prot · GB0962 · 1987-12-31 00:00:00 — Socialdemokraterna har här mednäbbar och klor försökt begränsa människors fria sjukvårdsval, genom Dagmarrefor-men,genom att ute i landstingen säga upp avtal med enskilda sjukhem ellerhemläkarjourer eller genom att vägra anlita privat vård för att ge svårt sjukavård. Affischerna visar två saker. De visar attsocialdemokraterna skäms för sin politik och att de inte vågar visa upp den somden verkligen ser ut. Annars skulle det rimligen ha stått på affischerna: Någrafå privilegierade - inte alla skall kunna välja sjukhus, läkare, barnfillsynoch skola. Affischerna visar emellerfid ännu en sak. De visar attsocialdemokraterna innerst inne vet att människorna vill ha den valfrihet ochmångfald som vi moderater står för och som vi vill skall komma alla till del. Debatten skulle vinna på om man skilde påvårdens och omsorgens produktion och dennas finansiering. Finansieringen kanmycket väl förbli gemensam, förbli "solidarisk" även om självaverksamheten till större eller mindre del skulle tillhandahållas utanför denoffentliga sektorn. Problemen inom sjukvården, låt mig återvända till dem,beror i första hand inte på brist på pengar. Problemen beror till stor del påfelaktig prioritering, ofta tillkommen genom centrala direktiv. De beror på inte har beaktat behovet av t. ex. kranskärlsoperationer. I dettasammanhang har andra länder lyckats bättre. Men problemen beror också på att del, kanske den största delen, av de pengar som skjutits till försjukvården har gått åt för att stoppa igen de hål som den sjunkarideproduktiviteten har lett till. Problemen har sin grund i sjukvårdens organisation.Vi har näst intill ett sjukvårdsmonopol. Vi har en starkt politikerstyrdsjukvård. Och något så personligt och känsligt som sjukvård är svårt atthantera i de gigantiska apparater som landsting med i genomsnitt 15 000anställda utgör. Samtidigtsom produktiviteten sjunker i den offentliga sjukvården har den ökat i denenskilda vårdverksamhet som trots allt finns. förhållandenainom den offentliga vården stannar personalen inom den Säkerligen beror detta på att personalen där upplever att den kanpåverka sitt arbete och göra vården så effektiv och bra som möjligt för desjuka. Detär ingen slump att , med dyraste sjukvård, också har mycketbesvärande köproblem, medan trots de låga skatterna har den kanske bästfungerande sjukvården i , en sjukvård som också fungerar för den som haront om pengar eller brist på kontakter. I stället för en polifikerstyrdsjukvård har man i en sjukvård styrd av patienternas behov ochönskemål. Vårt förslag om en allmän obligatorisk sjukvårdsföfsäkring harbetydande likheter med det system som man har i . Vårt förslag bygger ihög grad på den västeuropeiska socialförsäkringstraditionen. Vårt förslag fillsjukvårdsförsäkring är en allmän, obligatorisk försäkring iförsäkringskassornas regi. Den skall betalas efter förmåga och delvis ersättalandstingsskatten. Sjukvårdsförsäkringen skall följa patienten vare sig honvill anlita öppna vård, sjukhem, sjukhus eller iriotsvarandeenskilda alternafiv. Dennasjukvårdsförsäkring skulle inte bara uppfylla kraven på socialdemokraternasaffischtavlor att alla, inte bara några, skall kunna välja sjukhus, vårdcentraloch läkare. Den skulle också innebära en effektiv kvalitetskontroll genom attden ger patienten möjlighet att välja just den vård som är bäst, mest omtänksamoch effektiv ur just hans eller hennes synpunkt. Allade som ägnar sig åt det viktiga och krävande arbete som sjukvården utgör skullefå en annan situation än . Många skulle slå sig ner somprivatpraktiserande läkare, sjukgymnaster eller kanske distriktssköterskor ismå vårdenheter nära patienterna. Önskemålen om en egen läkare som känner patieritenoch som snabbt kan leda henne rätt när hon behöyer mer specialiserad vårdskulle lättare kunna tillgodoses. Vi skulle få många-små sjukhem med olikainriktning.. Fristående kliniker av olika slag skulle tillkomma. Genomatt landstingen skulle avlastas en hel del av arbetet främst inom den öppnavården och inom sjukhemsvården, skulle de bättre kunna rikta in sig på denspecialiserade, slutna vården. skulle jag viljaställa några frågor till sjukvårdsministern. Vad är det för fel i att ge sjuka människor den valfrihet de i dagså ofta förmenas? Vad är det för fel att också de somarbetar.inom vården skall kunna välja mellan många olika arbetsgivare eller attbli sina egna? Är det inte bra om de vattentäta skottenmellan sjukpenningens finansiering och sjukvårdens finansiering försvinner?Skulle inte det gagna de sjuka människorna? 21 (): är ett bra land att leva i. Vi kan bl. a. vara stolta och gladaöver ett socialt skyddsnät, som ger materiell trygghet och skapliga livsvillkorför oss i de perioder av livet när vi är sjuka, handikappade på ett eller annatsätt, arbetslösa eller gamla. Vi lever i en välfärdsstat, och så vill vifolkpartister ha det också i fortsättningen. Därför är vi beredda att satsa enrejäl del av vår inkomst på en i stor utsträckning generellt inriktadsocialpolitik. För oss i känns det riktigt och naturiigt attvärna om och bygga ut den sociala välfärden. Bygga ut och förbättra kan mangöra både genom att satsa mera pengar och genom att använda pengarna på ettvettigare sätt. Vi tror att vi slagit huvudet i skattetaket och att det nu ärdags att skapa ekonomisk tillväxt med precis samma metod som förespråkat vid tidigare tillfällen, dvs. att sänka marginalskatterna. Detär synd att hans egen regering inte vågar nappa på det fina förslaget ochdärmed ta chansen att få en lugnare avtalsrörelse, en sänkt inflation och ökadekonomisk tillväxt. Det är säkert riktigt, som påpekat i någotsammanhang, att inflation innebär ca 50 000 arbetslösa. Men det handlarinte bara om att skapa ekonomisk tillväxt utan också om att använda pengarna påett bättre sätt. De bra sätten kan man få reda på genom att ta vara på de godaidéerna, uppfinningsrikedomen och skaparglädjen bland dem som går ute ivardagen, bland dem som bokstavligen ser vad som fungerar dåligt och vet hurdet skulle kunna fungera. Jag skall ta upp några områden där bristerna fortfarandeär stora och som vi därför vill prioritera. I stor utsträckning handlar det omdet vi brukar kalla "det glömda ". Jag fick ett brev , spontant nedskrivet ochundertecknat av 15 sjukvårdsbiträden. Sä här skrev de bl. a.: "Vi har lärtoss att i första hand ha tid med värdtagaren. Men finns inte på grundav för lite personal. . . En anställd i skall klarauppstigning, toalettbesök, tvättning, tandhygien, påklädning, medicineringm.m. Jäkta vidare för att under nästa halvfimme hinna med frukost, bäddning,städning, rakning, medicinering och blöjbyte. Eftersom dessa besök är den endakontakten med yttervärlden för många känns det bittert att behöva rusa vidareutan att ha fått samtala. . . Varken sjuka eller åldringar minskar i antal,varför en ordentlig upprustning av vården är nödvändig. Än har vi inte höj- ochsänkbara sängar överallt, vilket borde vara självklart." De här flickorna har rätt i att det just inom sjukvårdenbehövs ökade resurser. De pekar på ett angeläget område, . Det finnsockså andra, t. ex. orimliga sjukvårdsköer och nya behandlingsbehov - vibehöver bara tänka pä aids, allergier och belastningssjukdomar. Sjukvården bördärför vara ett prioriterat område, som filiförs ökade resurser i takt med denekonomiska tillväxten, som ju av långtidsutredningen har beräknats till 2-2,5 %per år. Resursförstärkning behövs både för att förbättra vården och för att fåtillräckligt med personal. Vid en enkätundersökning i ett större landsting hadebara av sköterskorna och undersköterskorna kvar intresset för yrket. 26 %hade planer på att byta yrke. Det här är alarmerande. Håller sjukvårdsministernmed folkparfiet om att det är sjukvården som skall prioriteras och tillförasökade resurser från den ekonomiska tillväxten? De 15 sjukvårdsbiträdena skriver vidare: "Mycket avnymodigheterna på våra sjukhus är skrivbordsprodukter utan förankring iverkligheten. Vi efterlyser bättre kontakt mellan ledning och biträden.Mycket av det vi arbetar med bestäms över våra huvuden." Den här känslan tror jag finns på många håll blandsjukvårdspersonalen. Det räcker inte att enbart tillföra mera pengar. Vi måsteockså ta vara på den outnyttjaderesurs som finns hos de här 15 flickorna. I många fall kan den offentligavården bli effektivare genom ett ökat personalansvar, ett belöningssystem, somgör det meningsfullt att anstränga sig eller ett väl fungerande ledarskap.Förmodligen skulle några av flickorna, om de fick chansen, kunna skapa ettalldeles utmärkt vårdalternativ i egen regi, där de fick möjlighet attförverkliga sina fina idéer och uppleva glädje över att göra en insats som desjälva tror pä och är nöjda med. Några skulle kanske kunna berika vården medbättre och spännande alternativ i samarbete med någon ideell organisation, enpensionärsorganisation eller ett serviceföretag. Vore det så farligt, , att släppa losspersonalen och låta alla de dolda resurser personalen bär på få komma tillanvändning för en positiv utveckling av vården? Vore det farligt att släppafram de privata initiativen på samma villkor som de offentliga inom vården? Det är bra att regeringen säger sig ha planerpå att föreslå rätt till betald ledighet för vård av anhöriga. Det är ju ettkrav som envist upprepat . Att regeringenförbereder förslag i den riktningen är en glad överraskning med tanke på attfolkpartireservanten var ensam om att driva frågan så sent som , näräldreberedningens betänkade Äldreomsorg i utveckling kom. När det handlar om längre vårdtider bör anhöriga kunnaerbjudas anställning som biträde inom sjukvårdens ram. Det är också viktigt attanhörigvården utformas så att den täcker behoven i familjer med svårthandikappade barn . Där har föräldrarna ingen rätt fillledighet eller ersättning, när deras vuxna barn blivit akut sjuka. "Sedan har vi byråkraterna med sina huvudlösainfall", skriver de 15 sjukvårdsbiträdena och fortsätter: "Att slopaålderdomshemmen betyder kaos och att skicka iväg människor från hem förpsykiskt sjuka, den enda trygghet de haft , är en stor grymhet. "Jag har på känn att också socialdemokraterna nu börjar acceptera att detfaktiskt finns äldre, som vill ha den service som ålderdomshemmen kan erbjuda.Verklig valfrihet förutsätter ju att efterfrågade alternativ finns att tillgå -dit hör bl. a. ålderdomshem och privata sjukhem. Det är bra att bidraget tillkommunerna per pensionär höjs fill . Det är ett steg i rätt riktning.Ännu bättre hade det varit om regeringen också hade föreslagit attstatsbidraget till social hemtjänst får utgå också tillanställda på ålderdomshemmen. Försäkran om att ålderdomshemmen skall få finnaskvar klingar inte riktigt äkta förrän regeringen gett med sig på den härpunkten och gått med på folkpartikravet att statsbidrag skall beviljas t. o. m.vid nybyggnation av ålderdomshem, som uppfyller kvalitetskraven. Målet skall vara att alla som önskar skall fåbo kvar i egen lägenhet eller någon form av servicebostad. Men tyvärr finns detfall där långvård eller annan institutionsvård är enda möjliga alternativet. Dämåste det vara en självklar rätt att få ha ett alldeles eget rum med egnamöbler och släktfotografier, rätt att skratta, gråta, lyssna på nattradion ochfå ren blöja utan att störas av obehörigas närvaro. har utvecklingen gått alldeles för trögt. Det ären skam att fortfarande t. ex. av långvårdspatienterna ligger på sal medfyra bäddar eller flera. Därför vill att 100 milj. kr. skall anslåsper år under 5 år somstimulansbidrag för en snabbare ombyggnad av långvårdskliniker och lokalasjukhem. Det är beklämmande att vi inte fått gehör för det kravet.Tycker inte sjukvårdsministern att den här gruppen, som tillhör de mest glömdai det glömda , vore värd den satsningen? Jag vill ta upp några av de krav vihar i partimotionen om barns livsvillkor. Också barnen har det internationelltsett bra i vårt land. Men fortfarande finns det barn som lever i social misär,blir misshandlade, sexuellt utnyttjade och tvingas se på eller blir utsatta förvåldshandlingar i hemmet. Det finns mycket som tyder på att framför allt barn imissbrukarfa-miljer kan tvingas leva under oerhört alarmerande förhållanden.Missbruk och tidig prägling genom familjevåld är förmodligen en starktbidragande orsak till senare våldshandlingar. Det är oerhört viktigt att vi får en kartläggning av vilkasociala och ekonomiska skador som missbruk medför för familjerna och för dennärmaste omgivningen och då inte minst barnen. Intresset för en sådankartläggning har tyvärr varit alltför svalt från socialdemokraternas sida, närfrågan fidigare har behandlats av . Är nu beredd attstödja kravet från på en kartläggning av de sociala och ekonomiskakonsekvenserna för missbrukarnas familjer och deras närmaste omgivning? Vi återkommer från också med krav på enfungerande skyddsorganisation också för barn när det gäller skador på grund avolycksfall, våldshandlingar eller brister i miljön. Olycksfallen svarar förnästan hälften av den totala dödligheten bland barn. Det är dubbelt så vanligtatt barn skadas i skolan som att vuxna skadas i arbetslivet. Undersökningar harvisat att de flesta barnolycksfallen hade kunnat förebyggas med enkla medelutan större kostnader och att en stor del av kroppsskadorna i skolan uppkommergenom våldshandlingar mellan elever. Detta är viktiga saker att ta tag i. Också lyfter vifrån sida fram behovet av barnskyddsombud via föräldrarna för desmå barnen och en fungerande elevskyddsorganisation. a. vill vi haelevskyddsombud och tillämpningsföreskrifter för arbetsmiljölagen också när detgäller skolmiljön. Lagen omfattar sedan ett riksdagsbeslut , alltså för tioår sedan, också , elever från årskurs sju, men frågan är fortfarandeundanstoppad på . kom meden rapport om hur lagen borde tillämpas. Det som har hänt är att rapporten harflyttats från till och liggerdär i någon byrålåda. Är inte detta med skador hos barn på grund av olycksfall,våldshandlingar och brister i barnens arbetsmiljö, med buller, mögel och andrariskfaktorer, av en sådan vikt att det är dags för regeringen att ta ett samlatgrepp i skyddsfrågorna när det gäller barn? 22GÖREL THURDIN (c): Trygghet och solidaritet är i hög grad enfråga om hur vi organiserar och planerar vårt samhälle. Vi måste utgå från denenskilda människans situafion och visa respekt för individuella önskemål. detmöjligt att ge begreppen trygghet och solidaritet en djupare dimension, endimension av livskvalitet. Decentralisering innebär att man eftersträvar ett samhällesom är över-blickbart för den enskilde och där besluten så långt möjligt fattasav människorna själva - inte av en odéfinierbar överhet. I har viförsökt beskriva detta som ett lokalsamhälle. Talet om stordriftsfördelar harde facto tonats ner . Inom vård och omsorg, där mänsklighet ärnödvändig, krävs den lilla, människonära skalan. Storsjukhus och storaservicehus ger inte alltid så bra mänskliga miljöer. Tyvärr har socialdemokratin inte engagerat sig från dennautgångspunkt. I stället är det överhetens försök att värja sig motfolkliga krav som präglar tänkandet. Valfrihet och decentralisering är intesocialdemokratiska honnörsord, utan de upplevs av socialdemokratin som hot motden egna maktsfären. Varför skulle man annars så envetet motsätta sigvårdnadsbidrag till småbarnsfamiljerna? Det är ju först om familjerna själva kandisponera resurser för barnomsorg som det blir möjligt med valfrihet. Jagtänker inte närmare ta upp den frågan här , eftersom i ensenare debatt kommer att ägna stor tid åt den frågan.- Att valfriheten är socialdemokratiris fiende upplever viockså på åldringsvårdens område. År har vi från tillsammansmed andra slagits för att ålderdomshemmen måste finnas kvar. Men detförutsätter rättvisa villkor för ålderdomshemmen. Socialdemokratin har stretat emot och slingrat sig som enmask. Först , när en massiv opinion av de äldre trycker på, börjar man anaförskjutningar i den socialdemokratiska positionen.- Men det är en omvändelseunder galgen. Jag tycker det vore bra om socialministern i den härdebatten kunde ge besked om att vårens åldringsvårdsproposition kommer attinnebära förslag om statsbidrag till personalen på ålderdomshemmen. Uteblir ettsådant besked kommer tyvärr den kommunala planeringen att fortgå efter linjersom innebär nedläggningar, färre alternativ för de äldre och minskad valfrihet.Nu senast hörde jag att man i skall lägga ned ett ålderdomshem säsmåningom - det ingår i den kommunala planeringen. Det har också visats i någonutredning att dessa nedläggningar kommer att ske i ökad takt, eftersom man harplanerat in dem utifrån de statsbidragsregler, som har gällt. Alla är inte lika sjuka eller lika friska! Det är nog bramed ett eget rum, men det skall vara i trygg gemenskap. . - I det här sammanhanget vill jag också ta upp denekonomiska situafionen för våra gamla människor. I artikel efter artikel kanjag läsa om det missnöje som breder ut sig bland våra pensionärer. Densocialdemokratiska regeringen har inte infriat sina löften till dennaväljargrupp. I stället har man beslutat om att ta bort friåret, trots att detskulle slå hårdast mot de äldsta pensionärerna, dvs. mot dem som har lägst ATP.Nu tycks ni inte töras genomföra förslaget förrän efter valet, vilket visar attni inte är riktigt säkra på effekter och reaktioner. sade bestämt nejnär riksdagsmajoriteten drev igenom det här beslutet. När detgäller pensionerna har redan tidigare genom Olssonlyft fram problemet med marginaleffekterna för de pensionärer som har extraavdrag vid beskattningen. har visst ett halvt löfte avlämnats frånfinansdepartementet i den här frågan, men man kan ju aldrig så noga veta hurregeringen egentligen tänker göra. Vi har börjat vänja oss vid vackert talsom aldrig mynnar ut i konkreta förslag och beslut. Det är absolut nödvändigtatt alla pensionärer åtminstone har lägst folkpension och fulltpensionsfill-skott. I ett välfärdsland som vårt är en annan ordning rent utsagt skamlig. Om jag förstår det rätt är de handikappade hyggligt nöjdamed budgetpropositionen men inte med samhällsutvecklingen. Koncentration,storskalighet och mer ytliga sociala kopplingar mellan människor innebär ju ensvårare situation för handikappade. Vad innebär det för de handikappade attarbetet för allt fler blir den naturliga sociala kontaktpunkten, somde handikappade trots högkonjunktur har mycket svårt att göra sig gällande påarbetsmarknaden? När den totala arbetslösheten går ner, då ökar den för just dehandikappade. Så får det naturligtvis inte vara. Har vi inte litet för stelbenta regler när det gäller dehandikappades möjligheter på den ordinarie arbetsmarknaden? Jag tycker attsådana frågor bör vara huvudfrågor i den aviserade handikapputredningen. Menockså i avvaktan på utredningsresultat bör åtgärder kunna vidtas. Ge bättre möjligheter till . Det är billigare församhället än praktiskt taget varje annat alternativ. Minska inte antaletlönebidragsanställda hos organisationer. Öka möjligheterna tilllönebidragsanställningar i näringslivet. Ge bättre möjligheter till utbildning,så att inte brister härvidlag blir ytterligare ett handikapp påarbetsmarknaden. Det gäller t. ex. kvaliteten på dövskolorna. En av de svåraste men viktigastefrågorna på det sociala området är personalfrågorna. Det är problem överalltmen kanske särskilt svåra problem i de områden där inga unga människor bor kvareller där vårdsektorn måste konkurrera om personal. Storstadskoncentrafioneninnebär ett hot mot den sociala servicen. Vi kan se hur svårt det är att upprätthålla kvalitet ibarnomsorg och äldreomsorg i storstadsregionerna. Det beror inte på bristandeinsatser från dem som jobbar där - tvärtom. Det beror på attpersonalomsättningen är för stor, att jobbet är för stressigt, att ett tyngrevårdbehov nu finns i osv. I en alltmer pressad arbetssituation är det naturligt förmånga att söka alternativ om sådana finns. Vi kan inte vara passiva inför den kris för.vård ochomsorg som håller på att breda ut sig. Det gäller i allra högsta gradsolidariteten med de människor som är i behov av vård, omsorg och service.Solidariteten med de svagaste förutsätter rättvisa och rimliga villkor för demsom jobbar inom denna sektor. Det faktum att vi här har ett traditionellt kvinnoområdeinnebär att det också krävs åtgärder från jämställdhetssynpunkt. Vad kanman då göra? - Bättre arbetsfider. Försök medförkortad arbetstid. Icke delade arbetsscheman ,sä att man slipper ha två arbetspass med emellan. - Bättrearbetsmiljö genom utveckling av den människonära tekniken i vardagsarbetet. Ökad satsning på fortbildning och grundutbildning. Detta ger ocksåökade möjligheter till utveckling i det egna jobbet. På grund avrekryteringsproblemen finns ju risk att utbildningsnivån rasar. harockså krävt att prioriteringen av 16-17-åringar till vårdutbildningen slopas,så att utbildningslinjerna kan fyllas på med även äldre sökande. - Det behövs ävenrejäla markeringar i lönesammanhang. Allt detta kostar, men vad väljervi? Vill vi ge alla den vård, omsorg och trygghet de behöver, eller tänker vilåta köerna växa i takt med att personalen blir färre och därmed ställa alltfler utanför? Man kan också decentralisera besluten! Det måste även skeen spridning av inflytandet ut till den direkta verksamheten på kliniker,vårdcentraler, dagcenter, barnstugor och annan verksamhet. I många fall skullepengarna hanteras mera rationellt om de som har den bästa kunskapen om dendagliga verksamheten fick bestämma mer. Det handlar alltså om attdecentralisera även budgetansvar. Detta ställer större krav på oss politikeroch vårt beslutsfattande. Vi måste bli bättre på att ställa upp mål förverksamheten och att mäta måluppfyllelsen. Det finns säkert flera möjligheter. Det viktiga äremellertid att vi tar oss an problematiken. Frågorna är så allvarliga ochsamhällsövergripande att de inte bara får hänskjutas till parterna påarbetsmarknaden eller överläggningar med organisationer. Det fordras politiskbeslutskraft, och den bör redovisas här i . Dagmaravtalen är ett stegmot rättvisare fördelning av statsbidragen mellan landstingen. Vad görregeringen utöver detta? Jag skulle gärna vilja ha några exempel redovisade här. Kampen mot HIV och aids tillhör vår generations storaödesfrågor. Vi har en tendens att glömma de stora hoten. Människor orkar juinte i längden oroa sig för ett problem. Livsfaran blir vardag. Så blev det förmånga med kärnkraften. Varje gång vi tvingas vakna blir det brutalt ochplötsligt, och så får det inte bli med aids. Passiviteten-likgiltigheten är ju smittans största vän ochmänniskans fiende. Om vi kan minska smittökningstakten, såinnebär det inte att risken är över. När smittan börjar spridas i ungdomsgrupperfår var och en av oss frågeställningarna nära inpå oss. Vi får alltså aldrigslå oss till ro. Vi måste komma vidare i forskning om botande, i vård av deredan drabbade och i upplysning till alla om beteende för att undvika hotet.Man får inte gömma undan problemet. Jag är medveten om att förslag harframlagts i en proposition. Mänsklighet, omtanke, omsorg och värd! Orden hänger sammanoch hör ihop vare sig det gäller barn, unga människor, medelålders, gamla. Densociala välfärden, som socialdemokraterna så ofta talar och skriver om, kan ochfår inte utesluta någon. Den sociala välfärden måste mätas också utifrån dentrygghet som i verkligheten upplevs - inte bara utifrån ekonomiska termer ochstatistik på hur många som på ett eller annat sätt får hjälp. Trygghetkänner den som vet att det finns en beredskap, när man blir sjuk. 4 protokoll 1987/88:62 när manblir gammal, när man blir arbetslös eller när man är handikappad. Trygghetupplevs också om den enskilda människan känner att samhället tar ' hänsyn till behovet hos just henneoch inte tvingar henne till något som hon ' upplever som otryggt. Denberedskapen och den tryggheten är vi skyldiga att 23INGA (vpk): Jag skall tala om barn. först om barnslevnadsvillkor utanför vårt land. Jag har hämtat material ur bl. a. EvaHernbäcks DN-artiklar.