prot · GB0961 · 1987-12-31 00:00:00 — protokoll 1987/88:61 Debatter m. m. Allmänpolitiskdebatt.................................................. ............ 3 1987/88:330av () om narkotikaprov vid 1987/88:331av () om viss försöksverksamhet vid 1 protokoll 1987/88:61 Riksdagensprotokoll 1987/88:61 1 § Justerades protokollet för . 2 § Allmänpolitisk debatt 1 (): håller på att återupptäcka . Från att ha odlat en position i kontinentens utkant,börjar vi nu långsamt inse att vår framtid kan byggas bara i ett allt närmaresamarbete med det övriga . 1987 innebar den nya Europadebattens start. Och jag ärövertygad om att den kommer att växa sig allt starkare och starkare underkommande år. Vi svenskar är med rätta stolta över vårt land och vad vihar uppnått. har det ju t.o.m. blivit riktigt accepterat attsjunga nationalsången. Men vet vi att det vi uppnått har vi uppnått isamarbete med andra, och då allra främst med det övriga . Vår historia ärtill större delen historien om våra förbindelser'med omvärlden. Under några decennier har det ibland verkat som om viglömt bort att vi är en del av detta . Vår utrikespolitik harkoncentrerats till fjärran regioner. Våra europeiska förbindelser har på mångaområden lagts i träda. Just nu står vi mitt uppe i en dramatisk omvandling. Dethandlar om den gradvisa övergången från ett industri- till ettinformationssamhälle och om hur ny teknik öppnar helt nya möjligheter. fördjupas samarbetet mellan de västeuropeiskastaterna inom EG. Återstående hinderför människor, för varor, för kapital ochförtjänster skall rivas som ett nytt samarbete kring forskning,socialpolitik, studentutbyte och regional utveckling och mycket mer byggs upp. I detta arbete måste vara med. får intebli ett land som väljer isolering och avskildhet i ett som samarbetaralltmer. Vi måste inse att många av de viktigaste uppgifterna närdet gäller att bygga för fred, att värna miljön och att skapa förutsättningarför utveckling och kräver just europeiska lösningar. Vi kommer att ha möjlighet attdiskutera dessa frågor mer utförligt. Men två saker är viktiga . För det första: Uppgiften att finna en fast plats för vårtSverige i det framväxande nya Europasamarbetet kommer att bli en av de allraviktigaste för oss . För det andra: Det finns inte bara en s. k. Europafråga isvensk politik. Det måste finnas en europeisk dimension på snart sagt varjefråga. som de europeiska samarbetsfrågorna blir alltviktigare, står vi inför stora och besvärliga nationella uppgifter, icke minstpå det säkerhetspolitiska området. Vår neutralitetspolitik spelar sin betydelsefulla roll ivår del av världen med dess säkerhetspolitiska mönster. Men då krävs det att viförmår att möta de utmaningar som denna säkerhetspolitik ställs inför. har vårt försvar kraftigt försvagats. Dethade varit gott och väl orh samma sak skett med militära styrkor i våromgivning. Men i stället har de förstärkts. Samtidigthar vårt läge blivit mer utsatt. Om det är vi alla ense. rapporterade ÖB till regering ochutrikesnämnd om de fortsatta militära operationer som bedrivs under vattnet motSverige. Med i stort sett samma mönster, inriktning, teknik och frekvens, hardessa operationer fortgått år . Vi tvingas konstatera att vår säkerhetspolitik därmedmisslyckats med det som varit dess viktigaste omedelbarauppgift, nämligen att få slut på dessa kränkningar. som vi informeras om kränkningarna informeras viom att det försvarsbeslut som fattades här i för mindre.än ett årsedan redan håller på att rämna. Vissa av oss är inte särskilt förvånade. Men det hindrarinte att den gemensamma uppgiften nu måste vara att förhindra att vi får ettförsvar i förfall som en främmande makt systematiskt bedrivermilitära operationer mot vårt land. såg jag att en regeringsföreträdare taladeom.att man ville ha vad han kallade en "socialdemokratisk hegemoni isäkerhetspolitiken'". Låt mig mycket klart säga ifrån att vi moderater aldrigaccepterar att säkerhetspolitiken görs till.arena för ett politiskt partisanspråk på hegemoni, dvs. Den nationella enighet vi söker kan bara byggas genomdialog och diskussion. Den är vi alltid lika öppna för som vi kommer att varabestämt avvisande gentemot dem som predikar ""hegemoni" och baraerkänner nickedockans roll för andra. Det var inte så länge sedan vi frånsocialdemokratiska talesmän brukade höra att den s. k. tredje vägens ekonomiskapolitik hade löst alla problem. Så sent som vid den socialdemokratiska partikongresseni höstas talades det om att problemen låg bakom oss och att vi nu hade att sefram mot sorg- och bekymmersfria expansionsår. l.dag verkar det uppenbart t. o. m. för regeringen att denbilden var både felaktig och farlig. Och detta har inte främst med effekternaav det som inträffat på de internationella finans- och valutamarknaderna sedanden att göra. Det handlar om den allt bredare insikten om att den s. k.tredje vägens ekonomiska politik har misslyckats, att den blivit en cirkelrörelsesom förde oss tillbaka till utgångspunkten. Den s. k.tredje vägens ekonomiska politik syftar till att ta oss ur de svåra problemsom vi hade under skitet av 1970- och med våra' affärermed utlandet. Underskotten växte, och vi tvingades till en allt störreupplåning. Undermedicinen hette devalvering. Den hade prövats förr,men skulle doseringen ökas. 1981 och 1982 devalverade med sammanlagt26 %. Vi gav en jätterabatt på i hopp om att kunna få bättre ordning påyår ekonomi och att klara jobben och välfärden även . Det fanns mycket som hjälpte oss på vägen under dessa år.Den s. k. Reaganboomen i den internationella ekonomin gav oss i mitten av1980-talet en draghjälp långt starkare än vad någon vågat hoppas på. De oljepriser vilkas dramatiska uppgång ställt till såstora problem för.oss föll plötsligt dramatiskt . Ochsåväl dollarn som de internationella räntorna gav sina bidrag. såg jag att ekonomen sade att enjämförelse mellan svensk ekonomi före och efter 1982 är lika rättvisande somatt jämföra farten på när han åker nedför backen med fartennär han klättrar uppför den. Det var bra att vi fick hjälpen under dessa år. Det gjordedet lättare. Men i slutändan är det bara resultaten som räknas. vet vi att vi åter är på väg in i stora problem medvåra affärer med utlandet. ökade våra underskott mot omvärlden.med.1miljard kronor . Regeringens egna siffror visar nu att underskotten,även om avtalsrörelsen håller sig inom de ramar som satts upp. kommer att ökaäven . Orsakerna till att vi nu håller på att komma tillbaka tillutgångspunkten är flera. Lönekostnadsutvecklingen i har under senare årlegat över den i de länder som vi konkurrerar med. Detta beror inte på att vi svenskar fått det bättre än t.ex. andra européer. Det är snarare tvärtom. Det beror i stället på att vårahöga och stigande skatter tvingat upp priser, löner och kostnader. Det är lätt att visa att det är så. Hade förraåret fattat beslut om de,, sänkningar av marginalskatterna med 4-5procentenheter som vi moderater föreslog, skulle en metallarbetare eller enkommunalanställd ha kunnat få lika mycket pengar kvar i lönekuvertet efterskatt om lönerna ökat , som det nu kommer att krävas löneökning föratt ge honom eller henne. Med lägre marginalskatter hade vi haft en lägre kostnadsutvecklingoch bättre affärer med omvärlden. Men är vi där vi är. Den s. k. tredjevägens ekonomiska.politik skulle ta oss ur underskotten mot omvärlden. Eftertvå mandatperioder är den tillbaka där den startade, men med två alldelesavgörande undantag. Då kundevi devalvera. Det kan vi inte längre. Den vägen är stängd. Då sköt världsekonomin fart. Det gör den inte längre. Nuär det slut med den draghjälpen. Mot denna bakgrund är det kanske inte så svårt att förståden uppgivenhet på den ekonomiska politikens område regeringen ger uttryck för. En budget skall, enligtläroböckerna, vara en ekonomisk handlingsplan. Men i det aktstycke som lagtsfram finns varken handling eller plan. värst välställt med ekonomin är det som bekant inte heller. Uppgivenheten visades allra tydligast av statssekreterareni när han i en intervju sade så här: "'Om den tredje vägens socialdemokratiska politikmisslyckas därför att löneutvecklingen inte hålls inom rimliga gränser, då ärdet kanske andra politiska krafter som skall pröva sina recept." har rätt.' Politiken är på väg attmisslyckas. Det är dags för andra att ange riktningarna för den nya politik somkrävs . Att det krävs en ny politik visar inte bara misslyckandetoch de nya underskotten mot omvärlden. Det visas också av det faktum, attSverige på viktiga områden håller på att sacka efter. publicerade ekonomerna en studie av industrins framtidsvillkor. Tillväxtens drivkrafter kalladede den. Deras slutsatser är oroväckande. Devalveringspolitiken harlett till att vissa delar av vårt näringsliv har klarat sig bättre. Men deverkliga framtidsbranscherna - icke minst de i andra länder snabbt växandehögteknologiindustrierna - har inte ens högteknologiskaefterfrå-geboom klarat sig särdeles väl. Samma bekymmersamma bild kommer fram, när vi försöker attjämföra vårt totala'välstånd - offentligt och privat - med det i andra länder. 1970 låg på tredje plats i världen när det gälldevälstånd och produktion per medborgare. Men till 1976 hann vi sjunka ner tillfemte plats. Den platsen behöll vi under de borgerliga åren . Mensedan dess har vi förlorat mark ytterligare. ligger vi på sjätte ellersjunde plats. Jag säger inte detta för att lasta ochhans regering för hela denna utveckling, även om den socialdemokratiskapolitiken bär ett tungt ansvar. Jag säger det därför att vi alla måste inse att det krävsförändringar och en ny och annorlunda politik. Det går inte att bara säga attallt går bra för . Så är det faktiskt inte. Det krävs att vi tar itu med den s. k. tredje vägensmisslyckande samtidjgt som vi får en politik som förmår att återvinna eninternationell tätposition för när det gäller välfärd, produktion ochförutsättningen för framtiden. Vi kan, om vi vill. Men det kommer att krävas en ny majoritet i denna riksdagför att bereda marken för den politiken. Ju förr vi får den majoriteten, destobättre för framtid. Vårt brottas med problem också av ettannat slag än vad som låter sig mätas i marknadsandelssiffror,bytesbalansmiljarder eller inflationsprocent. På viktiga områden har den politiskt administrerade delenav vårt samhälle hamnat i en förtroendekris. Det handlar om anställda inom t. ex. vården, skolan,omsorgen och polisen som frågar: När vi gör allt vi kan, borde vi inte fåbättre förutsättningar att lyckas och utvecklas i våra yrken? Det handlar om medborgare och skattebetalare som frågar:När vi avstår från mer än hälften av vår mödas lön, har vi inte rätt att begärabättre? Det handlar om familjer med småbarn, om gamla påålderdomshem och patienter i vården som frågar: Kan de inte lyssna på våraönskemål, och inte bara på programskrifter och kongressbeslut? Det handlar om bostadssökande unga människor som frågar:När politikerna säger att de tar ett större ansvar för bostadspolitiken,varför verkar det då bli svårare och svårare att få det vi vill ha? Det handlar helt enkelt om en stat, som visat sig svag ochoförstående just på de områden där den borde vara stark och lyhörd. Samtidigtreglerar den och styr och ställer där reglerna i allmänhet mest ställer tilltrassel. Denna kris visar sig i en brottsstatistik, som varje årslår sina egna rekord. 1 fjol passerades en miljon anmälda brott, varavhuvuddelen aldrig kommer att upp. I skolan kan vi förundras över att världens dyraste skola- där vi lägger ner dubbelt så mycket på varje elev som sedan- har svårt att få pengarna att räcka till det mest grundläggande: bra ochvälutbildade lärare, böcker med kunskaper, lokaler som inte förfaller. När det gäller vården av gamla och sjuka kan vi konstateraatt trots att vi satsar , och trots attsatsningarna fortsätter att öka, blir bristerna allt tydligare. Fler än någonsin arbetar inom vårdorganisationen, men enallt större andel av dessa arbetar med annat än vård. Skildringarna avpatienter som av oro, ovisshet och väntan får återbud samma dagsom operationen skulle äga rum, och om personalens ständiga kamp mot vakanser,förslitningar och svåra arbetsvillkor, känner vi säkert alla. Dessa skildringar är inte bara enstaka undantag. De ärsymptom på allvarliga brister, och brister just på de områden där brister intefår tolereras. Dessa brister och problem går inte att förklara bort. Detgår inte heller att bara slött säga att mer av den politik som fört oss in iproblemen också automatiskt kommer att föra oss ur dem. Problemen går djupareän så, och vi har inte rätt att bara ta lätt på dem. Jag tycker att det som just nu håller på att hända medmånga av våra ålderdomshem visar på problemen - och också varför vi fått dem.Sedan 1985 har uppemot 2 800 platser.på ålderdomshemmen försvunnit. Nuförsvinner ytterligare ca 2 000 platser . Det handlar om gamla människorsom skickas antingen till ett hem som knappt längre existerar eller till enlångvård de alls icke behöver. Ja, inte är det därför att de gamla vill bli avmed sina ålderdomshem eller att det finns någon bred folkopinion som kräver attålderdomshemmen skall tömmas. Skälet ligger i stället i den politik som man harbeslutat föra. Ty socialdemokraterna har i sin politik alltid haft svårt attacceptera att flera sanningar kan råda . När jag för mer än sedan satt i landstingethär i , förde vi en hård debatt med socialdemokraterna omhemsjukvården och . Vi moderater ville att den skulle byggas ut,därför att många gamla ville bo och vårdas hemma. Men då var socialdemokraternastarkt emot. Samma sak var det då med den socialdemokratiskaregeringen. Det skulle dröja tills vi fick en borgerlig regering här i ,innan det infördes ett stimulansbidragtill utbyggnad av . Men har socialdemokraterna vänt tvärt. är detsä gott som enbart hemtjänst som gäller, medan t. ex. ålderdomshemmen så långtmöjligt skall utrymmas. För oss moderater är det en självklarhet att vad som ärvälfärd för en människa avgörs allra bäst av just den människan själv. Ochkanske gäller det gamla människor mer än någon annan grupp. Vi vet ju alla attvi åldras olika och. därför har olika behov av omsorg, vård och gemenskap. 1 detta ligger att verklig välfärd för oss alltid innebärvalfrihet och variation. För den enskilde är det ofta just valfriheten som ärkvalitetsgarantin i välfärden, eftersom det är valfriheten som ger henneinflytande över sin vård och sin omsorg. Det är därför vi vill bevara ålderdomshemmen. Många äldrevill ha dem kvar, och ingen vet bättre vad som är bra för en människa än denmänniskan själv. För socialdemokraterna får man ofta intrycket att det ärtvärtom. Välfärden är en modell som bestäms från ovan, och när denna modelländras är det bara för individerna att anpassa sig efter dessa ändringar. Jag hoppas att den oro vi alla möter från mångaäldre människor skall få socialdemokraterna att tänka om. Lägg bort prestigen.Låt de gamla välja själva och behåll ålderdomshemmen. Jag tror att ett viktigt skäl till de olika brister vi nuser inom den offentliga sektorn och den kvalitetskris som allt fler talar om äratt man har glömt att ställa och besvara två frågor som alltid borde stå icentrum. För detförsta: Vad är viktigast? Hade man ställt den frågan litet oftare skulle vi säkertsluppit att brottsbekämpningen fått en mindre roll i kriminalpolitiken, attkunskaper och kvalitet ibland hamnat i bakgrunden i skolan, att försvaretnedvärderats i säkerhetspolitiken, att vården av sjuka hade försummats ivården. För detandra: Vem gör det bäst? Hade den frågan ställts oftare skulle vi kanske ha sluppitatt alternativ inom vården och barnomsorgen hade motarbetats, att familjersrätt och förmåga att fatta de viktigaste besluten underminerats, att alla deskyddsnät som kompletterar och förstärker det offentligas hade försvagats. Just att ställa dessa två frågor har varit utgångspunktenhär vi moderater har format vårt politiska alternativ. Vi ser ett behov av reformer i av två slag: fördet första reformer för kvalitet på de områden där staten och det offentliga måstestå starka, för det andra reformer för frigörelse för att bereda vägen förkvalitet också på andra områden, där kvalitetens bästa garant är rätten attvälja, Och mellan dessa två råder ett klart samband. Frigörelsen innebär att andra än stat och kommun kan taett större ansvar för det som de kan sköta bra eller t. o. m. bättre. Då kankvaliteten bli högre-genom fler alternativ och fler valmöjligheter men ocksågenom att staten och det offentliga kan koncentrera sig på de uppgifter sombara staten kan och får sköta. Frigör kommunerna från tvingande regler ochdetaljbestämmelser om hur de skall sköta sina uppgifter. Det ger dem ansvaret,och det ger dem möjligheter att hushålla bättre med pengarna. Frigör öppen- och primärvården. Vi har en lång rad avexempel på att privata husläkare, tandläkare, sjukgymnaster, läkarhus, sjukhem,vårdcentraler och en mångfald andra lösningar kan ge bättre och ibland ocksåbilligare vård och omsorg. senast har vi sett detta med läkarstationen påKungsgatan nere i . I gengäld kan, som jag sade, det offentligas resurser ihögre grad koncentreras till de områden inom vården som kommer att kräva merresurser och där kvaliteten aldrig får eftersättas. Det handlar om att kortaoperationsköerna, att klara anspänningarna av problem inom äldrevården och inteminst att klara de tunga och enorma utmaningar som aidsepidemin utgör. Frigör familjernas ansvar - en familjereform som gerfamiljerna inte bara rätten utan också den verkliga möjligheten att välja hurbarnen skall tas om hand. Det är detta som är kärnan i det gemensammaborgerliga förslaget. På områdeefter område är detta vår väg. Där andra kan göra det lika bra eller ibland t. o. m.bättre än staten och det offentliga: Låt dem faktiskt göra det, ja, uppmuntradem t. o. m. att göra det. Men där statens ansvar måste vara odelat därför attinga alternativ finns: Slå vakt om kvaliteten och glöm aldrig ansvaret. Vårt politiska alternativ, som vi har presenterat underdenna allmänna motionsperiod, innebär förslag till stora och omedelbaraförändringar på två viktiga områden: dels en skattereform, dels enfamiljereform. Skattereformens första steg innebär att vi sänker skattenpå löneökningar för alla heltidsarbetande. Dennaskattesänkning är för oss det viktigaste inslaget i vår politik för att gradvissänka det totala skattetrycket i samhället. Därför vill vi inte heller vara med om att betala dessaskattesänkningar med andra skattehöjningar. Det skulle drabba främst dem medlägre inkomster, och det skulle vi ha mycket svårt att försvara. Vår skattepolitik ligger på bordet. Den är klartredovisad, före höstens val. Det tycker vi faktiskt att väljarna harrätt att begära. Men var, frågar man sig, finns den socialdemokratiskaskattepolitiken för ? Finns den i budgetpropositionen? Nej, knappast. Finns deni statsministerns varierande uttalanden om skattetrycketsutveckling? Framgår den av några uttalanden av finansministern ellernågra pressmeddelanden från ? Sanningen är att socialdemokraterna före ettviktigt val ännu inte har förmått att redovisa ens vilka skatteskalor som mananser skall gälla och än mindre vad som enligt socialdemokratiskmening kommer att hända under resten av den kommande mandatperioden. Vår familjereform är även den klart redovisad, ochdessutom är den finansierad med långt större grundlighet än vad som brukarutmärka regeringens egna förslag. Den här familjereformen innebär en valfrihetsrevolutionför alla dagens och morgondagens småbarnsfamiljer. Den innebär något av ettgenombrott för en ny välfärdssyn, där det är just individernas, människans,familjens egen valfrihet som sätts i centrum. Alla småbarnsfamiljer kommer att få det bättre med vårtförslag. Men det är inte det viktigaste. Det viktigaste är att det nu är de somfår fatta de viktiga och avgörande besluten om hur de vill ordna omvårdnadenför sina egna barn. Det kommer att ge oss en långt bättre barnomsorg än vadsocialdemokratisk politik någonsin skulle kunna förmå, och det vet vi att denalldeles övervägande delen av landets småbarnsfamiljer tycker. Men varfinns då den socialdemokratiska familjepolitiken? Den finns inte i budgetpropositionen. Den finns inte ens iförteckningen över förslag som vi kan förvänta oss hit till senare ivår. Den finns inte ens i den allmänna debatten. Sanningen är åter den att socialdemokraterna åtta månaderföre ett viktigt val inte kan ge besked om vilken familjepolitik de lovar attföra under den kommande mandatperioden. På många sätt är det vi nu ser på dessa två områden -skattepolitiken och familjepolitiken - ganska typiskt. Det är ensocialdemokrati som verkar ha stannat upp, som tror att det räcker med attskryta om gångna bedrifter och att kritisera, t.o.m. förtala, andra för attklara en valrörelse men som verkar ha förlorat en stor del avförmågan att med politisk vilja förändra vår verklighet till det bättre. Ty detta samhälle är icke färdigbyggt. Snarare är det så,att vi nu står inför nya och kanske ännu viktigare uppgifter, och det samtidigtsom vi ser alltmer av skavankerna i det som redan har gjorts. Vi moderater har lagt fram. omfattande förslag tillförändringar och förbättringar på viktiga områden. Det handlar om valfriheten ivård och omsorg, skatten, kvaliteten i skolan, respekten för lag och ordning,samarbetet med , fri radio och TV samt insatserna mot HIV och aids. Överallt är det fråga om samma sak. Det krävs förändringarför att det skall bli bättre. Andra må stå för stillastående och stagnation föratt värna en etablerad modell. Vi moderater arbetar för förändringar ochförbättringar i den enskilda människans tjänst. 2BENGT (): Den kanske största skillnaden mellanvälfärdspolitikens utformning i och i andra jämförbara länder är att vihar en högre ambition när det gäller att ge inkomsttrygghet på ålderdomen. Man utgickdå i sina beräkningar från att vi skulle ha en hög ekonomisktillväxt. Den förutsättningen infriades , men sedan har detgått sämre. Om inte tillväxten i blir högre änunder , väntar stora påfrestningar på ATP-systemet. Om vi fården tillväxt på som långtidsutredning räknar med,skulle oförändrade ATP-avgifter bara räcka till tvåtredjedelar av pensionsutbetalningarna. Om inte tillväxttakten blir högre änvad långtidsutredningen antar, måste vi alltså räkna med kraftigt höjdaATP-avgifter. Frågan är vad vi kan göra för att öka den ekonomiskatillväxten och trygga pensionerna. Jag såg i tidningen att tog upp frågan påden socialdemokratiska valupptaktskonferensen i i förra veckan.Det skedde närmast som en kommentar till det borgerliga förslaget om hurlöntagarfonderna skall avvecklas. Vi föreslår ju bl. a. att en del avfondpengarna skall gå till forskning. Förslaget innebär att tryggheten minskarför framtidens ATP-pensionärer, hävdade statsministern enligt . Statsministerns resonemang gav mig en idé som jag gärnavill bjuda på. Hur vore det om man överförde en del av de drygt 3 miljarderkronor som satsas på forskning vid våra universitet och högskolor till dekollektiva löntagarfonderna för att på det sättet trygga pensionerna? Det bordevara ett oemotståndligt uppslag för . Om det innebär ett hot mot pensionssystemet att överföraresuiser frän de kollektiva löntagarfonderna till forskningen, måste det jurimligen innebära en förstärkning av pensionssystemet att göra precis tvärtom -eller hur, herr statsminister? är jag personligen övertygad om att harhelt fel på den här punkten. En rejäl forskningssatsning skulle betyda oerhörtmycket mer för den ekonomiska tillväxten och därmed för pensionerna än vad dekollektiva löntagarfonderna gör. En ökad satsning på forskning kan vara ett sätt att ökatillväxten. Med det finns faktiskt en reform som faktiskt är ännu viktigare.Praktiskt taget alla som analyserar problemen i svensk ekonomi är överens på enpunkt, nämligen att skattesystemet måste förändras. Den uppfattningen delar ju t. o. m. regeringen. Problemetär att den ändå ingenting gör. I stället begravs alla skattefrågor iutredningar.