prot · GB0916 · 1987-12-31 00:00:00 — Detkom också fram mycket klart att det inte finns några verifikationsmöjligheter,varför säkerheten i att någon lämnar en garanti inte på något sätt är större änden presumtion som ligger i att vi förutsätter att vårt förbud följs. Det ärsant som sade, att många av dessa fartyg är utrustade för attkunna bära kärnvapen, men det är en stor skillnad mellan detta och att defaktiskt skulle bära kärnvapen. Det finns som sagt ingen ledande företrädareför en svensk regering som har velat hävda något annat än att vi kan förutsättaatt detta förbud följs. Men,, frågan gäller om vi vill ha en balans i . Allraviktigast är dock vilka hot vi framför allt skall måla upp - är det de fartygsom öppet besöker oss eller de fartyg som under ytan besöker oss? Vill OswaldSöderqvist demonstrera mot de senare, är han välkommen att med mig åka ut iskärgården tillsammans med och - ochkanske vill följa med - så skall vi demonstrera mot dem, fördet är de som är det verkliga hotet mot vår neutralitetspolitiks trovärdighet. Anf.145 () replik; Jag tycker att det var en bra deklaration som gjorde attni är beredda att ställa upp och finner det angeläget med en nedrustning tillhavs. Den frågan tror jag är viktigare än någonsin just , för om vi fårINF-avtalet, som ser ut att komma till stånd, kan det naturligtvis finnas enuppenbar risk för att det i stället sker en upprustning av kärnvapen till havs.Därför menar jag att nedrustning till havs är en av de viktigare frågornaframöver, och därför har jag lagt så stor vikt vid den i mitt anförande här. Naturligtvis - och det är vi alla överens om - ärÖstersjön ett fritt hav och skall förbli ett fritt hav; därom finns väl ingadelade meningar. Men vad det gäller är om fartyg med kärnvapen ombord skall fågå in i våra svenska hamnar. Det måste ändå kunna vara möjligt aft taktiskakärnvapen på krigsfartyg tas i land och inte medförs på rena rutinuppdrag. 146 (vpk) replik; måste förklara vad det är som hindrar eller andravästmakter att gå in i ! Det har de ju gjort ständigt och jämt. Dehade inne ett stort hangarfartyg och flera stora marinenheter alldelesnyligen som inte alls gick in i svenska hamnar. Det är nonsens att diskutera sådantsom om de skulle vara beroende av att de får besöka med ett parjagare eller motsvarande om de skall få gå in i . Det är två heltskilda saker. Det är fritt fram för dem att gå in i , och då kan jagnaturligtvis inte säga någonting om kärnvapen ombord, eftersom jag också hållermed om att är ett fritt hav. är alltså inte villig att försvara densvenska alliansfriheten och neutraliteten och hävda att vi inte skall gå medpå att man kör över oss på det här sättet som man nu gör när man inte villuppge om man har kärnvapen eller inte. Så har vi det här med fartygens beväpning och vad som harsagts i utskottet. Att påstå, som det gjordes här, att man inte har någonanledning att anta att besökarna inte följer de svenska anvisningarna är ensak, men en helt annan sak är vad jag frågade den här mannen frånmarinledningen om: Hur är det möjligt att på en modern båt ta bort de vehiklarav olika slag som kan vara kärnvapenbärande och som är ganska stora? Det fordrassärskilda anordningar för att lyfta ut och ta av dem osv. Hur kan det då varamöjligt att göra detta, om man är ute på en övning och sedan plötsligt är gästi en hamn utan att ha passerat en hemmahamn eller någonting i den vägen? Då kan vi lika gärna anta att de har kärnvapen ombord ochalltså går emot förbudet mot kärnvapen. Det är ju det som är den springandepunkten, och det är därför man måste kräva stopp för dessa besök så länge deinte kan garantera att de inte har kärnvapen ombord. Det förvånar migfortfarande att tjatar så mycket om detta och inte som svenskvill inse att det är viktigt att hävda denna självständighet motkärnvapenmakterna-alla kärnvapenmakter. Även om vi nu inte kan så att säga fåbukt med ubåtskränkningarna, kan vi ändå hävda oss mot de fartyg som går ovanpåvattnet till att börja med, och det gör vi ju både mot och , vilketjag tycker är bra. 147GUNNAR () replik; Det finns en historia som säkerligen deflesta har hört. Den handlar om den berusade mannen som på väg hem tapparnycklarna och går ytterligare till en lyktstolpe för att leta där.Det är ungefär på det sättet som det förhåller sig med när det gäller kärnvapenbestyckade båtar - han har över huvud tagetinte föreslagit en enda konkret åtgärd mot de båtar som verkligen utgör ett hotmot oss. I stället lägger han hela sin arsenal av argument på de båtar som ärhär på vänskapliga officiella besök. Till vill jag säga att vi är överens om attÖstersjön skall vara ett fritt hav. Men då måste man också i konsekvensens namnmedverka till en säkerhets- och nedrustningspolitik som inte bidrar till attrubba detta förhållande. Alla seriösa bedömare är överens om att den ena sidan- de kärnvapeninnehavande NATO-länderna - kommer att få svårare att närvara iÖstersjön. Deras närvaro kommer inte att upphöra, eftersom NATO-ländernasäkerligen kommer att tycka att detta är viktigt, men deras närvaro kommer attminska. Då kommer vi att få se en förlängning av den utveckling som vi redanunder har sett, dvs, att alltmer Då finns det en risk för att kommer att upplevas som etthav med skilda typer av folkrättslig status. Att i detta läge vidta åtgärder som förmodligen ipraktiken enbart kommer att rikta sig mot en makt kommer varken att stärkaSveriges förmåga att verka i de nedrustningsförhandlingarna eller våregen säkerhet, allra minst som ingen ansvarig företrädare för svenskamyndigheter eller den har sagt att det finns något skäl attmisstänka att den respekt vi visar gästande nationer skulle missbrukas. 'säger det. Det får vi finna oss i, eftersom han kommer att sägaallting som är lämpligt för hans argumentering. Faktum kvarstår emellertid - ingen ansvarig företrädareför svenska myndigheter eller för den har sagt att det finnsnågot skäl. Dessutom har ingen ansvarig företrädare sagt att vi skulle få enökad säkerhet om vi krävde garantier. Ändå vill socialdemokraterna nugenomdriva detta efter att ha kalkerat kvinnoförbunds kongressbeslut,trots att detta inte ger några fördelar. Det är ingen säkerhetspolitikoch ingen nedrustningspolitik att vara stolt över, . Tredje vice talmannen anmälde att ochGunnel anhållit att till protokollet få antecknat att de inte ägde rätttill ytterligare repliker. 148MAJ (); Jag skall be att litet längre fram i mittanförande få återkomma till frågan om de kärnvapenbestyckade fartygen i vårahamnar. För kom ochSovjetunionen i princip överens om att avskaffa alla landbaserademedeldistanskärnvapen. En hel kategori av funktionsdugliga kärnvapen skallbort. Rapporterna från förra veckans utrikesministermöte iMoskva tyder på att man gjort ytteriigare framsteg på detta område. Att andrafrågor nu eventuellt kan komma att förskjuta planeringen för ettamerikansk-sovjetiskt toppmöte förringar inte värdet av dessa framsteg. Förverkligandet av en sådan överenskommelse skulleinnebära ett verkligt trendbrott - kanske en ny period i förhållandet mellan detvå stater som mer än några andra har världens säkerhet i sina händer. Denpolitiska betydelsen vore svår att överskatta. Den direkt militära betydelsen av ett är mindre.Ungefär 97 % av alla kärnvapen skulle lämnas kvar, liksom av andramassförstörel-sevapen och konventionella styrkor. Ett är därför långtifrån tillräckligt. Det måstevisa vägen fill andra och mer långtgående nedrustningsåtgärder; - kraftigaminskningar av strategiska och andra kärnvapen, - ettfullständigt provstopp, - förhindrande aven kapprustning i rymden, - förtroendeskapandeåtgärder och nedrustning till havs, - ettfullständigt förbud mot kemiska vapen, - konventionellstabilitet och balans i - på en lägre rustningsnivå och en 10 protokoll 1987/88:16 - utveckling av förtroende- och säkerhetsskapandeåtgärder i . har behandlat nedrustningsfrågorna. Världens stater har med fåundantag talat med en stämma: man välkomnar de resultat kärnvapenmakterna nuser ut att uppnå, men man förväntar sig att de går vidare. De två stora förfogar av världens kärnvapen. Deförfogar över den överväldigande delen konvenfionella styrkor. De är heltdominerande i rymden och på världshaven. De är ensamma om att uttryckligenmedge att de innehar kemiska stridsmedel. Den politiska rivaliteten mellan ochSovjetunionen är det bränsle som driver den globala kapprustningen. Denförsvårar lokala och regionala konflikter världen över och snärjer fattigastater i politiskt och mihtärt beroende. Där militärallianserna direkt möts, iEuropa, har större vapenarsenaler byggts upp än vad världshistorien någonsinskådat. Därför måste och gå före -mot samarbete, politisk avspänning och nedrustning. Detta betyder inte att resten av världssamfundet kan sättasig på åskådarläktaren. Om vi nu står inför ljusare tider i internationellpolitik, är detta inte minst tack vare en målmedveten opinion - i regeringaroch riksdagar, på gator och torg världen över. När kärnvapenmakterna misslyckas får denna opinion intepassiviseras av ofruktbar pessimism. När de ser ut att lyckas får den inte låtasig invaggas i en lika farlig som falsk känsla av säkerhet. Den måste i ställetvisa vägen framåt. De bilaterala förhandlingarna angår oss alla. Vi har ensjälvklar rätt och en skyldighet att ställa krav på att också våra intressen,vår säkerhet och vår överlevnad beaktas. Många viktiga nedrustningsfrågor kan bara lösas imultilaterala förhandlingar. Hur skulle två stater kunna komma överens om ettfullständigt provstopp, när sex redan sprängt kärnladdningar och när etthalvdussin ytterligare skulle kunna göra det eller ? Hurskulle två stater kunna befria världen från kemiska vapen, när i princip allastater med modern kemisk industri skulle kunna producera sådana vapen? Arbetet för ett provstopp och ett förbud mot kemiska vapenär två centrala delar av svensk nedrustningspolitik. I fråga om kemiska vapenär snara resultat i sikte. På provstoppsområdet ser de ut att vara avlägsna. Jag skall särskilt kommentera dessa två centrala frågor -som båda illustrerar behovet av att multilateralt och bilateralt arbetesamverkar. har alla de fem kärnvapenmakterna utförtkärnvapenprov. De har genom detta utmanat världsopinionen och en överväldigandemajoritet av världens stater som kräver ett provstopp. Överenskommelser om att minska kärnvapenarsenalerna skulleinte göra ett provstopp mindre viktigt - tvärtom. Ett provstopp blir då ännuviktigare; annars kan den kvalitativa vapenutvecklingen ta bort effekterna avkvantitativa nedskärningar. Visst är det av betydelse att och Sovjetunionennu skall börja förhandla om kärnvapenprov. Men det mandat de kommit överens omvisar tydligt att slutmålet, ett fullständigt provstopp, lagts mycket långtfram i processen.Detta är oacceptabelt, inte minst för den breda internationella opinion som pågoda grunder kräver ett stopp för alla kärnvapenprov. De bilaterala förhandlingarna innehåller ensteg-för-steg-lösning. Verifikationsmetoder skall utvecklas för att de bäggetröskelavtalen skall kunna ratificeras. Detta för inte i sig nedrustningenframåt. En tröskel på 150 kiloton är militärt sett inte väsentlig. Det storaflertalet kärnvapenprov ligger ju också långt under denna tröskel. Därefter lovar de två att gå vidare med nya stegvisabegränsningar i antalet prov och tillåten sprängstyrka. Sådana kan bli steg irätt riktning, men bara om begränsningarna är tillräckligt stora för attradikalt försvåra utvecklingen av nya vapen och framför allt om parterna utfästersig att snabbt nå fram fill ett fullständigt provstopp. Men det är inedrustningskonferensen i som ett fullständigt provstopp måste arbetasfram. Där fortsätter envetet sina ansträngningar att få i gång ettsubstansarbete på detta område. Stora framsteg har gjorts i i den kompliceradeförhandlingen om ett kemivapenavtal, en förhandling som förs undersvenskt ordförandeskap. Kemiska vapen spred skräck redan i första världskrigetsskyttegravar. Men de har ännu inte förpassats till historiens skräphög. De harnyligen använts av . Och oron växer för att allt fler stater överväger attskaffa sig C-vapen. Uttrycket "de fattigas atombomb" kan bliverklighet. Därför blir årets framgångar i kemivapenförhandlingarna än viktigare. I dessa förhandlingar har uppenbariigen ochSovjetunionen ett gemensamt intresse av att nå resultat. De samarbetar där överlag mycket väl - med varandra och med övriga stater. Förhandlingarna har inte minst fått fart genom en ökadsovjetisk öppenhet och en ändrad inställning till verifikation. Från det attSovjetunionen först tillstod att det har kemiska vapen tog detbara tills vapnen visades upp för utländska förhandlare, experteroch journalister. En 80-sidig detaljerad konventionstext har växt fram.Det arbete som återstår handlar framför allt om att överföraprincipöverenskommelser till finslipat konventionsspråk. Det finns ingaoöverstigliga politiska hinder för en kemivapenkonvention. När konventionen väl är underskriven kommer arbetet attfortsätta: för att få bred anslutning till konventionen, för att skärpaåtgärder för att förhindra att de som står utanför motverkar konventionensändamål, för att bygga upp en effektiv internationell organisation medinspektörer som tillser att konventionen efterlevs. I allt detta arbeteförväntas spela en aktiv och central roll. En annan för svensk säkerhets- och nedrustningspolitikväsentlig fråga, rustningar, har tilldragit sig ökandeinternationell uppmärksamhet. Den behandlas i flera av de motioner utskottethaft att ta ställning till. har ända sedan specialsessionen om nedrustning1982 lagt ner åtskillig energi på att rikta internationell uppmärksamhet pårustningarna till havs. Vi har ovedersägligen haft framgång. En väl genomfördFN-studie lade grunden för det arbete somnu fortsätter i FN:s . Arbeteti har varit konstruktivt och nytfigt. Den främstabesvikelsen är självfallet att , som enda stat, ännu inte velatdelta. Kommissionenpekar på möjligheter att gå vidare med olika typer av förtroendeskapandeåtgärder och också med idén om ett multilateralt iricidentavtal. Den slår fasttraditionella principer om icke-krigförande staters rätt att utnyttja havensfrihet. kommer med kraftatt arbeta vidare med dessa frågor. Sverigeär ett kärnvapenfritt land. Det är förbjudet att medföra kärnvapen vidörlogsbesök i svenska hamnar. Detta meddelas vid sådana besök, och regeringenutgår ifrån att förbudet respekteras. Ettsyfte med örlogsbesöken är att skapa förtroende mellan stater. Närkärnvapenmakterna inte ger entydiga besked om att de inte har kärnvapen ombord,motverkas detta förtroendeskapande värde. Kärnvapenmakternashållning att varken bekräfta eller förneka förekomsten av kärnvapen ombord ärför allmänheten både obegriplig och arrogant. Utskottet föreslår att regeringenånyo i internationella sammanhang skall verka för att kärnvapenmakterna skallöverge denna praxis. Tänkbara fora kan vara SSOD 3 och, om möjligt,ESK-processen. Låt mig då säga att vi gör klokt i att inte förvänta ossomedelbara resultat i detta internationella arbete. Som alltid kommer det attkrävas en kombination av tålamod och otålighet. Om den trots allt uteblir finns det, som utskottet säger, anledningatt överväga andra åtgärder för att undanröja den osäkerhet som finns vidflottbesök. Vilka dessa skulle kunna vara får utskottet i så fall, i sinom tid,anledning att diskutera. Låtmig säga att jag blev en aning konfunderad när beskrev minauttalanden i FN som vaga och närmast underdåniga - underförstått att GunnelJonäng har läst mitt tal. Så hårt har inget land någonsin uttryckt sig i FN -inte ens har varit så tufft i sina kommentarer tillkärnvapenmakterna - som i tre tal och för sedan medytterligare skärpa. Det är klart att man kan ställa krav, och det gör vi. Detär nu jag första gången preciserade de olika krav som måsteställas i fråga om marin kapprustning. Med glädje noterar jag att till detta. Hon refererade och analyserade på ungefär samma sätt somjag. Hon talade om att man skall överge principen att varken bekräfta ellerförneka, om att de taktiska kärnvapnen skan föras i land och för frihet föralla att röra sig på haven utan militär integration. Dettaär alltså en princip, som den har försökt att hävda i FN ochkommer att hävda med ökad kraft och ökad styrka. Jag vill påstå att jag intekänner att jag på något sätt har framträtt underdånigt i FN beträffandeSveriges syn på kärnvapen till havs, marin kapprustning och de åtgärder sommåste vidtas. betänkande finns också fogad en reservation om nedrustningspolitikensframtida inriktning. Jag måste säga att reservationen i ljuset av utskottetsskrivningar framstår som minst sagt omotiverad. Svensknedrustningspolitik utgår från våra egna säkerhetspolitiska intressen. Den äroch måste vara en central del av svensk säkerhetspolitik. ISveriges nedrustningspolitik förenas grundläggande svenska säkerhetsintressenmed kamp för internationell avspänning, för radikala minskningar avvapenarsenalerna och för en värld som befriats från hotet av att förödas i ettnukleärt inferno. I nedrustningspolitik förenas våra egna nafionellaintressen med en solidaritet som omfattar andra folk och framtida generationer. Detkänns htet underligt att i den moderata motionen läsa det yrkande som går ut påatt nedrustningspolifiken skall förbli en integrerad del av svensksäkerhetspolitik. Däri finns en antydan om att den inte skulle få vara det ifortsättningen. Jag vet inte om kritiken riktas mot mina två föregångare ellermot mig som ansvarig för den svenska nedrustningspolitiken inför regeringen.Men alldeles klart är att vi har anledning att vara stolta över dennedrustningspolitik som för. NärAnita Bråkenhielm framförde, något förvånande för mig, att UD har sådana planersom gör att det kommer att hända någonting med anledning av den moderatamotionen, blev jag inte bara överraskad. Jag kan dementera attutrikesdepartementet försöker sätta sig över ett majoritetsbeslut av . riksdag kommer, såvitt jag förstår, att med det beslut somfattas i detta ärende avslå den moderata motionen när det gällerinriktningen av nedrustningspolitiken för framtiden. Jag kan inte riktigtförstå vad som har legat bakom krav. Om det nu är så som StureEricson klargjorde, att man kanske vill ha nedrustningspolitiken styrd frånannat departement än , skall man i klartext säga det i sinmotion. Men som motionen är skriven är det fråga om att nedrustningspolitikenoch dess arbetsformer skall ha en bättre anpassning till den svenskasäkerhetspolitikens krav i enlighet med de riktlinjer som anförs i motionen. Deriktiinjerna har utskottet med kraft tillbakavisat. Jag yrkarbifall till utskottets hemställan. Underdetta anförande övertog andre vice talmannen ledningen av kammarensförhandlingar. 149 () replik; tror jag att trasslade till det riktigt ordentligtför den regering som hon företräder. Först skall jag klargöra detta med"några planer inom UD på grund av vår motion". Så sade jag inte alls.Jag sade att även om vår motion blir avslagen, vet jag att det förekommer endel planering i den här riktningen om säkerhetspolitisk samordning, planering,förstärkt samarbete, ökade personalresurser osv. på detta område. Det harsäkert inget samband med vår motion. Däremot kan det ha samband medförhistorien till vår motion. Det började faktiskt med en motion 1979, med somförsta namn. Som jag sade i mitt anförande är det oppositionen som drivernedrustningspolitiken i riksdag, eftersom det sällan kommer någrapropositioner på det området. var det socialdemokraterna som satt iopposition. Den här motionen gavupphov till ett riksdagsbeslut och så småningomockså till direktiv till försvarskommitté, formulerade av den regeringsom fortfarande sitter. I direktiven hette det: "Kommittén skall studerahur vår politik i internationella nedrustningsfrågor och andra förhandlingar ominternationell säkerhet kan samordnas med övriga delar av säkerhetspolitiken.Därvid bör kommittén överväga vilka tänkbara rustningskontroll- ochnedrustningsåtgärder som är särskilt betydelsefulla för säkerhet ochhur dessa påverkar totalförsvar." Jag har sagt att det faktum att vi väcktemotionen bl. a. berodde på att vi ville försäkra oss om att fråganverkligen skulle komma upp till riksdagsbehandling. Vi kunde ju, som jag sade,riskera att frågan skulle falla mellan stolarna vid behandlingen avförsvarsbeslutet, och så blev också fallet. behandlar vi denna fråga. Vad vi begär är att skall ställa upp på det som en enhällig försvarskommitté efterutredning av har föreslagit, nämligen att man är uppmärksam pådet behov som kan bli än större av att allokera våra resurser -forsknings-, person- och behandlingsresurser - samt våra initiativ på deområden som alldeles speciellt kan komma att ha intresse för vår egensäkerhetspolitik. Om nu med avslag på vårreservation menar att denna inriktning kommer att vara heltomöjlig, då är jag verkligen ledsen. Jag hoppas att så inte skall bli fallet. 150 () replik: Om jag lägger utskottets betänkande bredvidpressmeddelandet om tal i FN, tycker jag att det är storskillnad på uttalandena. Jag kan inte undgå att tycka att det BrittTheorins tal finns en vaghet jämfört med utskottets mer klara formuleringarrakt på sak. kan naturligtvissäga att ännu inte hade fattat beslut, så att det inte gick atthänvisa tiU något ställningstagande. Men jag hoppas att när vi fårbeslutet fastlagt i , kommer att fortsätta sittarbete med den här frågan. Jag hoppas också att regeringen skärper sin ton. 151MAJ () replik: Först till ; Det riksdagenhar att ta ställning till är naturligtvis inte vad skrev i en motionår 1979. Jag kan för övrigt gå i god för att den motionen inte hade sammaformuleringar som den moderata motionen - även om jag inte har framför ögonen . Vad haft att ta ställning till är det krav sommoderaterna framställt, där de har preciserat vad de menar med en sådananpassning till den svenska säkerhetspolitiken. När har preciseratsig och talat om det som kallar allokering av våra resurser,då pekar de ut områden som vi inte skall bry oss om. Det är rymdsidan, där viinte har möjligheterna, och den sidan, där inte anser att vihar samma tekniska kapacitet som vi har visat att vi har när det gäller t.ex.kontroll av provstopp eller det kemiska arbetets experter. Det är ensanning med modifikation, och det fick också klart för sig i utskottet.Vi kallade till oss försvarsstaben, FOA, vetenskapsmän och UD, och samtliga sadedet som står i utskottets betänkande, att samarbetet fungerar alldelesutomordenfligt, att man tar tin vara de resurser som finns. Men att det inteskulle skada om vi fick mer ekonomiska resurser, det kan jag ställa upp påockså. Om lägger fram ett motionskrav som gäller mer pengarfill nedrustningsarbetet skall jag gärna ställa upp på det - det vågar jag lovai förväg. Det är naturligtvis viktigt ju mer resurser som vi kan få, men dettafanns inte med i motion, utan vad man krävde där var snarare någothelt annat, en begäran som också har behandlat. Ja,, jag kommer att fortsätta med de här frågorna så länge jag haransvaret för det. Det råkar vara så att är det land i Förentanationerna som först har tagit upp frågan om den kapprustningen. Detgjorde vi första gången i ett svar till generalsekreteraren under SSOD 2sommaren 1982. Vi följde upp med krav på en särskild studie under hösten 1982som jag tog initiativ till. Därefter har jag envetet tagit upp vad den studienhar lärt oss och ställt kärnvapenmakterna vid skampålen och riktat en serie avkrav beträffande vad som måste göras för att skapa förtroende när det gällerden sidan men också beträffande att kärnvapenmakterna borde överge sinpraxis att fara omkring med kärnvapen på alla världens hav. Det gäller inteminst de taktiska kärnvapnen. Imitt tal i FN sade jag ganska tydligt och klart att den kapprustningenhandlar om gammal marin diplomati där man använder makten som medel lika välsom verklig kärnvapenavskräckning. Den handlar om inflytande på långt avståndmen också på nära avstånd. Man far omkring utmed kuststaternas kuster ochirriterar i territorialvattnet.