prot · GB0980 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:80 1 § Justerades protokollet för . 2 § Talmannen meddelade att () i dagåtertagit sin plats i , varigenom tjänstgöring somersättare upphört. 3 § Föredrogs finansutskottets betänkande 1987/88:20 om riktlinjer för denekonomiska politiken och för budgetregleringen m.m. (prop. 1987/88:100delvis). 1LARS (): Det mest anmärkningsvärda med åretsfinansplan och finansutskottets betänkande nr 20 är att det av dessa dokumentså klart framgår att regeringspartiet inte har någon ekonomisk politik. I allahändelser ger man inte uttryck åt någon sådan. I stället går socialdemokraternamed liv och lust in för att kritisera oppositionens förslag. Det är en säkerprognos att detta taktiska grepp kommer att skina igenom även i dagens debatt. Lika säkra är inte prognoserna beträffande deninternationella utvecklingen. Enligt den konventionella klokskapen gårvärldsekonomin mot en markant avmattning. Men de värsta farhågorna efterhöstens kursfall på aktiebörserna har kommit på skam. Att stämningsläget nu ärnågot bättre skall ses i ljuset av en viss återhämtning för aktiekurserna ochen stabilisering av dollarns värde. Tecknen blir också allt tydligare på att de storaobalanserna mellan de ekonomiska supermakterna håller på att reduceras, även omanpassningen tar tid. I sker det en omsvängning från konsumtion till merinvesteringar och export. Bakom de senaste månadernas bättrehandelsbalanssiffror ligger snarare nedgången i dollarkursen än åtgärderna föratt banta budgetunderskottet. 1 förefaller åtgärdspaketet för attstimulera den inhemska efterfrågan hålla vad det lovar. Åtminstonefrån svensk synpunkt är det egentligen utvecklingen i Med några få undantag som och är denekonomiska aktiviteten dålig. Det gäller inte minst den ledande aktören inomEG, . Vi får bara hoppas att arbetet på att förverkliga den inremarknaden kan verka som en stimulerande injektion. Ett speciellt problem för oss i är läget i våranordiska grannländer. och är nästan lika nedtyngda som vi avstora offentliga utgiftsandelar i ekonomin, hårt skattetryck och betydandeproblem med utrikesbalansen, och därifrån kan vi således inte vänta någondraghjälp. Åtminstone i de nämnda avseendena har vi gemensamt skäl att avundasFinland och , och det är betecknande att dessa båda länder uppvisar enbetydligt högre tillväxttakt än vad vi andra klarar av. utrikesbalans försämrades kraftigt i fjol.Utfallet blev t.o.m. sämre än vad som uppges i finansplanen. Det framgår avsenare framkomna uppgifter, som dock finansutskottets socialdemokrater intevelat ta hänsyn till. Framför allt är det den stora inhemska efterfrågan somdriver upp importen. Konsumtionsökningen avser i särskilt hög gradsällanköpsvaror, vilkas andel av den totala importen har stigit från 1983till nästan de dubbla . Trots förutsägelser om en uppbromsning finns det ännu ingatecken som tyder på én sådan, Antalet bilregistreringar varexempelvis betydligt större än motsvarande månad , och denna tendensväntas fortsätta! Däremot avtar export och investeringar. Den skiljaktigautvecklingen mellan å ena sidan konsumtionen och å andra sidankapitalbildningen bekräftar att den uppumpade propagandaballong som kallats dentredje vägens ekonomiska politik definitivt har spruckit. Detta konstaterande kan underbyggas på många olika sätt,men tydligast avläses misslyckandet i bytesbalansutvecklingen. Den snabbaomsvängningen till ett underskott var av allt att döma kraftigareän vad som angavs i finansplanen. I den allmänpolitiska debatten uppehöll jagmig tämligen utförligt vid hushållssparandets katastrofala utveckling iSverige. Finansministern invände att svenskarna sparar, men problemet, är attde lånar ännu mer. Det där är ju bara en lek med ord, eftersom det ärnettosparandet som är intressant, och inte duger recept attbegränsa möjligheterna att låna. Kom ihåg att förra gången ett sådant ingreppgjordes i uppgörelsen den underbara natten, så blev resultatet en nedgång i detreala sparandet i bostäder utan någon motsvarande förbättring i det finansiellasparandet. Jag vidhåller att hushållssparandets utveckling är ennyckelfråga för vårt lands ekonomiska framtid. För den kraftiga förbättringsomerfordras är det morot snarare än piska som behövs. Qch det duger inte mednågra punktinsatser, som mest omfördelar det lilla sparande som förekommer.Villkoren måste generellt förbättras, och vi politiker måste åta oss att ifortsättningen hålla dessa spelregler stabila. De senaste siffrorna för ekonomins utveckling förra årettyder på att det privata sparandet var ännu sämre än vad vi tidigare vetat. Denfortsatta nedgång som förutses för sker därmed från en lägrenivå: Regeringen har redovisat den redan tidigare oroväckande utvecklingen utanatt föreslå någon verksam motåtgärd. Inte heller nu verkar den vilja företa sig Detär svårt att inte dra den slutsatsen att ointresset bestäms av ideologiskahänsyn. Det är lika bra att tala klarspråk: Jag anklagar socialdemokraterna föratt medvetet motverka hushållens sparmöjligheter i syfte att underlättagenomförandet av en socialistisk samhällsordning! Även med optimistiska antaganden beträffandekostnadsutvecklingen förutser man i finansplanen växande bytesunderskott såväl1988 som 1989. Utsikterna har på denna punktsnarast försämrats under de senasteveckorna. Ett enigt utskott konstaterar också att vi kan få en svagareekonomisk utveckling i . Men vad gör regeringen? Jo, vad den gör i finansplanen är i första hand att lastaöver ansvaret på arbetsmarknadens parter. Det är på dem det hänger, omregeringen ännu någon liten tid skall kunna skyla över de värsta bristerna iden tredje vägens politik. Ett första besked från parterna fick vi itjänstemannakonflikten inom industrin. Tre veckors avbräck i viktigaexportföretag medför ofrånkomligen ett besvärande produktionsbortfall. Oftabrukar man i sådana här sammanhang trösta sig med att förlorad tid kan arbetasin i efterhand. Men i detta fall ligger i allmänhet de drabbade företagen redanvid sitt kapacitetstak. Därtill kommer de störningar som uppstått irelationerna till utländska kunder, som tvingats irise att inte längreär pålitligt som leverantörsland. Själv gör jag den bedömningen att en avsevärddel av den förutsatta, i sig blygsamma, tillväxten redan har gåttförlorad. Nå, men har då ändå inte det så hett åstundadetrendbrottet i löneutvecklingen inträffat? ingångna avtal har ju angettsuppfylla finansministerns beställning på . Ett på sitt sätt avslöjande svargav den förhandlare som sade att kostnaderna för alla löneuppgörelser, oavsettinnehåll, kommer att beräknas till . Än mer klargörande varLO-tidningen, som i en rubrik på första sidan skrek ut:"ger ." Här måste man faktiskt ge rätt. Detursprungliga budet från till Metall beskrevs som liggandeinom fyraprocentsra-men. Det skulle ge avtalsmässigt och därtill ilöneglidning. Det färdiga avtalet innehöll en kostnadsökning på ,vilket med oförändrat antagande om löneglidningen ger inemot . Frågan är naturligtvis hur stor löneglidningen till slutblir. Det är riktigt att avtalen inte innehåller några låglönesatsningar, somnormalt utlöser kompensationskrav vid lönesättningen ute i företagen. Å andrasidan finns det heller inga tak eller avräkningsklausuler. Ser man tillkonjunkturläget och historiska samband borde löneglidningen överträffa4%. Min slutsats är att den totala kostnadsökningen inom industrin blir , vilket alltså är finansplanens skräckalternativ. Vi skall komma ihåg att vi ännu så länge bara har settbörjan av årets avtalsrörelse. Kvar på scenen är många lägre avlönade grupperinom den enskilda sektorn, och LO-chefen har ju lovat strejk i detaljhandelntill påsk. De offentliga tjänstemännen reser kompensationskrav för tidigareeftersläpning, som bara de närmar sig den föreskrivna totalramen. En besvärligkomplikation är att det för statstjänstemännen föreskrivna utgiftstaket integäller för de kommunalt anställda. Det vore inte överraskande om statstjäns- temannensorganisationer skulle agera utifrån principen att det är bättre att stämmai bäcken än i ån. Ändå vill jag mana statens förhandlare och ytterst regeringentill ståndaktighet. Visserligen har inte finansministern bäddat på mjukastemöjliga sätt, men ett misslyckande med att bryta den alltför snabbakostnadsutvecklingen skulle få besvärande konsekvenser inte bara för denoffentliga verksamheten utan också för landets ekonomiska utveckling i stort. I den allmänpolitiska debatten konstaterade jag att vipolitiker här i inte kan göra mycket åt årets lönerörelse, men vi kangenomföra de skattelättnader som skapar bättre förutsättningar för 1989.Finansministern svarade med förebråelser mot de borgerliga partierna för attvi alls föreslår skattesänkningar för nästa är. Det skulle enligt hans meningstöra det pågående utredningsarbetet. Denna hållning överensstämmer väl medregeringens allmänna linje att göra ingenting. Jag måste därför ställa enfråga. Jag tänkte faktiskt ställa den till finansministern, men jag ser att haninte är här. Finansdebatt har vi bara en gång , och det är då bra passar på att vara närvarande. är det någon presskonferens som tar upptiden, så jag vänder mig till statsministern: Menar verkligen statsministern, finansministern ochregeringen att ni inte bara tänker underlåta att sänka marginalskatterna nästaär utan också avser att släppa fram den smyghöjning som avsaknaden av inflationsskyddmedför? Tror ni verkligen att trendbrottet i lönekostnadsutvecklingen undersådana förhållanden kommer ens ? Skall det här alltså få fortsätta attrulla vidare? Problemet med lönebildningen ger miganledning att påminna om att ett av de uppgivna målen för kollektivatvångsfonder var att de skulle underlätta avtalsförhandlingarna. Det äruppenbart att inte detta mål - lika litet som de andra - har uppnåtts. En klartöverlägsen metod är naturligtvis att underlätta tillkomsten av frivilligavinstandelssystem i företagen, vilket också framhålls i en gemensam borgerligreservation. Vad löntagarfonderna i praktiken har åstadkommit är att urföretagen dra medel som annars hade kunnat användas till investeringar, attföra över dessa pengar till de tidigare aktieägarna och att förstärkamaktkoncentrationen i vårt land. De tre borgerliga partierna har gemensamt utformat en planför fondernas avveckling, som ansluter till vad vi tidigare föreslagit.Viktigast är att snabbt avskaffa fondskatterna och den byråkrati som byggts uppmed styrelser, direktörer och kanslier. Huvuddelen av fondernas tillgångarskall användas som sparpremier i syfte att få till stånd en verklig breddningav aktiesparandet i . Från LO-håll har man som väntat tecknat en nidbild avdetta förslag. Trots att löntagarfonderna inte inrymmer mycket mer än ca 10miljarder, påstås det att avvecklingen skulle beröva ATP-systemet 64 miljarder.Genom att hugga i så kraftigt förlorar man all trovärdighet. Det räcker att erinraom att fondkapitalet inte ingår i AP-fonden, vilken endast kan göra anspråk påen mycket begränsad årlig utdelning. Räknestycket förutsätter dessutom attfondskatterna skall vara kvar efter 1990 och att de dä skall gå direkt tillAP-fonden, eftersom löntagarfonderna inte skall tillföras nya medel. beslut meddenna innebörd finns dock inte. Får jag fråga finansministerns tomma stol:Skall den särskilda vinstdelningsskatten upphöra, sedan det s. k. steget ärtaget 1990, eller skall den vara kvar? När det gäller kreditpolitiken meddelar plötsligtutskottsmajoriteten att det parlamentariska stödet saknas för att genomförafinanspolifiska åtstramningsåtgärder, vilket skärper kraven påpenningpolitiken. Detta är minst sagt överraskande mot bakgrund av att vimoderater lagt fram budgetalternativ, som har inneburit mindrebudgetunderskott än regeringens. Litet senare görs den preciseringen att vårabesparingsförslag är fördelningspolitiskt felaktiga. Tydligen år det merarättfärdigt att genomdriva skattehöjningar, t. ex. skärpt bensinskatt, somhårdast drabbar glesbygdsbor med låga inkomster. socialdemokrater oroar sig för atthögräntepolitiken har avsevärda negativa effekter på investeringsutvecklingen.Naturligtvis är det så. Dessutom får vi räkna med att den allt hårdare pressenpå bytesbalansen permanentar och t. o. m. skärper kravet att hälla en högräntenivå i . Men samma socialdemokrater avvisar den åtgärd som vidsidan av offentliga utgiftsbesparingar och sänkt skattetryck skulle verka mestnedhållande på ränteutvecklingen, nämligen en avveckling av valutaregleringen,som bl. a. ger utlänningar möjlighet att köpa svenska kronobligationer. Ett annat regleringsvapen som regeringen vägrar att släppaifrån sig är priskontrollen. Vi avläser nu följderna av förra årets prisstopp.Konsumentpriserna steg med , och ungefär lika mycket tillväntas för februari. Prognosen för hela 1988 kan därmed sägas vara spräcktredan från början. Och av allt att döma får vi räkna med fortsatt snabbaprishöjningar . Visa av tidigare års skada strävarprissättarna efter att hinna före det prisstopp som socialdemokratiskaregeringar brukar vara särskilt benägna att tillgripa under valår. Jag ställde för en månad sedan här i kammaren en frågatill som jag aldrig fick svar på. Därför skall jag upprepa dennu - det gör kanske inte så mycket att han inte är här, eftersom han ändå haften månad på sig att fundera över den: Blir det ett prisstopp före valet? Ettklart nej på den frågan skulle betyda mycket när det gäller att hålla tillbakaprisstegringen. Ett uteblivet besked kommer att tolkas som ett ja och därmedverka prisuppdrivande. Det är inte nog med att regeringen tyckssakna en ekonomisk politik. Finansplanen ger inte ens uttryck åt den snävarebudgetpolitiken. Där skrivs en del om budgetunderskottets utveckling. Men detbudgetsaido som redovisas på detta stadium är med förlov sagttämligen ointressant. Det visar om inte annat utvecklingen innevarandebudgetår, där ju slutsiffran kommer att avsevärt skilja sig från vad som sadesi förra årets finansplan. Dessutom är vad som förefaller vara en fortsattminskning av budgetunderskottet i själva verket en ökning, om man tar hänsyntill ändrade bokföringsmetoder för statsskuldsväxlar m. m. Men mitt konstaterande, att regeringen inte redovisatnågon budgetpolitik bygger framför allt på det förhållandet att ett stort antalutgiftskrävande förslag läggs fram först . Det heter att hänsyn tilldem har tagits i anslagsposten "Beräknat tillkommande utgiftsbehovi netto,m.m. vad somdöljer sig där kan ingen utomstående veta. Har exempelvis hänsyn tagits tillden intäktsökning som följer av förslaget om höjda alkoholskatter? I detmoderata budgetalternativet fanns den åtgärden inte medräknad, varför det nu ärstarkare än när det först presenterades. Medan regeringen tillåts "mörka" med hjälp av enklumpsumma för tillkommande utgiftsbehov, avkrävs de borgerliga partierna endetaljredovisning av sina budgetalternativ , vilka sedan viafinansutskottets kansli utsätts för en noggrann kontrollräkning, som inte allskommer regeringens budgetförslag till del. Vi blir t. o. m. tillrättavisade föratt vi inte beaktat sådan inkomststatistik som inte förelåg vid motionstidensutgång och som alltså inte heller regeringen har tagit hänsyn till. En konsekvens av regeringens budgetpolitik är emellertidalldeles klar: Skattetrycket fortsätter att öka. Trots att strävan har sagtsvara att hålla det oförändrat vid litet av bruttonationalprodukten,väntas det från växa vidare både och . , alltså efter det attsocialdemokraterna återkommit till regeringsmakten, har våra samlade inkomsteri landet ökat med 115 miljarder penningvärde. Statens ochkommunernas skatteinkomster ökade med 128 miljarder, dvs.avsevärt mer än hela inkomstökningen. Skatteskärpningen var särskilt hård underde två 1986 och 1987. Förklaringen till att hushållen ändå kundefå en köpkraftsförbättring är oljeprisfallet 1986 och bytesbalansförsämringenmed åtföljande lånefinansiering utomlands . Men kan viinte räkna med sådana tillfälliga faktorer. Köpkraften kan då räddas endastgenom att den offentliga utgiftsexpansionen hejdas och den pågående skärpningenav skattetrycket vänds i sin motsats. De senaste årens utveckling av skattetrycket ärnaturligtvis bekymmersam för regeringen, som år har utfäst sig att detskall hållas ungefär oförändrat. Statsministern lovade t. o. m. attdet skall återföras till nivån , där det låg vid tiden val.Men vad gör då regeringen mera konkret? Jo, enligt tidningsuppgifter skickar regeringenstatssekreterare på skattjakt. Tillgången på nya skattekällor skallkartläggas ännu noggrannare än vad spm tidigare skett. Men skattetrycket skallju enligt regeringens egna utfästelser ner - inte upp. Det behövs inga nyaskatteobjekt för att sänka skattetrycket från 57 till . 6-7procentenheter kanske inte låter så mycket, men det motsvarar mer än 60miljarder kronor. Regeringens problem är inte att hitta nya skatter att ta tillom man skall sänka t. ex. marginalskatterna. Skattetrycket skulle ju i så fallkvarstå oförändrat. Vad jag förstår anser finansministern - som jag nu hälsarvälkommen till kammaren - liksom vi moderater att ofinansieradeskattesänkningar inte är tillrådliga. Men då blir den enda möjliga slutsatsenav den utlovade neddragningen att skattetrycket måste åtföljas av besparingarpå. den offentliga utgiftssidan. Vilka besparingar på över 60 miljarder ingår iden socialdemokratiska budgetpolitiken? Jag ställer den frågan till finansutskottetsordförande , liksom jag ställer den till finansminister . Jag är övertygad om att väljarna redan före valet skulle vilja veta, omni tänker skära i bidragen till kommunerna, vilket ni var inne på förra åretmen nu har fått lova kommunisterna att låta bli. Eller tänker ni minskabidragen till sjuka och gamla? För inte är ni väl som vi på den borgerligasidan beredda att sälja statliga företag och att avlasta anspråken på offentligverksamhet genom att öppna möjligheter för privata alternativ inom barnomsorg,utbildning och vård? Inte heller finansutskottets socialdemokrater ägnar mångarader åt att presentera sitt partis budgetpolitik. Däremot redovisas i detberörda avsnittet en ingående granskning av oppositionens förslag. Så småningomnår läsaren i alla fall fram till den lovande underrubriken . Huvuddelen av den följande framställningen utgör faktiskten analys av vilka möjligheter det finns att vinna en bredare uppslutning fören mer återhållsam budgetpolitik. Men återigen blir man besviken. Strävan äralldeles tydligt inte att undersöka i vilken utsträckning de borgerligapartierna har besparingsförslag som regeringspartiet kan ansluta sig till föratt därmed uppnå den stramare finanspolitik som behövs för att avlastapenningpolitiken. I stället jämförs de borgerliga partiernas förslag medvarandra i syfte att belysa förekommande olikheter. Vi tackar för hjälpen, menden uppgiften är inte svårare än att vi klarar den på egen hand. Ochskillnaderna är inte större än att de tre partiernas reservationer angåenderiktlinjer för budgetregleringen inleds med ett antal identiskt likagrundsatser, som' faktiskt säger mer om våra ambitioner på detta område än densuddiga presentationen av regeringens avsikter i finansplanen. I en gemensam borgerlig reservation angesvåra riktlinjer för den ekonomiska politiken. I centrum sätts den ekonomiskatillväxt som aren förutsättning för ökad välfärd. Ett grundläggande villkor ären återgång till stabila spelregler, vilket i sin tur är ett förord för mindrepolitisk inblandning i det ekonomiska livet. Med detta som utgångspunkt gällerdet att undanröja dagens tillväxthinder med hjälp av minskade offentligautgifter, lägre skatter samt avreglering och brytande av offentliga monopol. Sker inte en sådan omläggning av den ekonomisk-politiskakursen, kommer att slira omkring utefter den tredje vägen med täta dikeskörningarsom följd. Och fortsätter vi obönhörligt att halka efter vårakonkurrentländer. I den moderata partimotionen påvisas att inte längreligger i topp när det gäller bruttonationalprodukt per invånare. Vi har sedannågon tid passerats av bl. a. och . I samband med ett möte mellande nordiska konservativa partiledarna gratulerade jag den isländskestatsministern till atf även hans land enligt färsk statistik hade tagit sigförbi . blev kanske lyckan inte så lång, eftersom jag seri dagens tidning att åter har devalverat. Men den reala tillväxttaktenär betydligt högre än i , och detsamma gäller . Med nuvarandetendenser riskerar att ligga sist i . Det här kan låta sorn något slags tävlan mellan nationer iolympisk anda utan större vikt än vad idrottsliga kraftmätningar kan tillmätas.Men det gäller faktiskt mycket mer än så. Ytterst handlar det om människorsvälfärd. Med det anförda yrkar jag, herr talman, bifall till dereservationer som de moderata ledamöterna i finansutskottet står bakom. Prot.1987/88:80 '1988 2 ANNEWIBBLE (fp): I detta betänkande beskrivs två uppsättningarriktlinjer för den ekonomiska politiken, Den ena uppsättningen kommer frånfolkpartiet, centerparfiet och moderata samlingspartiet gemensamt och den andrafrån kommunisterna. Utskottets socialdemokrater yrkar avslag pådem båda. Någon beskrivning på den politik de själva förordar finns inte. Omriksdagen på sedvanligt sätt följer socialdemokraternas förslag, kommer denekonomiska politiken därmed att befinna sig i ett vakuum. I avvaktan på att utskottets talesman ellersenare finansministern talar om vad socialdemokraterna vill sätta i ställetför det de inte vill ha, vill jag ta upp den ekonomiska utvecklingen från enannan utgångspunkt. I allmänna ordalag vill alla ha ekonomisktframåtskridande. Framåtskridande innebär nämligen att alla kan få det bättre.På det stadium den svenska ekonomin befinner sig innebär detta en ökadbetydelse för tjänstesektorn. Detta för med sig ganska omvälvande förvandlingarav hela den svenska ekonomin. Det krävs betydligt mer av nytänkande, fantasioch idérikedom än den tillväxt vi varit vana vid. Man kan i mera konkreta ordalag utgå från målet fullsysselsättning. Om detta är alla partier ense. är läget det att ungefären tredjedel av de förvärvsarbetande arbetar inom industrin, en tredjedel inomden offentliga tjänsteproduktionen och den återstående tredjedelen inom denprivata tjänstesektorn. Enligt de flesta bedömningar ligger den framtidasysselsättningsökningen inte inom industrin. Utvecklingen på kort sikt harvarit litet upp och ner, men på har det, inte bara i utanäven i andra jämförbara länder, skett en trendmässig minskning avindustrisysselsättningen. Den offentliga sysselsättningen har däremot under läng tidsuccessivt ökat. Här kan man knyta an till vad utskottet säger, nämligen attdetta har kunnat ske genom kraftigt stigande skatteuttag. Socialdemokraternasäger att denna väg är framkomlig, eftersom skattetrycket inte kanskärpas ytterligare. Man kan tro eller inte tro att de menar vad de säger - ipraktiken tycks det ändå alltid bli stigande skatter. Men så står det ändå iutskottets betänkande. Påståendet att man inte kan öka den offentligaverksamheten därför att skatterna inte kan höjas är faktiskt inte riktigt sant.Skatterna betalar ju inte bara för den egentliga offentliga verksamheten utanockså för transfereringarna, som pensioner, barnbidrag, studiemedel,sjukpenning etc. Man skulle kunna tänka sig vissa begränsningar i t. ex.sjukförsäkringen, vilket har föreslagit, just för att kunna satsamer på sjukvården, men detta motsätter sig socialdemokraterna. Då blir detockså så, att den offentliga verksamheten inte kan expandera utan att skatternahöjs. Den del av ekonomin som då återstår är den privatatjänstesektorn. Det blir med andra ord denna del av ekonomin som måsteexpandera och utvecklas, om man skall fä det framåtskridande och den fullasysselsättning som åtminstone vi i vill ha. har denprivata tjänstesektorn ökat. i ungefär samma takt som hela ekonomin. En mycketsnabbare expansion skulle vara både möjlig och önskvärd, om man ändrade litetpå de regler som styr människors och företags beteende. Detta är vad jag sersom den mestangelägna förändringen i riktlinjerna för den ekonomiska politiken framöver.