prot · GB0994 · 1987-12-31 00:00:00 — Någraekonomiska skäl kan inte gärna finnas bakom maximeringen, eftersom metadon,till skillnad från den narkotika som det ersätter, är utomordentligt billigt. Vad är då anledningen? Jag skall be att få läsa upp en bitav en insändare i i förrgår, och jag vill be utskottets talesman , som finns ikammaren, om en kommentar. Så här skriver insändarskribenten: "Det finns inget som gör mer ont än när man harlyckats bygga upp en tillvaro och trygghet och sedan faller tillbaka i missbrukoch raserar allt man byggt upp. Jag orkar inte mera. har jagförsökt få metadon. Jag ser det som enda möjlighet för mig att överleva. Jaghar ringt till . Det är det enda ställe där detar in missbrukare för metadonbehandling. De har åtta platser och vi är 300 stycken som står i kö.Jag har med föga resultat försökt att få hjälp till metadon från flera olikainstanser. Jag/vi är inte värda vatten. Det känns så. Vad ska jag göra? Jag orkar inte vänta ett halvt till ettår innan jag kan få hjälp. Då är jag också död. Jag klarar mig inte urmissbruket. Jag måste få hjälp. Jag skulle vilja be utskottetstalesman att ge en kommentar till den här insändaren. Vad majoriteten nugenomdriver är att vi fortsätter att begränsa antalet platser förmetadonbehandling. Vi lämnar då personer som är i en sådan här belägenhet isamma hopplösa situation som de nu befinner sig i. En av de viktigaste metoderna att finnaHIV-infekterade och därmed stävja smittans vidare spridning ärkontaktspårningen. Det finns inga säkra uppgifter om hur väl dennakontaktspårning fungerar, men det mesta tyder på att väldigt mycket återståratt göra och att den modell som har använts, dvs. fromma förmaningartill de behandlande läkarna, har gett mycket svaga resultat. I reservation 7föreslår att nu skall uttala sig för en ordentliguppryckning av kontaktspårningen, en uppryckning som självfallet kräver en heldel ekonomiska resurser. Majoriteten säger på denna punkt att det "finnsanledning att anta att syftet med motionerna kommer att tillgodoses i detfortsatta arbetet mot AIDS och HIV" och avstyrker på den grundenmotionerna. ber jag att få fråga utskottets talesman: På vilkagrunder förutsätter majoriteten att en sådan uppryckning kommer till stånd? Omtidigare fromma uppmaningar från sida inte har gett något synbartresultat, vad är det då som säger att det nu plötsligt skulle bli enkraftsamling utan att man gör något ordentligt? Jag är tacksam för ett svaräven på den frågan. I folkpartimotionen föreslås vidare att en speciell"lex HIV" skall utarbetas. Ju mer vi rådbråkar smittskyddslagen,desto tydligare blir det faktiskt att alla epidemier inte kan rymmas undersamma tak. Jag utesluter för min del inte att har rätt när hanhäromdagen i hävdade att det var ett misstag att föra in HIV undersmittskyddslagen, men den viktigaste frågan är naturligtvis den framåtsyftande:hur skall vi konstruera lagen framöver? Eftersom regeringen lär vara islutfasen med arbetet på en ny smittskyddslag har vi avstått från att i dettasammanhang följa upp partimotionens yrkande om en lagöversyn och återkommer istället till den frågan när propositionen väl är framlagd. Allra sist vill jag notera en punkt där utskottet i fullenighet avviker från propositionen - det gäller anslagen tillstorstadsregionerna. Vi slår här fast A tgärder mot aids att kampenmot HIV är en nationell angelägenhet och ätt ett effektivt Pröt' 1987/88:94smittskyddsarbete i storstadsregionerna gagnar hela landet. Därför vore det 6april 1988 orimligt att klippa av statsbidragen på det sätt somregeringen föreslår i propositionen. Herr talman, jag ber att få yrkabifall till reservationerna 1,2,3, 5,' 7 och 9 och i övrigt till utskottetshemställan. 6ROSA ÖSTH (c): Det är endast under en som vihar haft kännedom om HIV och aids. Ändå känns det ibland som om vi har brottatsmed de här problemen mycket . Vi har hunnit med att uppleva många faser imänniskors inställning till smittan, och vi har kunnat iaktta hur reaktionernahar varierat från tid till annan alltifrån att den första överrumplandeupptäckten gjordes av att personer i insjuknat i aids. Där har funnitsosäkerhet, en stigande fruktan med åtföljande krav på radikala åtgärder, enökande kunskap och emellanåt, , en viss mättnad på information. Den moderna medicinska forskningen har lyckatskartlägga viktiga fakta om sjukdomen. Vi har fått ökade kunskaper om virusetsspridningsvägar och om hur smittan påverkar människan. vet vi att HIVsprids genom sexuella kontakter, genom blod och blodprodukter och från smittadegravida kvinnor till . Därutöver har inga spridningsvägar kunnat påvisas.Detta är en helt grundläggande kunskap om sjukdomen. Att sprida vetskapenvidare om hur smittan överförs och inte minst om hur den inte överförs måstevara utgångspunkten för all informationsverksamhet. Jag tror att många människor vet ganska mycket omHIV och aids. Men det ger oss ingen anledning att slå oss till ro när detgäller informationsinsatser. Förmodligen har vi den svåraste delen framföross. Eftersom den medicinska vetenskapen ännu inte fått fram något verksamtmedel för att stoppa sjukdomen, och eftersom vi inte heller kan räkna med attdet sker ; kommer antalet smittade och sjuka att öka ivårt samhälle . Det betyder att allt flei" i sinomgivning, i arbetslivet, i umgängeskretsen och i skolan, kommer att möta människorsom är smittade. Det är då påfrestningarna på relationer människor emellan kanbli stora om inte kunskapen, eller jag kanske hellre skall säga insikten,finns. Den värsta utveckling vi kan befara är att vi får ettsamhälle där människor blir utstötta och isolerade. Vi kan ana frågeställningarsom kommer att bli allt vanligare. Hur skall vi ta om hand smittade barn; skallde få vara på dagis för deras egen skull eller, för kamraternas skull, inte?Hur bemöter vi en smittad arbetskamrat? Det är naturligtvis viktigt att vi inte slentrianmässigtmatar människor med information, utan att insatserna anpassas efterde behov som finns på olika områden. Det allra största behovet framöver kommerförmodligen att vara att det ges möjlighet till samtal och information i mindregrupper, studiecirklar och liknande. I det arbetet kan vi ha stor hjälp avfolkrörelser, fackliga organisationer, studieförbund m.fl. Det är viktigt attde här organisationerna kan få fortlöpande ekonomiskt stöd för sin verksamhet. A tgärder mot aids I kommittémotion om HIV har vi särskilt berörtfrågan om skolans samlevnadsundervisning. Skolan har en viktig funktion när detgäller att ge barn och ungdomar insikter som ökar deras förståelse för andramänniskor. Den samlevnadsundervisning som bedrivits har varit lyckosam så tillvida att man kunnat konstatera ett sjunkande antal graviditeter och aborter itonårsgruppen. Förekomsten av HIV och även andra könssjukdomar ställer ökadekrav på undervisningen. Att få till stånd en attitydförändring som åtföljs av ettsäkrare beteende bland ungdomarna är nödvändigt för att förhindrasmittspridning. Från SÖ:s sida har man påtalat att skolans resurser för attgenomföra en bra ' samlevnadsundervisning är helt otillräckliga. Det behövs bl.a. möjlighet att fortbilda och utbilda personal för det här ändamålet. Det härär naturligtvis allvarligt, och vi har därför från sidaföreslagit att 25 milj. kr. avsätts särskilt för detta. Den fråga som berörs mest i den allmänna debatten ärtestverksamheten. Då och då har det ställts krav på en allmän och obligatorisktest. Det finns emellertid politisk enighet om att all testning skall varafrivillig, men att den successivt skall byggas ut och rutinmässigt erbjudasfler grupper. 1 centerparfiet anser vi att det bör bli naturligt attett Hl V-prov tas i samband med sjukvårdsbesök. I vissa undantagsfall finns det emellertid skäl att motnågons vilja utföra HIV-test. Det gäller fall där någon är skäligen misstänktför sexuellt övergrepp eller annat övergrepp och där det finns anledning atttro att smitta kan ha överförts. Det upplevs som synnerligen anstötligt att denhär typen av testning med nuvarande lagstiftning inte anses vara möjlig. För att begränsa smittspridningen är det också nödvändigtmed en effektiv smittspårning. De bästa förutsättningarna för en sådan finnsnär det skapas en förtroendefull kontakt mellan den smittade patienten och denbehandlande läkaren. I en del fall skall också smittskyddsläkaren, som har detövergripande ansvaret i sammanhanget, kopplas in. Det har tyvärr kommit framalltför många uppgifter som tyder på att denna senare del inte fungerar på etttillfredsställande sätt. Vi har därför från krävt att smittskyddsläkarensställning måste stärkas. förväntar sig utskottet emellertid att det kravetskall komma att bli tillgodosett i ett kommande lagförslag. Det är minförhoppning att det lagförslaget inte blir fördröjt alltför mycket utan att detkan komma inom rimlig tid. Jag hoppas att vi kan få ett besked avsocialministern här . Intravenöst injicerande missbrukare är en grupp som löperstora risker att smittas med HIV. Spridningen av HIV har, främst blandheroinmissbrukare, varit omfattande men förefaller att glädjande nog haavtagit.. Samhällets vårdresurser för missbrukare är otillräckliga. Fortfarandeär det inte ovanligt att en missbrukare som begär vård vägras sådan. Det saknasplatser såväl för akut- och eftervård som för vård enligt LVM. Vi har fråncenterpartiet med skärpa framhållit att arbetet med att få fram dessavårdresurser måste bedrivas intensivt. Enligt tidigare riksdagsbeslut harregeringen getts ett samordnings- och ledningsansvar i det här sammanhanget. Viär medvetna om att detta inte är ett lätt arbete och att det inte enbarthandlar om pengar. Det kan ändå finnas anlednjng att betona att brist på pengarinte får vara anledningtill att inte bygga upp nödvändiga resurser. Jag hoppas att vi kan få PrOt.1987/88:94 en rapport från socialministern också om hur det ser ut i fråga omdetta arbete. En grupp som - det är alla överens om - kan bidra till attsprida smittan på heterosexuell väg är de prostituerade, som i många fall ärsmittade. Vi har i vår kommittémotion från begärt att man prövarfrågan om en kriminalisering av de prostituerades kunder. Den frågan behandlasi justitieutskottet, men den hör i mycket hög grad ihop med aidsdebatten, ochjag måste säga att jag är förvånad över att passiviteten från de socialtansvariga år så stor i det här sammanhanget, eftersom man haft så föga framgångi det arbete som har bedrivits. framöver kommer vi att få räkna med attHIV-smittade och aidssjuka personer kommer att ställa högst avsevärda anspråkpå sjukvårdsresurserna. Mot bakgrund av att vi har en sjukvårdskrisinser man att vi snabbt kan komma att få verkligt stora problem, om det intesker en mycket medveten planering och en kraftfull satsning på att bygga uppresurserna. riksdagsbeslut angående inriktningen av detaidsbekämpande arbetet går ut på att vården av HIV-smittade och aidssjuka skallorganiseras som en del i kommunernas socialtjänst och landstingens ordinarievårdande verksamhet. Det är säkerligen en riktig huvudprincip. I det dagligaarbetet med HIV- och aidspatienter upplever dock personalen att det finns storabrister. Behovet av ett varsamt omhändertagande är ofta större än för andrapatientgrupper, inte minst därför att många smittade beskriver sin tillvaro somensam och att de är utestängda från vanlig mänsklig gemenskap. Det finns skälatt noga överväga möjligheterna att avdela vård- och omhändertaganderesurserför denna patientgrupp. Detta är en fråga som är aktuell också i samband medhemsjukvård. Även aidssjuka skall givetvis ha rätt att så långt som möjligtvårdas i hemmet, men om vi skall klara det krävs fortbildningsinsatser för bådehemtjänstpersonal och den sjukvårdande personalen. Från sida har vi i ett särskilt yttrande tagitupp frågan om friskvårdsprogram för HIV-smittade. Det anses, dess bättre, attdet finns goda möjligheter att förlänga den relativt symptomfria tiden, om densmittade har en sund livsföring. Bruk av alkohol, rökning liksom en felaktigoch ofullständig kost påverkar hälsotillståndet i negativ riktning. Mångagånger kan det dock vara svårt för en människa att lägga om sin livsföring. Honbehöver därför ett kontinuerligt stöd från särskilt kunnig personal, som kan geråd och uppmuntran. Vi anser att sjukvårdshuvudmännen bör utarbeta särskildafriskvårdsprogram för HIV-smittade. Det skall handla om stödinsatser somkostråd, rökavvänjning, möjligheter till motion m. m. Vi har också i ett särskilt yttrande tagit upp frågan omett särskilt aidscentrum, som vi för vår del kallat för dispensärverksamhet. Vi tror att såväl de drabbade och sjukvården som hela samhället skulle tjäna på att erfarenheterna från kampen mot tbc togs fill vara. Det förebyggande arbetet, smittspårning och vårdande insatser för de människor som drabbades av tbc organiserades på ett särskilt sätt. Samhället byggde upp en dispensärverk samhet, där specialistutbildad personal hade ett totalt omhändertagandean- 15 Prot.1987/88:94 svar för patienternas vård. Därutöver hade denna personal tilluppgift att sprida information till allmänhetenom sjukdomen och att organisera ~; \ friskvårdsinsatser. En liknande verksamhet anser vi börkunna prövas också i * arbetet med att bekämpa aids. Jag har i mitt anförande inte haft ambitionenatt beröra alla de frågor som är viktiga i kampen mot HIV och aids, men jagvill understryka att vi för att bli framgångsrika kommer att behöva användamånga vägar -både gamla, välkända och nya, oprövade. Till slut vill jagunderstryka att vi från anser det angeläget att vi framöverliksom kan få en så bred och stor enighet mellan partierna som möjligti det här arbetet. Jag ber att få yrka bifall till reservationerna 1, 5, 9och 11 samt i övrigt till utskottets hemställan. Under detta anförande övertogtredje vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 7 MARGÖ (vpk): I har HIV och aids hittillskoncentrerats till s. k. riskgrupper; homo- och bisexuella, intravenöstinjicerande narkomaner och människor som fått blodtransfusioner. Men i takt medatt sjukdomen sprids kommer sannolikt bredare grupper att drabbas. Redan i dagförekommer heterosexuell smitta, och sjukdomen har spridits till ungdomarutanför de traditionella riskgrupperna. Aids är både en social och en medicinsk sjukdom. Det märksnär man studerar problemet globalt. De som drabbas hårdast är grupper som ocksådrabbas av utslagning, utstötning och fattigdom. Det är bland utstötta gruppersom den snabbaste smittspridningen och det allvarligaste sjukdomsförloppetäger rum. Folksjukdomar måste i första hand bekämpas genomförebyggande åtgärder. Det gäller i all synnerhet en sjukdom som aids, somåtminstone visat sig vara obotlig. Det förebyggande arbetet måste utgåfrån den sociala situation som råder där sjukdomen sprids och de förhållandensom de smittade lever under. Om man propagerar för ändrade livsmönster, måstedessa vara trovärdiga och möjliga att uppnå. Informationsinsatser har störsteffekt om de sker i samarbete med de grupper som berörs. Samarbetet med RFSL,, i syfte att förbättra dehomosexuellas situation i samhället är oerhört viktigt. Det är också viktigtmed stöd till organisationer typ Noaks ark, som arbetar för att minska deHIV-smittades utstötthet och för saklig upplysning och socialt stöd. En effektiv narkotikapolitik är av betydelse för attförsvåra smittspridning en. Narkotikapolitiken måste syfta till att försvåra nyrekrytering av missbru kare, till drogfrihet och rehabilitering för dem som är drogberoende. En restriktiv narkotikapolitik skyddar både mot narkotikamissbruk och mot aids. Utdelning av fria sprutor och metadonbehandling får bara ske i undantagsfall. saknas en samlad bedömning av erfarenheterna av utdelning av sprutor utomlands, och i vårt eget land kan vi inte peka på några som helst undersökningar som visar att en sådan åtgärd verkligen skulle ha 16 någon effekt på smittspridningen. Narkomanvården måste byggas ut och förbättras. Vårdenmåste ha ett sammanhållet huvudmannaskap, I däg händer det att landsting ochkommuner drar åt helt olika håll. Aids är framför allt en storstadssjukdom. Av allaHIV-smittade och aids-sjuka bor två tredjedelar i . Hälso- ochsjukvården i tvingas därför att ta huvudansvaret för den nyasituation som uppstått genom hotet från aids. Det som händer i äravgörande för hur snabbt smittspridningen i landet kommer att ske. Förra åretkostade vården av HIV-smittade och aids-sjuka omkring 120 milj. kr. Och det är oerhört viktigt att den vården får bedrivas medtillräckliga ekonomiska resurser. Det vore djupt olyckligt om aids-vården pågrund av bristfälliga resurser skulle komma att ställas i motsättning till denövriga sjukvården. Då finns det påtagliga risker för en ökande stigmatiseringav de smittade. Oavsett koncentrationen till vissa områden, och det faktum attsjukvårdshuvudmännen enligt lagstiftningen bär huvudansvaret för att erbjuda vård,så är bekämpandet av HIV och aids ett nationellt intresse, vilket ocksåfastslagits av utskottet. Därför måste staten ta på sig ett störrekostnadsansvar än för den förebyggande verksamheten, och även för vården. I bedrivs aidsvård på Roslagstullssjukhus - ett sjukhus som har nedläggningshotet hängande över sig. Tack och lovhar det skjutits upp litet på grund av byggstoppet ute i , mennedläggningshotet finns. Jag vill uppmana övriga partier här i atttänka om när det gäller . Uppmana era partikolleger ilandstinget att riva upp beslutet om att lägga ned ! Det ärväsentligt att får finnas kvar och rustas upp. Den planeradeöverflyttningen av vården till skulle både ge sämre lokaleroch hota den personal på som har hög kompetens inom sitt område.När jag säger hota, menar jag att en sådan här överflyttning innebär stor riskför att personalen skingras. Läkarna följer säkerligen med. Men det finns ettoerhört stort kunnande även hos den övriga personalen, och vid en överflyttningkommer den personalen att skingras. Och vi har verkligen inte råd att låtaaids-vården i det här uppbyggnadsskedet försämras. Jag yrkar bifall till reservationerna 12 och13. vari vi begär 25 milj. kr. utöver regeringens förslag till förebyggandeverksamhet i för /89. A tgärder mot aids 8ERIK (): 1 785 personer i har vetskap omatt de har HIV-smitta. Genom de förberedelser som gjorts av landstingen,och aids-delegationen har alla dessa HI'V'-smittade ettaktivt stöd frän sjukvården, både medicinskt och psykosocialt. Informationsinsatserna omkring HIV och aids har haft storgenomträng-ningsförmåga. Både myndigheter och frivilligkrafter har snabbt ochengagerat skapat program och aktiviteter i ett gemensamt ansvar för att minskasmittspridning och klarlägga hur långt smittan nått. Betydande insatser görsför att hindra smittspridning. Fortfarandeär HIV-smittan starkt koncentrerad till storstadsområden och Prot.1987/88:94 mest framträdande i vissa, särskilt utsatta riskgrupper.Nästan 70 7o av fallen berör Stockholrnsområdet. Det ärdärför angeläget att särskilda insatser sker I den proposition som vi nu behandlar föreslås mycketmarkanta höjningar av insatserna till åtgärder mot HIV och aids, sammantaget230 milj. kr. Till detta kommer dessutom särskilda anslag på 18.7 milj, kr. förverksamhet som bedrivs av och,statens bakteriologiskalaboratorium. Dessa myndigheter har det övergripande ansvaret förepidemibevakningen tillsammans med:Smittskyddsläkarna i landstingen. Med stöd av de föreslagna insatserna kan deepidemiologiska studierna, testningen och uppföljningen av testerintensifieras. Mycket viktigt är också att en utveckling kan ske av denöppenvård och institutionsvård som riktar sig till intravenösa missbrukare, enför HIV-smittan särskilt utsatt grupp och därmed en riskgrupp för smittspridningen. De genomförda informationskampanjerna har bevisligen haftgoda effekter. I de vidgade informationsinsatserna betonas vikten av att nåungdomen. Detta sker på många vägar, inte minst genom skolanssamlevnadsundervisning, genom föreningsliv och fritidsverksamheter. Det ärsynnerligen angeläget att denna information arbetas in i ordinarie verksamheterför att få genomslag i varje ny ungdomsgeneration. Ungdomens kunskaper om HIV och aids är goda. Viktigast ärdock att skapa attityder och värderingar hos ungdomarna så att de undvikersådana situationer som utsätter dem för smittrisker. 1 några motioner krävs åtgärder som kommer i konflikt medsamhällets kamp mot narkotikamissbruket. Det gäller såväl förslaget attdistribuera fria sprutor och kanyler till intravenösa missbrukare som propåeratt utvidga metadonbehandlingsprogrammen. Utskottet har ingående prövat dessafrågor och markerar i sitt yttrande att man inte kan acceptera betraktelsesättetatt kampen mot narkotikamissbruket skall ställas åt sidan för att vägas motmöjliga effekter när det gäller smittspridningsriskerna i detta läge. Som svarpå första fråga kan markeras att en vidgning imetadonbehandlingsprogrammet har skett genom beslut av ianslutning till det redan etablerade Ulleråkersprogrammet. På andra fråga, som gällde smittspårning,vill jag svara att utskottet delar uppfattningen att kontaktspårning är ettviktigt led i aidsbekämpningen. Och ett viktigt arbete pågår redan med stödfrämst frän för utveckling av kontaktspårning genomsmittskyddsläkarna och sjukvården i övrigt. Beträffande testverksamheten sker fortlöpande en vissvidgning av denna. Någon övergång till allmän testning är dock inte rimligeller ändamålsenlig. Beträffande rätten till testning oberoende av samtycke,t.ex. testning påkallad av olika våldsbrott, anser utskottet att frågan börkomma till prövning närmast i den pågående översynen av smittskyddslagen. Utskottetfinner det viktigt att kraftiga resursförstärkningar sker i kampen ,mot aids. Regeringens förslag ger dessa nödvändiga förstärkningar, och vi finner förslaget när det gäller omfattning och fördelning på olika insatsområ den väl avvägt. 18 Därmed, herr talman, vill jag yrkabifall till utskottets hemställan och avslag påsamtliga reservationer. 9DANIEL TARSCHYS (fp) replik: Jag ställde frågan till om varförmajoriteten ville sätta ett tak för antalet patienter som kan få metadonbehandling.Jag ställde den mot bakgrund av en insändare från en person som stod så långttillbaka i kön att han inte hade någon chans att få den behandlingen, trots atthan själv bedömde den som livsviktig, i ordets bokstavliga, verkliga mening. Som svar säger att det förslag vi framför imotionen om att ta bort taket står i strid med samhällets grundläggande mål pånarkotikabe-kämpningsområdet. Den som själv står i denna kö måste fråga sig:Varför är det förenligt med samhällets grundläggande mål förnarkotikabekämpningen att 300 kan få denna behandling men att den som haroturnog att vara nr 400 i kön inte kan få den? Vad ärdet som säger att den enagruppen skall kunna få denna behandling men inleden andra? Det finns ju ingetannat område där vi har en ransonering av detta slag av en livsuppehållandebehandling. Jagmåste erkänna ;itt jag är djupt besviken över svar. Jag tyckerinte att det håller. Om någon annan medlem av majoriteten skulle kunna ha ettbättre försvar så efterlyser jag det-annars måste jagsäga att jag tycker att nihär har tagit ett oklokt beslut, och ett omänskligt beslut för dem som ;'irdrabbade. Vad gäller kontaktspårningen sade alt ettsådant arbete pågår. Det tvivlar jag inte på. Problemet är baraatt vi ju vet att det pågår i alltför liten omfattning. Det finns inte någonöverblick över hur aktivt kontaktspårningen bedrivs, men de som har erfarenhetfrån fältet vet att det finns stora brister, och vad jag menade var att detfinns skäl att se till alt satsa pä en rejäl uppryckning här. Om jag skall göraen välvillig tolkning av inlägg, innebär det att han instämmer medmig på den punkten och vill. på andra vägar än genom ett uttalande avriksdagen, bidra till att en sådan uppryckning kommer till stånd. A tgärder mot aids 10MARGO (vpk) replik: Det råder ju inga delade meningar om attbekämpandet av HIV och aids är ett nationellt intresse. Det råder heller ingadelade meningar om att merparten av alla HIV-smittade och aidssjuka finns här iStockholm.