prot · GB09122 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:122 1§ Justerades protokollet för den 9 innevarande månad. 2§ Föredrogs men bordlades åter betänkanden /88:20 och 24 1987/88:13 om ändringar inarkotikastrafflagen (prop. 1987/88:71), 1987/88:30 om anslag tillpolisväsendet, m.m. (prop. 1987/88:100 bil. 1987/88:.32 om anslag tillutredningar m. m. 1987/88:100 bil. 1987/88:34 om kriminal-och polisregisterlagarna m. m. 1987/88:122). Talmannen meddelade att betänkandena skulledebatteras i angiven ordning och avgöras i ett sammanhang efter avslutaddebatt. Förstupptogs till behandling justitieutskottets betänkande 13 om ändringar inarkotikastrafflagen. Anf.1 (): Jag yrkar bifall till utskottets hemställan utom i fråga om påföljden i2 § och i fråga om ansvarsfrihetsregeln, där jag yrkar bifall tillreservationerna 3 och 5, vilka bl. a. folkpartisterna i utskottet står bakom. fördes en lång narkotikadebatt här ikammaren. Den öppnades av den dåvarande framtidsministern, som bl.a. sade:Målet för regeringens narkotikapolitik är ett narkotikafritf samhälle. Sedanredogjorde han för ett antal i och för sig lovvärda insatser som regeringenhade föreslagit och sade: "Det är inte tillåtet att knarka i det härlandet och det skall heller inte bli det." , , måste vi tyvärr konstatera att vi fortfarandeär mycket långt från målet om ett narkotikafritt samhälle, ett mål som allapartier gemensamt självfallet eftersträvar men som är så .svårt att nå. Alla tillgängligauppgifter visar att vi har lika mycket narkotika i landet nu som då -kanske t. o. m. mer. Dessutom vet vi numera säkert att narkomanerna är denkanske mest hotade gruppen i fråga om HIV-smittan. Jag tror att alla faktakunskaper om narkotikans utbredningoch faror är så vitt spridda att jag inte behöver ta upp kammarens tid med enmängd mycket nedslående siffror. Dagens ärende gäller i och för sig en specifik fråga, somde borgerliga partierna också drev den gången sedanoch som de har tagit upp . Det gäller ett förbud somregeringspartiet då så envist motsatte sig men åtminstone delvis ställer sigbakorn. Vi får nu äntligen ytterligare ett vapen i kampen mot knarket - detblir äntligen förbjudet att knarka. Först genom dagens beslut och dagenslagförslag får statsministern rätt när han på nytt säger: Det är inte tillåtetatt knarka. Det har tagit många timmars debatter här i kammaren att nådit, men vi i oppositionen som har drivit frågan om ett förbud mot knarkandeskall naturligtvis medge att vi tycker att det är bra att regeringenåtminstone har gått oss så långt fill mötes att den nu ställer sig bakom vårtkrav om ett klart och otvetydigt förbud mot att bruka narkotika. sade att det inte är tillåtet att knarka.Men det gick inte ens för en regeringsmedlem att komma ifrån högsta domstolensdomar, och där finns det alltså exempel på.att eget bruk inte alltid ärstraffbart. Det rör sig, det skall jag gärna erkänna, om juridiska finesser somsäkert bara verkar krångliga för gemene man. Men som bekant kan även finesserha stor psykologisk betydelse. Det är bl. a. därför som vi från folkpartietssida har insett att lagstiftningen måste ändras så att det inte kanuppkomma minsta tvivel om att vi i tar bestämt avstånd från allt icke-medicinsktnarkotikabruk. Jag vill i sammanhanget också gärna understryka vad ettenigt justitieut-skott den här gången skriver i betänkandet. "Utskottet fäster också avseende vid tanken att enkriminalisering som också omfattar konsumtionen som sådan kan ha ettpsykologiskt värde och en preventiv funktion bland framför allt ungdomar sombefinner sig i riskzonen för att bli narkotikamissbrukare." Det står inte uttryckligen i betänkandet, men jag undrarom inte en klar majoritet av utskottets ledamöter numera håller med om attmånga föräldrar behöver den här lagstiftningen till hjälp för att kunna hindrasina ungdomar från att pröva narkotika och sedan kanske gå ett grymt öde tillmötes. Vi kan säkert alla vara eniga om att narkomanens öde med säkerhet tillhörde grymmaste. Han är nämligen utsatt för ett ständigt tvång: missbruket och detfysiska, psykiska och sociala elände som följer med det. Vi kan alltså från oppositionens sida bara varanöjda med att regeringen har gett efter för våra krav på enkriminalisering. Vi menar att om man skall komma åt narkotikamissbruket går detinte att bara söka sätta fast storhandlarna. Det är ju kunderna, brukarna, sominte bara skadas utan också håller knarkhajarnas handel vid liv. Minskar ellerförsvinner kundunderlaget blir det inga affärer. Det är en enkel sanning somalla borde kunna inse. Däremot är vi alltså inte helt eniga med regeringspartietom hur straffbestämmelserna skall utformas. I propositionen förordas alt egetbruk skallkunna straffas endast med böter, medan yi i , moderata Prot.1987/88:122 samlingspartietoch menar att fängelse bör ingå i straffskalan. detinte, vilket jag vill understryka, därför att vi skulle mena att minsta x j v iijcn. konsumtionav narkotika i sig skall leda till fängelse. Vi önskar ju faktiskt en lagtextmed lokutionen "döms till böter eller fängelse , vilket,som bekant för alla som kan strafflagen, innebär att böter är normalstraffet.Vi litar på att domstolarna tar hänsyn till hur allvarligt brottet i detenskilda fallet är och utmäter straff därefter. Det finns emellertid några praktiska skäl för att låtafängelse ingå i straffskalan, nämligen att det enligt vår mening måste görasmöjligt att i vissa fall använda kroppsbesiktning, och det är inte möjligt ominte fängelse ingår i skalan. Det går inte heller att bortse från att det ivissa fall kan vara lämpligt att domstolen får möjlighet att döma tillkontraktsvård. Det är de avgörande skälen till att vi har reserverat oss ifråga om påföljdsbeslutet. Låt.mig också apropå påföljdsfrågan erinra om att vi somföreträder oppositionen också här i,dag talar på deras vägnar som verkligen harerfarenhet av vilket elände narkotikamissbruk leder fiU. Jag tänker påFöräldraföreningen mot narkotika. Den föreningens medlemmar, föräldrar tillbarn med narkotikaproblem, vet verkligen bättre än de flesta av oss vad detvill säga att se sina barn hotas att gå under i missbruket. Den föreningenmenar också att regeringsförslaget inte går tillräckligt långt. Vi har lyssnatpå föreningens medlemmar, och det är beklagligt att socialdemokraterna inte är lyhördaför åsikter från dem som verkligen vet vad det handlar om. Det finns, det skall jag medge, andra föreningar medmotsatt åsikt. En förening demonstrerade här utanför motall kriminalisering. Men jag vågar med bestämdhet påstå att jag fäster störreavseende vid föräldraföreningens erfarenheter och åsikter än viduppfattningarna hos en förening, som inte aktar sig för att jämföra de härproblemen med att hålla höns i bur och som talar om teoretiker som saknarkunskap. Sanningen är den att det finns olika åsikter bland både teoretiker ochdem som har praktisk erfarenhet. Sanningen är också den att narkotikaproblemetär ett av vår tids stora gissel, och dä är det egentligen obegripligt att intealla stiiller sig bakom ett klart förbud. Det åberopas i propositionen, men också avdemonstranterna, att det finns risk för att missbrukare inte skulle våga sökahjälp om de vet att de kommer att straffas. Propositionen innehåller därförförslaget att den som frivilligt söker vård inte skall dömas till ansvar. Låtmig först erinra om att mycket sträng sekretess råder inom vårdsektorn, Enläkare eller en vårdare får inte ringa polisen bara för att skvallra om att nuhar narkotikamissbrukaren X äntligen insett att han behöver vård. Jagmisstänker inte heller att någon läkare eller vårdare gör det. Vidare kan mangöra samma invändning som socialdemokraterna i fråga om kriminaliseringen avbruket, nämligen att bruket i allmänhet har föregåtts av innehav och där,föreslås jnte. Den viktigaste invändningen är dockfrån vår sida att detta ger gärningsmannen möjlighet att själv gång på gång setill att han inte kan straffas. En sådan regel är främmande för vårträttssystem,.och därför vill vi inte ha den. Det är ocksåallmänt bekant för alla i utskottet att vi i rättssystemet har regler omåtalsunderlåtelse och t. o. m. om påföljdseftergift. Vi i tyckerdet är skäl nog för att inte börja med nya typer av straffrihetsregler, och vikan därför inte ställa oss bakom ansvarsfrihetsregeln. Anf.2 (): Det har förflutit socialdemokraterna lovade att göra"rent hus med knarket". Vad har då hänt ? Harnarkotikamissbruket minskat i omfattning? Så är inte fallet. Talar man meddem som arbetar ute på fältet så får man beskedet att det aldrig har funnits sågott om narkotika i som . Detta gäller naturligtvis i första handstorstäderna, men det gäller också i oroväckande stor utsträckning landet iövrigt. Attden stora tillgången inte avspeglat sig i statistiken- för exempelvis Stockholmberor på att de s. k. gatulangningsgrupperna varit indragna efter mordet påstatsminister . Men indragningen av gatulangningsgrupperna har intebara lett till en förmörkning av statistiken för den narkotikahantering somredan före indragningen börjat öka i omfattning. Indragningen har ocksäförvärrat narkotikasituationen genom att handeln med narkotika kunnat florerafritt på . Tillgängenpå amfetamin har efter Palmemordet ökat hausseartat, och priset för ett gramsom vanligtvis brukar ligga . sjönk till att varanere i bara . Och det berodde på att översvämmades av amfetamin. FörePalmemordet talade man inom polisen och ungdomsgrupper iStockholm ofta med stolthet om att heroinet var pä väg bort frän ungdomarna ochatt man ännu inte hade hittat någon som var smittad av HIV på grundav heroinmissbruk. Den tiden är nu ett minne blott. Detvar länge sedan det fanns så mycket heroin i som . IKungsträdgården säljer, injicerar och röker missbrukarna öppet, och för förstagången har man funnit heroin bland ungdomar under 20 år.Försäljning och missbruk sker numera helt öppet, även om det finns polis ellersocialarbetare i närheten. De har inte längre möjlighet att göra något,eftersom de nonchaleras av missbrukarna, som blivit många i antal och i ökadutsträckning medvetna om att deras missbruk inte är straffbart. Nufinns det visserligen tecken som tyder på att vi har fått en tillfälligstabilisering av missbruket i skolorna, men å andra sidan har missbruketspridit sig till nya, etablerade grupper. I synnerhet kokainet håller på att fåen sådan utbredning bland människor i allmänhet att dét börjar bli svårt att fåen klar bild av den aktuella situationen. När bruket sprider sig till gruppersom varken polis, skola eller sociala myndigheter har kontroll över, blir detgivetvis svårt att få en rättvisande statistik. Statistiken speglar juegentligen inte verkligheten, utan bara myndigheternas åtgärder. Kokainetsinträde på den svenska marknaden innebär en markant upptrappning avnarkotikaproblemet. Denna drog är i många avseenden farligare än andra droger,inte bara därför att den ofta utlöser våld utan också genom att den inteframkallar några egentliga abstinensbesvär. Man märker således inte att man ärpå väg in i ett beroende. Detta är ocksä anledningen till att kokain i så storutsträckning används av välsituerade människor som cocktail vid privata fester etc. I är tillgången på kokain nu så god att prisernapå de etablerade marknaderna sjunkit drasfiskt. De sydamerikanska syndikatenhåller därför på att öka trycket mot för att skapa nya marknader. Ett avmålen är . Men kokainvågen här har bara börjat. Även cannabis har börjat breda ut sig bland välsituerademänniskor på ett sätt som minskar möjligheterna att få en rättvisandestatistik. Försäljning och missbruk i de traditionella missbrukargrupperna skerdessutom så utbrett och öppet, att polis och socialarbetare inte vet i vilkenände de skall börja. Cannabis finns det ju dessutom alltid gott om. Nya droger, exempelvis crack, har under de senaste årenfått eri explosionsartad spridning i . Och eftersom vi av erfarenhet vet attnarkotikautvecklingen i sprider sig såsom ringar på vattnet ut tillvästvärldens huvudstäder, kan vi räkna med att det snart finns en stor marknadför crack i . Och dessvärre har narkotikasituationeri i storinverkan på narkotikasituationen i övriga delar av . Stor tillgång pånarkotika i leder alltid till stor tillgång på narkotika i landet somhelhet. Den stora marknadsplatsen för köpareutifrån landsorten är av naturligaskäl Stockholin. Narkofikan sprider sig med andra ord även här såsom ringar påvattnet. Det är därför som indragningen av gatulangningsgruppernafaktiskt kan sägas ha förvärrat narkotikaproblemet i landet som helhet. Även omdé här grupperna nu börjat komma i gång någorlunda igen, har indragningen avdessa otvivelaktigt bidragit till att narkotikan fått ett fäste i vårt landsomden sannolikt aldrig haft tidigare. Och det är en situafion som det kan tamånga år att komma till rätta med. Det är emellertid väsentligt att vi inte slår oss till romed den statistik som emellanåt talar om minskat antal narkotikabrott ochminskat antal beslag av narkotika. En sådan statistik är helt naturlig i ettland där polisens resurser minskar för , eftersom narkotikabrott är s.k. upptäcksbrott där det krävs en aktiv polisinsats för att stafistiken skallpåverkas. Vår allmänna grundinställning i kampen motnarkofikan måste vara att allt bruk av narkotika som inte är medicinsktbetingat är missbruk som skall bekämpas med alla till buds stående medel.Målsättningen måste vara att eliminera narkotikamissbruket, inte bara attminska det. Narkotikan får aldrig accepteras som en del av vår kultur. Vårabarn och ungdomar har en självklar rätt att växa upp i étt narkotikafrittsamhälle. Man möter hos poUfiker och myndigheter ofta ett slagsuppgivenhet när det gäller narkotikan - ett uttryck för uppfattningen att vialdrig någonsin kommer att få bort missbruket. Men det är en samhällsfarliginställning. Å andra sidan är det knappast till någon nytta förnarkotikabekämpningen att, som socialdemokraterna, säga att mari skall göra"rent hus med knarket" om man inte omsätter orden i handling. Nyttaninskränker sig i det fallet till rent propagandamässiga effekter för det socialdemokratiskapartiet. Socialdemokraternas tidigare inställning att inte viljakriminalisera narkotikamissbruket har helt i onödan fördröjt kampen motriarkötikan. har åtskilliga ungdomar utvecklat ett allvarligtmissbruk med åtföljande brottslighet. Många har bromsats i sin utveckling,förstört sin utbildning och :i987/88:12218 maj 1988 föröttsina relationer till anhöriga. De konsekvenser som missbruket har för den enskildeindividen glöms lätt bort i sammanhanget. Det är inte utan att jag förstår denbitterhet som finns i det remissyttrande som avgivits överjustitiedepartementets promemoria i ärendet från mot narkofika, FMN. Föreningen skriver bl. a. följande: "FMN:s kriminaliseringskrav hade som bakgrund enmångårig erfarenhet av att samhällets skyddsnät kring ungdomar blivit allttunnare och svagare. Vi har märkt att ungdomar vid tidig drogdebut i småtonåreni praktiken inte blir stoppade i sin självförstörelse förrän det gått under fortgående försämring. Först när deras missbruk lett tillkriminalitet av tillräckligt uppseendeväckande slag brukar det leda till ettpolisingripande och ofta även rättsliga åtgärder. För de anhöriga har det tettsig som en helt obegriplig grymhet från samhällets sida att deras tonåringunder den tid han blev allt sämre och alltmer destruerades som människa, aldrigansågs vara i behov av utredning eller vård enligt LVU (och senare i livet LVM)i sin egenskap av missbrukare, medan samhällets bromsmekanismer slogs till mereller mindre effektivt när missbrukaren börjat stjäla på ett meruppseendeväckande sätt. Det har varit och är som om det egna, självdestruktivabeteendet vore den resandes ensak och slutar vara detta i och med att ävenandra kommer till skada." Mot bakgrund av den utveckling som skett pånarkotikamarknaden är det nu viktigare än någonsin attall hantering av illegal narkotika kriminaliseras. Ett par hundra ungamänniskor dör till följd av narkotikamissbruk, som praktiskttaget varenda en av dessa har varit känd för sitt missbruk av polis och andramyndigheter . Den genomsnittliga tiden från det att en ung människadebuterar i narkotikamissbruk till dess att detta upptäcks av myndigheterna äromkring . Det dröjer sedan vanligtvis ytteriigare innan någotingripande sker. Det främsta syftet med en kriminalisering är därför att fäbättre möjlighet till tidiga ingripanden mot narkotikamissbrukarna. Ett tidigtingripande har stor betydelse av två skäl. För det första är möjligheten att hejda ett påbörjatmissbruk med åtföljande.brottslighet störst innan ett drogberoende hunnitutvecklas och ett missbruksbeteende har befästs. För det andra kan narkotikansvidare utbredning begränsas genom tidigt uppdagande och ingripande mot detenskilda missbruket. I de flesta fall sker nämligen spridningen från missbrukarentill personer i dennes bekantskapskrets i början av missbrukskarriären. Ett annat viktigt syfte med en utvidgning avnarkotikastrafflagens tillämpningsområde är att få en lagstiftning som på ettentydigt sätt markerar samhällets avståndstagande från varje befattning medillegal narkotika. Många människor, i synnerhet ungdomar, kan annars lätt få enföreställning om att missbruk av narkotika inte är särskilt fördärvligt. Enkriminalisering som omfattar ocksä konsumtionen som sådan torde ha en preventivfunktion, särskilt bland människor som befinner sig i riskzonen för att blinarkotikamissbrukare eller överväger att använda narkotika av okunnighet ellerobetänksamhet. Den gällande lagen harotvivelaktigt givit utrymme för en lättsinnig syn på användningen av narkotika,som allmänhetens tilltro till samhällets vilja och förmåga att kommatill rätta med narkofikaproblemet har minskat. Man kan ju knappast begära attmedborgarna skall ha förståelse för en lag som innebär att innehav av illegalnarkotika är straffbart bara fram till den tidpunkt då narkotikan konsumeras. Men även från tekniskt straffrättslig utgångspunkt finnsdet skäl att utvidga narkotikalagstiftningen. Den föreslagna ändringen av 1 §narkotikastrafflagen torde nämligen innebära att det i fortsättningen knappastkan uppstå några svårigheter att bestämma själva gränsen för straffbarhet. En kriminalisering av narkotikakonsumtionen ärnaturligtvis inte den enda, saliggörande lösningen på narkotikaproblemet. Menden är utan tvivel en nödvändig del inom en samlad strategi av åtgärder. Genomatt konsumenten är marknadens yttersta förutsättning och i praktiken den endaoersättliga länkeri i hela kedjan av aktörer inom narkotikahanteringen, måstedet enskilda innehavet och missbruket ändå stå i centrum för den politik somskall föras på det här området. Om det var något vi lärde oss av de storanarkotikatillslagen så var det att det inte spelarnågon roll hur många narkotikakungar vi låser in. De stora vinstmöjligheternai narkotikabranschen innebär att en gripen storlangare snabbt ersätts med enny. Det viktigaste är därför att minska efterfrågan och på såsätt göra den svenska marknaden så olönsam för de internationellalangarsyndikaten att de inte tycker att det är "värt besväret" att haverksamhet i . Eftersom det är de enskilda missbrukarna som genom sin efterfråganskapar en lönsam narkotikamarknad, är det ju också de som fungerar som motor ihela den internationella narkotikabrottsligheten. Det förslag om kriminalisering som framlagts avregeringen innehåller emellertid en betydande svaghet. Beträffande den somgjort sig skyldig till eget bruk av narkotika föreslås att enbart böter skallkunna ådömas, under förutsättning att brottet är att anse som ringa. Även om fängelsestraff i praktiken skulle kunna användasendast i mindre utsträckning när det gäller egen konsumtion, innebärbegränsningen till böter i straffskalan att möjligheterna att bevisa sådantbrott minskas avsevärt. Reglerna om kroppsbesiktning i ärnämligen inte tillämpliga vid rena bötesbrott. Den föreslagna lagen ger därföringen möjlighet att exempelvis eftersöka stickmärken eller att använda urin-och blodprovsanalys som bevismedel i berörda fall. Den bevisning som kommer attstå till buds i rättegångar om konsumtion av narkotika är följaktligen baraeget erkännande och vittnesmål. Med största sannolikhet kommer avsaknaden av tekniskbevisning i form av t. ex. urin- och blodprov att leda till långa ochkomplicerade utredningar och rättegångar, där utgången i hög grad blir beroendeav subjektiva bedömningar om den misstänktes påverkan vid det påståddabrottstillfället. Medan teknisk bevisning dessutom är av beständig natur ärinnehållet i ett vittnesmål helt avhängigt av ett vittnes minne, vilket i sintur försämras ju som förflyter mellan brott och lagföring. Avsaknadenav ett beständigt bevismaterial innebär att vittnen inför sittande rätt skalluttala sig Prot.1987/88:122 . omhuruvida den åtalade såg påverkad ut vid det ifrågavarande tillfället, ochdetta både ett och efter brottet. Den åtalade å sin sida torde relativt enkelt, kunnaavvisa-påståenden om narkotikapåverkan med att åberopa trötthet, sjukdom ellerliknande som orsak till att han såg påverkad ut. Det är mycket egendomligt att en regering som,uppgér sig ha ambitionen att göra "rent hus med knarket" förordarvittnesuppgifter och ']tjaU" som bevisning framför enkla och odiskutablatekniska prov. Vittnesuppgifter är för övrigt också i sådana här sammanhangotillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt. Närnarkotikapåverkan inte kanfastställas med objektiva bevismedel finns det risk för att en och annan personkommer att bli oskyldigt dömd för narkotikabrott. En lag med den innebörd som föreslagits lär knappastheller öka allmänhetens förståelse för narkotikalagstiftningen. sompolisen alltså inte har möjlighet att ta blod- och urinprov vid misstanke omolovlig narkotikakonsumtion, tvingas tusentals människor att lämnabåde blod- och urinprov vid misstänkt rattonykterhet. Det nu framlagda förslaget innebär att regeringenbetraktar det som mindre allvarligt att konsumera narkotika ,att åka buss ochtunnelbana utan biljett, att olovligt utnyttja annans förhyrda parkeringsplatseller att plocka fridlysta blommor. Regeringen betraktar tydligen också konsumtionen sommindre allvarlig än innehavet av motsvarande mängd narkotika. Innehav av narkotikahar ju enligt förslaget som påföljd både böter och fängelse i straffskalan -även vid ringa brott. Om en missbrukare ertappas med exempelvis en dos heroin ifickan anses det så pass straffvärt att han kan dömas till fängelse. Skullemissbrukaren däremot hinna konsumera narkotikan innan han ertappas kan straffetendast bli böter, trots att det är fråga om samma narkotika, samma person ochsamma eventuella behandlingsbehov och trots att det är vid själva konsumtionensom narkotikan gör verklig skada. Med fängelse i straffskalan skulle domstolarna dessutom fåtillgång till ett bredare påföljdsspektrum, vilket skulle vara värdefullt urindividualpreventiv synpunkt. Fängelse i straffskalan gör det möjligt attockså döma till påföljder som formellt sett anses likvärdiga med fängelse, t.ex. skyddsfillsyn med särskilda föreskrifter om behandling eller överlämnandetill vård inom . Böter är för övrigt en mindre lämplig påföljd för redannedgångna missbrukare, såväl ur allmänpreventiv som ur individualpreventivsynpunkt. Dessa missbrukare har ju vanligtvis inga egna pengar att betala med,och de kan sällan få böter indrivna. För personer som lever under socialt sett ordnadeförhållanden.och för en del nybörjare kan böter naturligtvis vara effektiva somhot eller "näsbränna", men finns det risk för att socialtetablerade missbrukare som kan betala böter bara upplever dessa som enkonsumtionsskatt, som man är beredd att erlägga. - Utan fängelse i straffskalan för egen konsumtion kannarkotikastrafflagen därför inte utgöra grund för det tryck på marknaden somskulle behövas för att få konsumenterna att sluta använda narkotika. En svaghet i propositionen av minst samma dignitet som denatt endast böter föreslås i straffskalan för egen konsumfion är denansvarsfrihetsregel som föreslås i 2 § narkotikastrafflagen.