prot · GB0927 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:27 Förhandlingarnaleddes till en början av förste vice talmannen. 1§ Justerades protokollet för den 11 innevarande månad. 2§ Information om viss tillämpning av bilavgaslagen Anf.1 Miljö- och energiminister ; beslutade att skärpa kraven på avgasreningför personbilar. Bilavgaslagen och bilavgasförordningen, som trädde i kraft den1 juli , innehåner de bestämmelser som behövs för att genomföra skärpningenav kraven på avgasrening. Vidriksdagsbehandlingen utgick jordbruksutskottet från att regeringen skullemeddela föreskrifter om rätt för bilägare att vid fel på avgassystemet lämna insina bilar för reparation hos den märkesobundna sektorn. Jag vni nu informerariksdagen om hur regeringen handlagt denna fråga. Genomden nya bilavgaslagen läggs ett ökat ansvar på biltillverkarna beträffandefordons funktion och hållbarhet i fråga om utsläpp av luftförore-nande ämnen. Enligtlagen gäller att varje tillverkare måste åta sig att utan kostnad för bilägarnaavhjälpa sådana brister på avgasreningssystemet som visar sig vid den årligakontrollbesiktningen och annan myndighetskontroll. En sådan utfästelse gentemotbilägarna är ett villkor för att en bilmodell skan få ett s. k.avgasgodkännande, vilket i sin tur är en förutsättning för att bilarna skall fåtas i trafik. Med hänsyn fill att det ofta är förenat med svårigheter att efternågra års användning av en bil fastställa orsaken till uppkomna fel ellerbrister har det dock varit nödvändigt att begränsa åtagandet. I likhet med vadsom gälleri har därför gränsen för ansvaret vad gäller personbilar sattstill den tidpunkt då bilarna är eller körts . Regeringenhar i bilavgasförordningen meddelat närmare föreskrifter om fillverkarensåtagande. Iproposifionen angående bilavgaslagen framhöll jag att den närmare utformningenav utfästelsen borde ske i samråd mellan , samtföreträdare för bilindustrin och andra som tillhandahåller bildelar ochservice. Jagunderströk vidare i detta sammanhang angelägenheten av att största möjligakonkurrens råder på reservdels- och servicemarknaderna. Information om viss tillämpning av bilavgaslagen avgasgodkännandeoch i andra sammanhang åligger det därför de berörda myndigheterna att bevakaoch granska tillverkarnas anvisningar om service och reservdelar så attkonkurrensbegränsningar kan förhindras. Bilägarna skall inte vara bundna tillatt anlita vissa verkstäder för t. ex. normal service och underhåll. Enligtbilavgaslagen finns det dock ingen skyldighet för tillverkaren att bekosta engarantireparation som utförts av någon annan än tillverkaren. Även jordbruksutskottet underströk i sitt av riksdagengodkända betänkande om bilavgaslagen vikten av att konkurrensen mellanmärkesverkstäder och övriga verkstäder inte begränsas. Utskottet har därviduttalat att också garantireparationer av avgasreningssystemet bör kunna utföraspå en "bilmärkesobunden" verkstad som då skulle få rätt tiUersättning av tillverkaren för sådana reparationer. Under förutsättning att den"obundna" verkstaden övertar garantiansvaret för återstoden avgarantitiden resp. garanfisträckan skulle enligt utskottets mening obundnaverkstäder jämställas med av tillverkaren anvisad verkstad. En ytterligareförutsättning skall dessutom enligt utskottet vara att de reservdelar somanvänds vid garantireparationen är likvärdiga med billeverantörensoriginaldelar. Utskottet har slutligen uttalat att det får ankornmapåregeringen att närmare utforma de bestämmelser som erfordras. Av bilavgaslagenframgår klart att det åligger tillverkarna att avhjälpa fel och brister iavgasreningssystemet. I 12 § bilavgasförordningen sägs dock att tillverkaren isitt åtagande inte får föreskriva att en bil måste repareras av en vissverkstad eller att reservdelar av ett visst fabrikat måste användas. Därmedfinns det en rörelsefrihet som är nödvändig med hänsyn fill både konsumentintressetoch konkurrensintresset. Det bemyndigande som finns i 6 § bilavgaslagen gerdäremot inte möjlighet att utfärda föreskrifter beträffande denbilmärkesobundna sektorns rätt att utföra garantireparationer. Under arbetet med den nya bilavgasförordningen har våren1987 hållits flera överläggningar med företrädare för ,, och den bilmärkesobundna sektorn. "Vid dessa överläggningar har också berörts en frivillig överenskommelsebeträffande de närmare villkoren för tillverkarnas särskilda åtagande. En sådanöverenskommelse har träffats mellan som företrädareför konsumentintressena och som företrädare förbilfillverkarna. Överenskommelsen reglerar de förpliktelser som åvilar såvälbiltillverkare som konsumenter med utgångspunkt i och inom ramen för dekriterier som uppställts i bilaygaslagstiftningen. Åtagandet kompletterarägarens rättigheter enligt köpeavtalet. Det skall medfölja varje bil som levereras.Avtalet innebär bl. a. att tillverkaren skall låta avhjälpa felet på annanverkstad än den han normalt anvisar om det finns särskilda skäl. Sådanasärskilda skäl är att tillverkaren inte kan avhjälpa felet inom sådan tid somenligt myndighets föreläggande gäller för bilägaren eller att avståndet mellanden av tillverkaren anvisade verkstaden och bilägarens bostad är mer än 50 kilometer. Det har däremot inte varit möjligt att på frivillig grundåstadkomma ett sådant åtagande med rätt för bilägaren att vända sig fill denmärkesobundna sektorn som jordbruksutskottet har uttalat sig om. heller ger möjlighet förregeringen att meddela föreskrifter som jämställer dén bilmärkesobundnaverkstaden med tillverkarens verkstad, kan regeringen intevidta några ytterligare åtgärder. 2 (): Som vi bedömerdet fäster jordbruksutskottet stor uppmärksamhet vid det förhållandet att frikonkurrens skall råda. tackar vi för den redovisning som vi har fått, menmiljö- och energiministern har alltså inte lyckats uppfylla de krav somjordbruksutskottet har ställt. Det är i och för sig oroande, eftersom jordbruksutskottettalar mycket starkt om att fri konkurrens skall råda på detta ornråde. Jaghar ett par kompletterande frågor till miljöministern. Såvitt jag förstårgäller detta såväl som när vi får obhgatoriet 1989.Då blir min följdfråga: Kommer miljöministern att föreslå ändringar av lagensom möjliggör fri konkurrens, eftersom nian inte med gällande lagstiftning kankomma längre? Anf.3 (): I anslutning till beslutet om ny bilavgaslag uttalade sig jordbruksutskottetoch även för att man skulle vidta åtgärder mot det äldrebilbeståndet. Det är också intressant med tanke på tillverkarens ansvar. Dettahar varit ett av hindren för att man skulle få någon ändring på denna punkt.Jag skulle vilja fråga miljö- och energiministern: ni haft detta uppe tilldiskussion, eller arbetar regeringen med denna fråga? Anf.4 Miljö- och energiminister : På fråga vill jag svara att vi naturligtvis arbetarmed frågan öm dét äldre bilbeståhdét, liksom med frågorna om de tunga fordonen,flyget och sjöfarten. Vadbeträffar fråga vill jag svara så här; När jordbmksut-skottetbehandlade förslaget från regeringen, behandlade man ju också lagen. Utskottet godkändeden paragraf som vi diskuterar här och som inte gör det möjligt för regeringenatt tvinga någon att vidta de åtgärder som ni har uttalat er för. I och för sigkan man säga att det fanns en viss inkonsekvens i uppfattning, menregeringen har gjort den tolkningen aft lagen gäller i första hand. Sedanhandlar det om vad detta betyder i verkligheten. Den marknad som är stor och avbetydelse för konkurrensen är den normala serviceverksamheten. Här råder fullkonkurrens, och här finns inte några begränsningar av det slag som vi nu harkonstaterat att man på frivillig väg inte har kunnat komma åt. Närdet däremot gäller att avhjälpa fel som upptäcks visar erfarenheterna från USAå ena sidan att det rör sig om ytterst få fall och å andra sidan att de felenkräver kvalificerad och dyrbar utrustning. För de flesta skulle det därför intevara någon särskHt god affär helt enkelt. Jagtror att det mest väsentliga i praktiken är att se till dels att det finnsfullgoda garantier för konsumenten att någon verkligen utför reparationerna,dels att det beträffande den allmänna serviceverksamheten råder fullkonkurrens. Informationom viss tillämpning av bilavgaslagen 1987/88:27 Anf.5 (): Om rätten till bostads anpassningsbidrag Det är tryggt att vetaatt regeringen inte har glömt bort riksdagsbeslutet om att vi skall ha åtgärderockså mot det äldre beståndet. Men jag skuHe vilja veta på vHket stadium detarbetet befinner sig och när vi kan förvänta oss ett förslag från regeringen påden här punkten. 6 (): Jag tror attmiljöministern och jag är överens om slutsatsen att jordbruksutskottetsställningstagande inte fullt överensstämmer med lagförslaget frånmiljöministern. Jag accepterar att det är på det sättet och att de bådaståndpunkterna i den reala prövningen har visat sig stå emot varandra. Menmin fråga till miljöministern var om miljöministern inte är beredd att föreslåen förändrad lagstiftning, så att vi kan få ett fullt och frittkonkurrensförhållande. Jag tror att det är mycket viktigt. Miljöministern sägervisserligen att det inte skulle innebära några besparingar osv., men enligt minuppfattning är detta med fri konkurrens utomordentligt viktigt, och jag tyckeratt lagstiftningen bör ge de möjligheterna. Överläggningenvar härmed avslutad. 3§ Svar på fråga 1987/88:159 om rätten till bostadsanpassningsbidrag har frågat mig om regeringen är beredd att vidta ellerföreslå åtgärder i syfte att garantera bostadsanpassningsbidrag åt alla dem sombehöver denna rätt, oavsett var i landet man är bosatt. Beslutanderätteni fråga om bostadsanpassningsbidrag ligger på kommunerna iflertalet fall. En utvärdering som redovisade i februari 1986visade att decentraliseringen har fört med sig att besluten fattas snabbt ochatt bidragen anpassas till lokala förhållanden. Statisfiken visar också attantalet anpassade lägenheter har ökat markant . Stödet gör detalltså lättare för äldre och handikappade att leva ett självständigt liv ivanUga bostäder. Härigenombesparas kommunerna och landstingskommunerna dryga vårdnadskostnader. Riksdagenhar mot denna bakgrund funnit att det är rimligt att kommunerna också tar ettekonomiskt ansvar för de beslut som fattas. fördelas därförkostnaderna på kommunerna och på staten. Riksdagenhar förutsatt att kommunerna fortsätter att lämna bostadsanpassningsbidragenligt de regler som statsmakterna ställer upp för detta stöd, som har så storbetydelse både för samhället och för den enskilde. Att bedömningen av den enskildesbehov därvid görs efter likformiga grunder garanteras liksom av rättenatt överklaga beslutet. Jag kommer självfallet attnoggrant följa utvecklingen. 8 (vpk): Jag tackarbostadsministern för svaret. Dethär är ju en verksamhet av betydande omfattning, vilket också framgår avsvaret. har antalet lägenheter för vilka det har bevnjatsbostadsanpassningsbidrag ökat från 9 000 fill 23 000. Mätt i pengar harökningen varit från 85 milj. kr. 1981/82 fill 352 milj. kr. 1986/87. Enligtmin mening måste det vara en rättighet för de handikappade att få stöd tillbostadsanpassningsåtgärder, oavsett kommuntillhörighet och oavsett om kommunenanser sig ha råd med bidrag. Villkoretför erhållande av bostadsanpassningsbidrag är att kommunen bidrar med 40 %.Enligt min och vpk:s uppfattning är det i och för sig felaktigt att man harinfört detta villkor. Detta har vi också motionerat om. Och vi, liksom ,reserverade oss när beslutet fattades. Men riksdagsmajoriteten har som sagtbeslutat om en sådan finansieringsform, vilket vi accepterar. Och det bordeenligt min mening även alla kommuner göra. Måletmåste vara att så många människor som möjligt med handikapp av. olika slag kanfå förändra sitt nuvarande boende tni ett bättre boende. I detta sammanhang ärbostadsanpassningsbidraget ett mycket viktigt instrument. Bostadsministernsäger i sitt svar att han självfallet kommer att noggrant följa utvecklingen.Men om utvecklingen blir den jag befarar med anledning av vad borgerligaföreträdare i olika kommuner har låtit förstå, kommer man i vissa kommunervarken att budgetera pengar eller fatta beslut som gör det möjligt för personermed olika slags handikapp att erhålla bostadsanpassningsbidrag. Min fråga tillbostadsministern blir därför: Är bostadsministern i så fall beredd att föreslååtgärder i syfte att undanröja den orättvisa som detta innebär? Prot.1987/88:27 19novemb)erl987 Jag kan fatta mig ganska kort. Jag har samma mening som ,nämligen att bostadsanpassningsbidraget är en rätt som de handikappade skallha. Verksamhetenhar gått mot en ökad liberalisering. Vi har tagit allt större hänsyntill handikappades krav och iklätt oss ett allt större ansvar för kostnaderna. Kommunernaär ju inne i den här verksamheten. Och verksamheten fortsätter. Det har ingen betydelseom kommunerna har anvisat pengar i budgeten eller inte. Det enda sättet för dematt komma ur det hela är att fatta beslut om att de icke skall delta iverksamheten med bostadsanpassningsbidrag. Skulle några sådana beslut kommatill min kännedom, kan jag meddela att jag är beredd ätt agera föratt de handikappade i dessa kommuner inte skall ställas vid sidan av. Förnärvarande finns det ingenting som tyder på att kommunerna skulle undandra sigen sådan medverkan eller att de i övrigt skulle ha intagit en annan hållningtill bostadsanpassningsbidra-gen. Dessutom har den enskilde möjligheter attöverklaga beslut hos regeringen och få dem prövade efter de grunder som skallgälla. MenTore och jag har inga delade meningar på denna punkt. Vi skall se tillatt de handikappade får sin rätt. 10 (vpk): Detta är bra, bostadsministern. Men faktum är att det i flera fall frånborgerliga företrädare har getts uttryck för att man tänker upphöra medbostadsanpassningsbidraget. Man hänvisar till att man inte anser sig ha råd attklara de av kostnaderna som det.senaste riksdagsbeslutet föreskriver.Detta är tragiskt, eftersom det sammanlagda behovet av bostäder för människormed handikapp, som ställer särskilda krav på bostaden, beräknas fram till år2000 öka med 5 000-7 000 bostäder . Även om det bara skulle vara någonenskild kommun eller några kommuner som utnyttjar den möjlighet som trots alltfinns att strunta i det här, är detta så allvarligt att jag förutsätter attregeringen kommer att göra någonfing åt det. Låt mig bara kort säga till att jag har haft kontakt medKommunförbundet i frågan. känner inte fill att det finns någonkommun som står i begrepp att dra sig ur sitt ansvar enligtbostadsanpassningslagen.- Det vore dessutom ganska oklokt om någon kommunskulle göra det, eftersom kommunen i så fan skulle gå miste om de avkostnaderna som staten betalar för att det skall bli möjligt för denhandikappade att leva ett normalt liv. Kommunen skulle då tillsammans medlandstinget få bära stora kostnader för institutionaliserad verksamhet. Jagtror att kommunerna är klokare än så. Att kommunalekonomiska förhållandenskulle lägga hinder i vägen bestrider jag. Summan av kommunernas sammanlagdaverksamhet för detta ändamål i hela riket skulle bli 120 milj.kr., att tas från en budget på . Om så skulle varafår man finna andra skäl än kommunalekonomiska för att undandra sig sinmedverkan. Anf.12 (vpk): Den summa pengar som.genomriksdagsbeslutet flyttas över från staten till kommunerna uppgår med nuvarandetakt då det gäller utbetalning av bostadsanpassningsbidrag tin omkring 30 milj.kr. Det har, som jag redan sagt, av en del borgerliga företrädaretagits till intäkt för att inte vilja ställa upp från kommunalt håll med depengar som behövs. Jag har icke sagt att några kommuner har fattat beslut medden innebörden, men när jag såg och hörde dessa signaler tyckte jag att det vartillräckligt för att slå larm och för att ta upp frågan här i kammaren. Detvore allvarligt och mycket bekynimersamt om så bara någon eller några enstakakommuner skulle handla på det här sättet mot kommuninvånare som behöver dettastöd. Det måste vara en rättighet för alla människor att få bo hemma i sininvanda miljö , oavsett var i landet man bor. En åtgärd sominnebär att man beträffande de viktiga anpassningsåtgärderna lägger kostnadernapå kommunerna kan försvåra en sådan inriktning. Därför tycker jag att det ärangeläget att ta upp frågan och varna för vad som kan hända. Överläggningenvar härmed avslutad. 4 § Svar på frågorna1987/88:165 och 174 om åtgärder mot vandaliseringen i har frågat mig om jag avser att vidta åtgärder föratt nedklottringen av skall kunna stoppas. har frågat mig om jag är beredd att ändra lagstiftningen så att debarn och ungdomar som ännu inte är straffmyndiga kan åläggas att återställa vadde vandaliserat genom klotter. Jag besvarar frågorna iett sammanhang. Låtmig först säga att jag är lika bekymrad som och denna speciella form av vandalisering. Den orsakar samhället ochallmänheten både kostnader och obehag. Klottretär ett ungdomsfenomen. Jag ser det därför som viktigt att i första handföräldrar men även andra vuxna tar till vara alla möjligheter att påverkaungdomarna och på så sätt stoppa klottervågen. Densom klottrar gör sig skyldig till åverkan eller skadegörelse. Han eller hon kandärför enligt vanliga regler straffas och bli skyldig att betala skadestånd.Även när den som klottrar är har polisen - efter en lagändring somgjordes - möjlighet att utreda brottet och omständigheternakring detta. Det kan behövas t. ex. för att klara ut om det finns behov avinsatser från sida. Närdet gäller skyldigheten att betala skadestånd vill jag säga att det här intefinns någon absolut åldersgräns. Även den som är kan således bliskadeståndsskyldig. Jag kan nämna att brottsförebyggande rådet hartillsatt en arbetsgrupp för att se efter om föräldrars och andravårdnadshavares ansvar för barns brottsliga handlingar bör utvidgas. Justitiedepartementethar lagt fram ett förslag som tar sikte på att förbättra möjligheternaatt ta i beslag och förverka bl. a. föremål som används vid klotter. ex. sprayfärger och tuschpennor. Enligt förslaget skall polisen alltså kunnata hand om sådana föremål, om någon påträffas med dem och man kan misstänka attde skall användas för klotter. Polisen skall också kunna kroppsvisitera enperson för att söka efter sådana föremål. Tankenmed detta förslag är alltså att ge polisen utvidgade möjligheter att förebyggabl. a. klotter. Efter remissbehandlingen är det min avsikt att så snart sommöjligt ta upp frågan om en proposition i ämnet. Anf.14 (): Jag ber att få tacka för svaret. Sedan jag ställde frågan har ocksåstatsrådet på ett förtjänstfullt sätt genom massmedia deklarerat sinuppfattning. Somstockholmare upplever jag den förstörelse som främst drabbattunnelbanan. Det är ytterst demoraliserande att se hur allmän egendomsystematiskt förstörs. Våra gemensarhma ägodelar måste värnas. Det kan på siktfå konsekvenser för hela samhällsmoralen om det accepteras att det allmänt ägdafår se ut hur som helst. Omåtgärder mot vandaliseringen i Om åtgärder mot vandaliseringen i är det ett underkännande av vårt samhällesambition att ge alla barn och ungdomar ett meningsfullt liv, om samma ungdomargång på gång utför denna förstörelse. Deras framtid sätts ju också på spel, omingen hjälper dem tin ett mer konstruktivt liv. Det undergräver också arbetsmoralen hos alla dem som isitt yrke drabbas av den upprepade förstörelsen. Att gång på gång träffa påsamma ungdomar i detta sammanhang kan knappast medföra att SL-personal, vakteroch poliser upplever sitt jobb som meningsfullt. En ytterligare fara med en alltför passiv hållning frånsamhällsorganens sida är att det bland allmänheten kan växa fram krav på myckethårda tag. Ropen om lag och ordning kan i värsta fall nå en sådan nivå att de isig utgör en fara för det demokratiska samhället. Jag hoppas därför på ytterligare åtgärder frånjustitieministerns sida. Men jag tror också att måste ageraaktivare och att det kan finnas anledning att i det sammanhanget se över lagenom vård av unga. 15ALF (): Jag ber att få tacka justifieministern för svaret. Jag hörde i TV att mår iha när hon serklottret i tunnelbanan. Det är säkerligen också så att många av klottrarna/arilla. De far illa för att de får växa upp utan normer, utan att någon sättergränser och utan att något händer när de överträder de gränser som de trorfinns, och när de traskat över och trampat ner dessa gränser tillräckligt oftalever de i gränslöst land. Jag är övertygad om att många, både klottrareoch andra vandaler, och också ungdomar som inte alls svinar ner, lider av denotrygghet och den vilsenhet det innebär att leva i gränslöst land. Klottret ärrop på kontakt, en het önskan att någon skall bry sig om en, lyssna på en ochge . Det rnärks väldigt väl, tycker jag, när radio och TV intervjuardessa barn och ungdomar - som ju för övrigt inte klottrar enbart itunnelbanevagnar utan även på husfasader och i skollokaler - att de saknarroder för sin tillvaro. Här ropas det efter normer och efik numera i alla hörn ochvrår, att barn och ungdomar måste få lära sig vad som är rätt och sant, orättoch osant - men när regering och riksdag ställs inför något så elementärt ochsjälvklart som frågan vem som skall bestämma eller varifrån det skall bestämmasvad man skall undervisa om som rätt och sant, då svajar och virrar i regel bådejustitieministrar och parlamentariker. Undra på att barn och ungdomar klottraroch beter sig oacceptabelt! Den verklighet som råder fordrar självfallet attmyndigheterna tar vandalerna i hampan. De måste få lära sig att göra rätt försig. Det handlar förstås också om att skona allmänhetens kassa och hålla bortajustitieministerns och alla andra medborgares illamående. Det är värdefulla upplysningar justitieministern ger,exempelvis om rätten att beslagta färgpennor och att även ungdomar och barnunder kan bli skadeståndsskyldiga. Jag vill ändå fråga justitieministern:Finns det juridiska möjligheter att låta 13-, 14- eller 15-åringen tvättarent och snygga upp efter sig? Jag instämmer i mycket av det som och . För väldigt många människor i som åker tunnelbana ochpendeltåg känns det som en förnedring att ständigt behöva mötas av klottret.Det är naturligtvis, precis som säger, också på det sättet attmånga av de barn som håller på och klottrar far mycket illa. Vad som i grundenkanske skulle behövas och som kanske skulle göra mest nytta är att bådeföräldrar och andra vuxna visar litet mer civilkurage. De måste våga ta itu meddetta och sätta gränser. Jag tror att barnen egentligen vin ha det så. Sedanskulle jag som ett direkt svar till vilja säga att man med denlagstiftning som finns inte har de möjhgheter som . Det gäller då t. ex. möjligheten att barn som inte är straffmyndigaav polis eller dömande myndighet skulle kunna åläggas att tvätta rent ener attstäda upp efter sig. Inom jusititedepartementet har det utarbetats enpromemoria med förslag som innebär att en polisman får möjligheter att direktpå platsen säga åt den lagöverträdare som är mellan 15 och 18 är gammal att haneller hon skall vara med och återställa det som han eller hon har förstört.Promemorian har remissbehandlats och den har mött allmänt stöd. Någon avremissinstanserna har också tagit upp just den fråga söm reser.Därför diskuteras den saken i departementet. Jag är inte beredd att taställning i frågan, eftersom jag inte har hunnit fundera tillräckligt mycketöver konsekvenserna. Låtmig sedan bara säga en sak: Tyvärr är det så, att man när man skall städa uppofta måste använda sig av mycket farliga ämnen. Barn får enligtarbetarskyddsstyrelsens föreskrifter inte handskas med sådana här ämnen. Detgör att man kanske måste fundera över andra sätt att få barnen att känna sittansvar när de har vållat skadegörelse. Omåtgärder mot vandaliseringen i 17 (): Jag ber att få tacka jusititeministern för dessa ytterligaresynpunkter. Jag förstår mycket väl att det kan vara svårt aft låta barn ge sigpå arbetsuppgifter som det behövs ett rejält kunnande för att klara av. Men jagtror att det är angeläget att barnen/ungdomarna i varje fall får vara med ochse hur pass krävande och arbetsamma uppgifter de har - i det här falletpersonalen på - som måste ta itu med rengöringsarbetet.