prot · GB0961 · 1987-12-31 00:00:00 — Aktieomsättningenökade lavinartat, ny skatt till trots, och kapitalismen i dess nyliberaliseradeanda frodades. De kraftiga reallöneförsämringar som inleddes med deborgerligas ekonomiska politik kom att fortsätta även med den tredje vägen,till en nivå där reallönerna sjönk med upp till en månadslön.En viss återhämtning har skett , men kvar står ändock en kraftigförsämring. Det var också tredje vägens politik som skulle sparaSverige ur det som kom att kallas kris. Regering och näringsliv formligentävlade om att skapa "krismedvetande" hos svenska folket.Devalveringar och åtstramningar som präglat borgaråren fortsatte.Budgetunderskottet började visserligen krympa. Man väntade på attindustriinvesteringarna skulle ta fart. Men vad värdet som hände? Jo, det blev av svångrem,som.från 1976 till 1986 kom att stå för en ofantlig omfördelning från arbetetill kapital, frän offentlig till privat sektor. Omkring 500 000 milj. kr.omfördelades -överfördes - från de arbetande genom reallönesänkningar tillindustriägare och andra redan besuttna. Den svenska bruttonationalprodukten,BNP, ökade bara med hälften mot vad som var fallet i jämförbara länder.Industriinvesteringarna ökade inte, i vart fall inte i , utan kom istället att öka utanför gränser så att de numera är större utomlandsän här hemma. utlandsberoende ökade, och anpassningspolitiken gentemotEG påbörjades. Detta för bl. a. med sig sämre säkerhetskontroll på en mängdimportvaror och krav på lägre säkerhetsnivåer i arbetsmiljön, för att ta någraexempel. Värdet på börsen kom att mer äntjugofaldigas, och trots förra årets nedgång är värdet fortfarande mer än 15 gångerhögre än . Ännu mer ökade omsättningen på börsen, till en75 gånger högre nivå . Börsraset stoppade denna enormaökning, men den är historiskt fortfarande helt unik. Nya spekulationsmarknaderinrättades, och började formligen snurra runt i optioner,terminskontrakt etc. Men det är knappast de arbetande som kunnat fillgodogörasig värdeökningarna. Det är de redan rika som skott sig, och en del nyrika hardykt upp. Ett nytt begrepp föddes, den s. k. finansvalpen, som åtminstone förtillfället verkar något mer dresserad än . Den tredje vägens politik skulle pressa inflationen, sadesdet. Det har i viss mån lyckats, men vår inflation är fortfarande hög iförhållande till omvärldens. En av de stora poängerna var ju att man skullesänka inflationen till i nivå med våra s. k. konkurrentländer. Under denna tidhar lönerna hållits igen i denna avsikt, men faktum är att det ärprishöjningarna som gått före löneökningarna, och inte tvärtom, somfinansministern gärna vill göra gällande. Vinsterna i industrin har aldrig ökat så kraftigt somunder . Förmögenhetsökningarna har spätt på spekulationen och varitkanske den främsta orsaken till inflationen. I detta läge går regeringen ut med krav på lönetak, ochfinansministern framhåller att reallönerna har ökat och att detmed det får vara nog. Inget om att reallönerna minskade kraftigt ochatt detta kan vara ett nog så stort problem, i vart fall för de drabbade. Det är enligt vpk:s mening nödvändigt med ett nyttekonomiskt tänkande i arbetarrörelsen för att den skall kunna återerövra sinhistoriska roll som bärare av ett samhälleligt alternativ till kapitalismen,till den privata maktkoncentrationen. För detta krävs att ekonomin förskjutsfrån en borgerligt privatiserande och förmögenhetskoncentrerande väg till enhelt ny väg med ökad satsning på offentlig nödvändig konsumtion och ökadereallöner för de arbetande. Grundenför en sådan omläggning kan i korthet uttryckas så här: - Bankernas ochstorföretagens maktmonopol måste brytas. - Resurserna isamhället måste omfördelas till de breda folklagrens förmån. - Mer resursertill offentlig sektor för vård, utbildning, social och kulturell utveckling. - En ny ekologisknärings- och teknologipolitik måste införas, och en utveckling som sprider maktoch motverkar elitism måste inledas. - Kortarearbetsdag för alla måste genomföras. - Vi måste få enregionalpolitik för arbete åt alla i hela landet, inte en som leder till enkoncentration till några av de större tätorterna. I den ekonomiskadebatten hör också i allra högsta grad frågan om utformningen av vårtskattesystem hemma. Den gäller hur fördelningen skall se ut men även och inteminst vad skattesystemet skall finansiera, I denna debatt har det också, främstfrån de borgerliga partierna och deras förbundna, diskuterats vilken omfattningskatterna totalt skall ha. Det har gällt hur stor skattekvoten - ellerskattetrycket, som de borgerliga föredrar att kalla det för att det skallklinga tillräckligt negativt - skall vara. Skattekvoten ärett trubbigt ochklumpigt instrument att mäta skatterna med. Det har även till sluterkänt i sin partimotion. Enligt finansplanen ligger nu skattekvoten på . Mendet är trots allt inte storleken på skattekvoten eller förändringar i den någraprocent hit eller dit som är viktigast, utan hur innehållet ser ut, varifrånskatterna kommer. Lika viktig är frågan vilka behov som skall täckas. För attalla skall ges lika möjligheter - och inte plånboken vara utslagsgivande - bra utbildning, en god sjuk- och hälsovård, barn- och äldreomsorg, en brabostad, rätten till jobb, kollektiva färdmedel som t. ex. järnvägar etc, krävsinkomster till samhället, och det är dessa behov som måste vara styrande förskatteuttagets storlek. Det nuvarande skattesystemet slår mycket hårdare motarbete än mot spekulation, kapital och förmögenheter. Produktionen är ocksåförhållandevis lågt beskattad. Detta är enligt vår mening oacceptabelt. Därförhar vi också lagt fram förslag om en radikal förändring av hela skattesystemet. Vi villflytta över en betydande del av skatten från arbete till produktion. spekulationoch större förmögenheter och ersätta huvudparten av de nuvarandekommunala inkomstskatterna med en skatt på produktionen. Detta skulle göra det möjligt att sänka skatten för demmed låga inkomster och mellaninkomster, dvs. normala löneinkomster för hel-eller deltidsarbetande. Högavlönade skulle enligt vårt förslag inte gynnas,såsom skett vid de skattereformer som genomförts under de senaste tiotalet år.Vid dessa skatteomläggningar är det de med låga och normala arbetsinkomster somfått betala för de högavlönades stora skattesänkningar. Det kallas med ett fintord för marginalskattesänkning och återkommer ständigt när en borgerligföreträdare talar skatter. Att införa en skatt på produktionen enligt vpk:s modellinnebär att skattebasen kan breddas och att miljöförstöring och slöseri mednaturresurser motverkas även i skattesystemet. Det måste bli olönsamt attfortsätta slösa med ändliga naturtillgångar och att förstöra miljön. Skattesystemet behöver också utformas så, att det återigenkan medverka till inkomstutjämning. Detta har i hög grad upphört i dagenssystem. Det beror pä de ökade ränteavdragen - underskottsavdragen - och på attden utjämnande delen av skatten, den progressiva statliga inkomstskatten,minskat enormt i förhållande till andra skatter. I mitten av 1970-taletutgjorde denna utjämnande skatt nära en tredjedel av alla skatter, medan den nuberäknas utgöra bara en åttondel. Det sistnämnda är bl. a. en effekt av s. k.marginalskattesänkningar och inflationsskyddade skatteskalor. Med ytterligaremarginalskattesänkningar, som de borgerliga återkommer med förslag om även iår, skulle utjämningen nästan helt försvinna. De med riktigt höga inkomsterskulle inte betala mer i skatt i procent räknat än en deltidsarbetandelokalvårdare, ett deltidsarbetande sjukvårdsbiträde eller annan lågavlönad. Detär en skattepolitik som vpk anser helt oacceptabel. partiledare sade attmoderaterna inte vill ersätta marginalskattesänkningar med höjningar av andraskatter. Det skulle enligt Bildt drabba låginkomsttagarna. Det är självklart -om man sänkte skatten för höginkomsttagare skulle det med nödvändighet bliövriga som fick betala, om det skulle finansieras med en skatteökning. 1stället väljer att rusta ned tryggheten och bildligt talat slängaut de fattiga på gatan. Man kallar det för ökad välfärd genom sänkta skatter. Folkpartiledaren sade att folkpartietsmarginalskattereform ger en minskning på . Det är riktigt. Mendet gäller inte lågavlönade och merparten av pensionärerna. De som behöver bästblir utan - de får i stället skattehöjningar. En sådan skattepolitik kan inte vpk acceptera utanföreslår i stället att marginalskatten höjs för dem med höga inkomster ochsänks-med som mest . för kommande år-för dem med normala löneinkomsteroch lägre. Detta gäller även pensionärerna. Det är ett förslag som medverkartill att stärka dessa gruppers köpkraft. Det är sannolikt också enköpkraftsökning som till större delen går till annat än importeradekapitalvaror. Vpk föreslår också att matmomsen slopas. Vi hälsar medtillfredsställelse att även äntligen kommit underfund med attdetta är ett rättvist, möjligt och riktigt förslag. För pensionärer med låg eller ingen ATP får kombinationenav kommunala bostadstillägg och de s.k. extra avdragen orimliga konsekvenser.När pensionen ökar uppstår i vissa fall rent negativa effekter. I stället förmer pengar efter skatt och bostadstillägg blir det mindre. Vpk har redantidigare uppmärksammat detta och har i inkomstskatteutredningen föreslagitförändringar. Men det räcker inte. Vi kan inte vänta tills skatteutredningenär klar; detta behöver åtgärdas . Ränteavdragen - eller underskottsavdragen, som är denrätta benämningen - har också ökat kraftigt. Från att hauppgått till drygt 7 miljarder beräknas de bli 50 miljarderkronor. Det är en kraffig ökning, som till stor del beror på ökade villa- ochegnahemspriser; Vpk föreslår att ränteavdragen slopas och att lån för egnahem, bostadsrätter och fritidshus kompenseras genom ett nytt låneinstitut meden i princip halverad ränta - detta under förutsättning att det inte är tal omlyxboende. Boendekostnaden skulle härigenom bli oförändrad i alla normalfall.Reformen skulle också medföra en förenkling av skattesystemet och ävenmedverka till ökat sparande. Vi har också föreslagit en skärpning av skatten på aktie-och värdepappershandeln. Det anser vi är ett av de områden som slipperalltför lindrigt undan. Grundlinjerna i kommunisternasskattepolitik är alltså minskade bördor för lönearbetare, barnfamiljer ochpensionärer - ökat skatteuttag från stora inkomster och förmögenheter, bolags-och spekulationsvinster. Vpk verkar för en rättvis fördelning av skatterna medskatt efter bärkraft. Bilden av ekonomi 1987 präglades, kanman säga, av styrka och balans. Vi hade en tillväxt av totalproduktionen på 2,. Investeringarna ökade med . Särskilt glädjande var att industriinvesteringarnaväxte . Sysselsättningen ökade med nära 40 000, och arbetslösheten gickned,. Budgetunderskottet kunde sänkas till motsvarande avbruttonationalprodukten, drygtlO miljarder. i följd låginflationen på , och därmed var i det närmaste nere på genomsnittetför industriländerna. Man kan ställa frågan: Betyder detta att vi nu är på vägatt nå målet, som är full sysselsättning och låg inflation? I själva verket gick det en smula för fort . Det varinte bara investeringarna som växte kraffigt. Det gjorde också konsumtionen,som ökade . Orsaken var att reallönerna växte med menockså att sparandet minskade ytterligare i . Det skedde inte genom atthushållen minskade sina finansiella tillgångar - tvärtom ökade man sittsparande på det sättet, men man ökade ännu mer sin skuldsättning. Den nedgång av husHållssparandet som har ägt rum i Sverigebeskriver de borgerliga partierna som något unikt för . Det skulle varaunikt därför att vi har sä väldigt höga skatter. Huvudnumret i Tobissonsanförande var ju att det är bara genom skattesänkningar som man kan få tillstånd ett större hushållssparande. Jag vill då upplysa herrarna - och ävenandra som är intresserade - om att hushållssparandet har sjunkiti en rad länder: iLISA, i , i , för att ta några exempel. ' Jag tycker att är ett särskilt intressant fall. Därgenomfördes en stor skattesänkning 1984. Marginalskatterna sänktes till nivåersom inte ens vågar drömma om. Men vad hände med hushållssparandeti förenta stater? efter den stora skattesänkningen 1984 harhushållens sparkvot sjunkit från till , dvs. Förklara det, ! Hur går det till att man sänkermarginalskatterna så kraftigt, och så halveras hushållssparandet? Men det finns ett vidare perspektiv på problemet rned vårtsparande. Vi fick överta en ekonomi som faktiskt var ganskarutten. Vi hade inte bara stora underskott, dvs. ett negativt sparande förlandet i dess helhet. Vi hade också kraftigt eftersatta investeringar. Deborgerliga hade lyckats med konststycket att minska både det privata sparandetoch det offentliga sparandet-sannerligen en bedrift, men det hade man lyckatsmed. Eftersom både det offentliga och det privata sparandet hade sjunkit såkraftigt ställdes vi inför uppgiften att skapa sparande för att klara deeftersatta investeringarna och att ytterligare öka sparandet så att underskotteni ekonomin kunde minska. Det har skett framför allt genom en förbättring av detoffentliga sparandet. vill såvitt jag förstår i varje fall en politik som gör att det offentliga sparandet minskar. Den offentligasektorn skall inte ha något sparande, fru talman, utan det skall enbartförekomma i den privata sektorn. Det här är precis vad ni gjorde förra gången,dä ni drog ned det offentliga sparandet utan ätt fä någon effekt på detprivata. Därför vill jag allvarligt råda och andra att inte prövadet receptet, om ni nu skulle få en chans. Låt mig tillägga att det faktiskt aldrig någonsin tidigarei vår ekonomiska historia har varit så gynnsamt att spara som . Så högarealräntor efter skatt som vi har har det i varje fall inte funnits påmycket . Varje individ över 16 är kan skattefritt spara minst 60 000 kr.om året. Därutöver kan han eller hon tillgodogöra sig ytterligare en skattefriavkastning på . Det går således att spara . utan attbehöva betala skatt på avkastningen. Problemetär att de svenska hushållen föredrar att lånaännu mer. Ett av de värsta anslagen mot sparandet i vill moderaternaåstadkomrha genom att återinföra den fulla avdragsrätten för räntekostnaderna. ökar bostadsbyggandet igen, och därför kommer ocksåsparandet från den sektorn att öka. Gäller det bara villkoren för sparandet har vi kommit mycket långt, men problemet är alltså att människor lånar så mycket. - - , , I växte ändå efterfrågan snabbare än kapaciteterii fjol. Resultatet blev en överansträngning av de ekonomiska resurserna, vifick en ökad import, och vi har klara tendenser till underskott i vårbytesbalans. Oppositionen säger att regeringen skulle ha gjort något. Ja, menvad hände med regeringens förslag till en viss åtstramning, ett förslag som vilade fram ? De borgerliga partierna sade nej till alltihop. I fjolhostas sysslade oppositionen samfällt med att kräva sänkta skatter och ökadeutgifter. Om er politik hade förts hade vi haft en ännu mer överhettadekonomi med större underskott i bytesbalansen än vi har . förväntade vi oss att tillväxten av både denprivata konsumtionen och investeringarna skulle dämpas efter de senaste årenskraftiga uppgång. Vad gäller konsumtionen förutsätter det att trenden för dennominella inkomstökningen i kronor räknat bryts. Får vi en fortsatt kraftiguppgång av realinkomsterna, då torde köpfesten fortsätta. I finansplanen har vi utgått frän en genomsnittlig ökningav timlönerna . Under den förutsättningen får vi fortsatt hyggligtillväxt om än något lägre än . Dessutom kan sysselsättningen fortsättaatt öka och arbetslösheten fortsätta att sjunka. Jag vill tillägga att svenskafolkets realinkomster ändå kommer att öka 1988. Fler människor kominer att hajobb, de kommer att arbeta fler timmar, och somliga kommer att övergå fråndeltids- till heltidsarbete, något som också har skett i stor utsträckningunder senare år. Pensionärskollektivets realinkomster stiger kraftigt framförallt till följd av att antalet pensionärerökar. Sjukförsäkringsreformen höjerinkomsterna för en stor grupp löntagare, nämligen LO:s privatanställda medlemmar,med sammanlagt . Det är en omständighet som jag tyckerborde beaktas också i avtalssainmanhang. Det finns emellertid en varningssignal, nämligen att vikan få ett underskott i bytesbalansen. Frågan är dä om det uppkommer ett behovav åtstramning i svensk ekonomi. Såvitt jag förstår gör oppositionen inte denbedömningen. Skulle den ha gjort det hade den lagt fram ett annat förslag.Skulle vi ha försökt strama åt, då hade det utan tvivel handlat om en attackmot den fulla sysselsättningen för att nå resultat. Vår linje är att hålla fastvid det övergripande målet för den ekonomiska politiken, nämligen full sysselsättning.Vi är mycket nära det målet. Den avgörande frågan, nämligen om det går att förena fullsysselsättning med läg inflation, kan få sitt svar. Observera attuppgiften för är att med i det närmaste full sysselsättning nå sammalåga inflation som de länder där arbetslösheten är 10 eller ända upp till 15 %.Det är viktigt att inse att frågan om inflationens storlek - om vi har fullsysselsättning - i första hand avgörs i arbetsmarknadens löneförhandlingar ochlönesättning. Det har gjorts en rad studier av både fackliga ekonomer och andrasom visar lönekostnadernas helt dominerande betydelse för prisutvecklingen. Innebörden av detta är otvivelaktigt att en stor makt ochett stort ansvar har lagts i arbetsmarknadsparternas händer. Man kan säga attinflationsbomben ligger i deras händer. De kan låta den brisera, men de kanockså desarmera den. tror jag nästan alla inser att den bästa och minstkostsamma metoden att bevara styrkan i svensk ekonomi och därmed den fullasysselsättningen är att dämpa den nominella inkomstutvecklingen. Det ger ossbåde lägre inflation, bevarad konkurrenskraft och chans till framtidaförbättringar av levnadsstandarden genom fortsatt produktionsökning. Över dessa sakernas tillstånd larmar nu oppositionenhögljutt. Man anklagar regeringen för passivitet och för att den demonstrerarsin maktlöshet visavi arbetsmarknadens grepp över löne- och prisbildningen. Jag vill särskilt till , som i sittanförande ganska länge uppehöll sig vid frågan om avtalsrörelsen, säga att detär grundlöst att hävda attregeringen har varit fullständigt passiv inför avtalsrörelsen. Vi harneutraliserat den höjning av arbetsgivaravgiften som beslöt i fjolvåras. Vi har vidare lagt en löneutgiftsram för den statliga sektorn, och fördet har vi såvitt jag förstår stöd från de borgerliga partierna. Vi har justeratskatteskalan , innebärande en sänkning av inkomstskatterna med över 4miljarder kronor. vill och ha ytterligare sänktamarginalskatter. Till att börja med tror jag inte att det går att göra något åtsituationen 1988, men låt oss ändå anta att det vore möjligt. Det skulle betydaatt skattesänkningar bidrog till att öka konsumtionen liksom att ökaunderskottet i bytesbalansen samt dessutom öka trycket på kostnader och priser. En annan sak är med vem man skall försöka finna en lösningpå frågan om skatter kontra löner. finns det inga centrala parter attdiskutera med. Den konflikt som uppehöll sig vid handlarsåvittjag förstår framför allt om det lokala inflytandet över lönebildningen. Hur manskall kunna lösa upp den konflikten genom sänkta marginalskatter måste jag i såfall få förklarat för mig. Dessutom har vi erfarenheter från det förflutna. BengtWesterberg och , firma , skrev år 1983i Ekonomisk Debatt om erfarenheterna av den borgerliga regeringens ingripandei avtalsrörelsen . Så här skrev de bl. a.: Regeringen försökte förmålöntagarorganisationerna att acceptera ett lågt avtal genom att erbjuda ettåtgärdspaket med bl. a. skattelättnader. Löntagarna tillgodogjorde sig snabbtkonsumtionen men krävde dessutom lönelyft som i ett internationellt perspektivvar orimligt stora. Det blev både kostsamma regeringsåtgärder och ett dyrtavtal. Den viktigaste lärdomen för regeringen var att det är snart sagtomöjligt att sä att säga köpa låga avtal. Jag måste fråga varför han nurekommenderar en metod som hans egen partiledare sedankonstaterade var ett komplett fiasko. Det är möjligt att det faktum att det ärvalår i är som gör att han återvänder till sådant. Hur vill då den borgerliga oppositionen visa sinaktivitet? Ja, man har lagt en lång rad förslag i sina s. k. budgetalternativ,men först och främst visar de att man drar åt väldigt olika häll. Denekonomiska politik som skulle bli resultatet, om ni försökte baka ihop de härolika alternativen, leder så uppenbart till samma slags kaos som drabbadelandet 1976-1982 att ni själva borde bli skrämda när ni ser resultaten av eraolika mödor. Alla lockar ni väljarna med skattesänkningar. De är visserligenolika stora, går till olika grupper och utformas med olika metoder, men de ärskattesänkningar. Sedan har ni en rad ganska osammanhängande utgiftskrav.Moderaterna vill höja försvarskostnaderna med 1 700 miljoner, och man vill ha flerpoliser för några hundra miljoner. vill fördubbla u-hjälpen för 10miljarder och höja barnbidragen för över en miljard. har en lång rad avkostnadskrävande utgifter: avgiftsfria året i sjukvården tar en halv miljard,ökade väginvesteringar tar en halv miljard och höjda skatteutjämningsbidragtill kommunerna en miljard. Skolan och högskolan skall få ytterligare 2,5miljarder. Allt detta skall ställas mot bakgrunden av att det ni framför alltgår Ut och talar om är att en borgerlig regering innebär skattesänkning. Jag tror att det kommer att gå som det gick förra gångenoch som - ornigen - har beskrivit på ett mycket lättbegripligtsätt. Budgetpolitiken i de borgerliga regeringarna fördes enligt metoden: Omjag får mina skattesänkningar, får du dina utgiftsökningar. Så kommer det attgå till, om . ni skulle försöka.sno ihop det här én gång till. Det är också uppenbart att om det ändå finns någonting somförenar, så är det att ni vill släppa loss ännu mer efterfrågan, driva upp denprivata konsumtionen ännu mer, låta köpfesten rusa vidare. Skattesänkningar,det omskrutna vårdnadsbidi;aget, utdelningen av löntagarfondernas pengar-alltpekar i den riktningen. Och besparingarna görs tyvärr pä den importsnålaoffentliga konsumtionen. Ur stabiliséringssynpunkt tycker jag inte att det ärförnuftigt att låta svenska folket, höja sin materiella levnadsstandard förpengar som ni skall låna upp utomlands som ni drar ner på de områdendär det är allmänt omvittnat att det råder brister, problem och behov.Hörde vi inte representant här mycket vältaligt beskriva-eländet isjukvården och de handikappades problem? Men hela inriktningen av erbudgetpolitik - där naturligtvis är värst - är att det är pä deområdena ni skall skära ner för att med lånade pengar driva upp den privatakonsumtionen. Min slutsats är alltså att det inte kan vara genombudgetpolitikens allmänna inriktning som borgerlig politik skulle kunna bidra till ökad stabilitet och lägre inflation. I stället driver man egentligen en enda tes - framför allt är det och som gör det - nämligen att man skall sänka marginalskatterna. Vi har justerat skatteskalan sä - det kostadedrygt 4 miljarder, som jag sade - att det reala skatteuttaget blir oförändratså länge inkomst- och prisstegringen begränsas till . Jag tycker att det ären mycket konsekvent anpassning av skatterna till den kostnads- ochprisstegring som uppenbarligen också denna riksdag önskar sig, dvs. Jag undrar: Vad har ni för anledning att anpassa skattesystemet till eninflationstakt som är högre än vad alla är ense om att samhällsekonomin tål? Vi har utsatts för myckethård kritik för att vi inte har velat helt inflationsanpassa skatteskalorna.Den har framför allt tagit sig uttrycket att man har attackerat oss för att vihar förfuskat skattereform. Avtalsbrott, har och folkpartiethävdat. Jag fick se en artikel av - det här ärtredje gången jag citerar honom; det håller på att bli en dålig vana - i.Affärsvärlden , där han visserligen skriver att reformeninte blev riktigt vad man tänkte sig men också menar att den innebar attmarginalskatterna sänktes kraftigt för flertalet heltidsarbetande och att reformeni stort sett genomfördes.