svårigheter som den internationellautvecklingen kan medföra. Statsfinanserna har förstärkts kraftigt, den svenskaindustrin står fortfarande stark med god konkurrenskraft, och arbetslösheten -det är kanske det allra viktigaste - är låg. Men vi har problem som kan ställa fill besvär i sämrekonjunkturer. Vi har ökat vår konsumtion långt snabbare än vår produkfion, ochvi fortsätter aft höja priser och kostnader snabbare än vad som är fallet ikonkurrentländerna. Det intressanta är att det råder allmän enighet om att detvore ytterligt riskfyllt aft rusa vidare i den takten. Jag tror att de flestaockså skulle anse att det under förhållanden där det internationella klimatetförsämras vore direkt dåraktigt att göra på det sättet. Därför är detnödvändigt att regering och riksdag satsar på en polifik för avkylning av deninhemska efterfrågan och för en dämpning av kostnadsutvecklingen, och det ärden politiken som vi har förelagt förslag om i propositionen. Anf.19 () replik: Jag har egenfiigen inte mycket aff invändamot finansministerns beskrivning av problemen med lönebildningen. Vad somoroar mig är att han står så tomhänt i fråga om motåtgärder. Skattepolitiskainsatser tror han uppenbarligen inte på. Hela anförandet var ju en långargurnenfafion mot skattesänkningar. De hjälper inte mot inflafion, de hjälperinte mot tendensen till för stora lönehöjningar. Man kan egentligen fråga sigvarför finansministern tar fillbaka förslaget om höjning av löneskatten från ivåras. Han gör det ju också på ett sådant sätt att han inte förknippar det medvillkor av det slag som han efterlyste beträffande de borgerliga förslagen ommarginalskattesänkningar. Finansministern verkar infe ens själv tro på möjlighetenatt på detta sena stadium snickra ihop en frivillig inkomsfpolitisk uppgörelsemed alla parter på arbetsmarknaden. Han vet att det i denna kammare inte finnsmajoritet för statliga ingrepp i den fria förhandlingsrätten. Menfinansministern måste ju då svara på den fråga jag ställde i mitt anförande; Medvilken löneökningstakt skall finansministern räkna när han lägger upp denekonomiska polifiken ? Hoppet om har ju spruckit för längesedan. Själv har finansministern bjudit statstjänstemannen på åtminstone 4 %.Metallarbetarna har avvisat ett bud på just , bageriarbetarna haravtalat om och fiera grupper har yrkanden på tvåsiffriga höjningar. SvenskaHandelsbankens chefekonom skrev för någon fid sedan att fidigare.erfarenhetertalar 1988 i storleksordningen . Han nöjde sig ändåmed prognosen , vilket kanske återspeglar hans fidigare ställning somutredningschef inom . Kon-junkturinstifufef har isin decemberrapport saft, som man säger- det tyder på att man inte själv ärhelt övertygad om det riktiga i prognosen - den totala fimlöneökningen fill 5 %.Vad skall nu finansministern "sätta" timlöneökningen till ibudgetförslaget? Att framhärda med en uppenbariigen orealistiskt låg siffrafår ju bara till följd att den ekonomiska politiken grundas på ett alltföroptimistiskt antagande om den kommande utvecklingen. Det ger i sin turmissvisningar vad gäller beräkningar om kommande skatteinkomster, nästa årsinfiafionsfakt m. m.