prot · GB09136 · 1987-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1987/88:136 § Justerades protokollet för dert . 2 § Talmartrten meddelade aff () i dagåtertagit sin plats i , varigenom i tjänstgöringsom ersättare upphört. 3 S Föredrogs och hänvisades 1987/88:So26-So35till socialutskottet 4 § Föredrogs men bordlades åter Konsfitutionsufskoffefsbetänkanden /88:41 och 43 betänkanden /88:21, 24, 30och 31 betänkande 1987/88:49 1987/88:14om uppskov med behandlirtgert av vissa ärenden och 1987/88:30 om uppskov med behandlingen av vissa ärendert. Vad utskotten hemställt bifölls. 1987/88:25om tvångsvård av vuxua missbrukare (1987/88:147), 1987/88:26 om befrukfuing utanförkroppen, m. m. 1987/88:160) samt 1987/88:27 om utvecklingen inom hälso-och sjukvården m.m. (skr. 1987/88:172). Prot,1987/88:136 TalmanrtCrt meddelade alt dessa befärtkanden samtjordbruksutskottets Tvångsvård av vuxna missbrukare betänkande25 - som föredragits vid kammarens arbetsplenum den 6 juui (prot. 134) - skulleavgöras i ett sammarthang när debatten i alla dessa ärendert a;vslufats. Först upptogs till behaudlirtg socialutskottetsbetärtkande 25 om tvångsvård av vuxna missbrukare. Tvångsvård av vuxna missbrukare AnL 1 (): Jag skulle vilja börja denna debattomgång medaft peka på tre förhållartdert som jag tycker är vikfiga när def gäller syrtenpå missbrukarvården. Det första är del faktum att alla människor är olika.Detta gäller generelit och inte mirtst beträffartde missbrukare. Människorhamnar i missbruk av olika orsaker, vilket innebär att man måste satsa påvårdinsatser som är anpassade fill de enskilda missbrukarnas problem ochsvårigheter. Det andra som jag skulle vilja peka på gäller ärlighetenmot missbrukarert. Jag tror att def är viktigt och artgeläget både församhället, dvs. för derti som försöker hjälpa, och irtte minst för missbrukarensjälv att missbrukaren bemöts med ärlighet och uppriktighet och inte medbortförklaringar. Det gäller aff inte försöka gömma undan missbruket eller allkrypa uudan samhällets artsvar. Öppenheten och ärlighetert gentemotmissbrukaren är något som behöver markeras, inte minst i samband med all vidiskuterar tvångsåtg.ärder. Det tredje som jag vill peka på är atl tvängsvårdert ärtill för atl rädda liv. Dert tvårtgslagstiftning som finns på det socialaområdet är inte ägrtad aff straffa, utan den är ägnad aft rädda liv och atthjälpa missbrukaren i olika situationer. Tyvärr har debatten under de gångnaåren präglats av en viss syrt. Det har skapats underlag för begrepp somsocialmyndighelerrtas eller socialtjärtsterts åklagarfunktion och likrtartde.Verklighefert är infe sådan, och verkligheten skall infe vara sådart. Faktum äratt sociallagstiftrtirtgens syfte när def gäller tvånget är klart - syftet äratt hjälpa och att rädda den ertskilda missbrukaren. Jag tror atf dcrt fid som vi har bakom osshar fått katastrofala följder för väldigt mårtga missbrukare. Jag tänker påflummighelens lid inom missbrukarvården och i missbrukarvårdsdebailen. Jag ärövertygad om aff många missbrukare har dukat under beroende på denvårdirtriktning som har rätt . Jag hälsar därför medmycket stor tillfredsställelse den lillnyklrirtg som visat sig i debattert ochi olika förslag som har presenterats i olika sammanhang och som också ärföremål för överläggnirtg-ar i kammaren . Jag tycker att det är bra aft socialminisferrt rtu harlagt fraui en proposition som innebär en klar markering i föränderlig riktningnär det gäller synen på missbrukarvården i viktiga sammanhartg och rtär defgäller vikliga föränd-rirtgar i åcgärdssammanhang. Vi måste bygga upp missbrukarvårdeu utifrån ett humantlänkartde och ulifrårt ett humaut samhällssystem. Detta är ju irtgertling somär uuikt för missbrukarvärdertutau rtågot som präglar hela vårt demokratiska samhälle och hela vårdemokratiska socialpolitiska utvecklirtg. Jag har därför mycket litenförståelse för dem som menar att tvångsomhänderfaganden och tvångsvård skullevara inhumaua. Vi måste då ställa oss frågan: Vilket är från samhällets sidamest humant, aff låta missbrukaren duka under i socialt elände, i sjukdom ochnöd eller atf gå iri och biträda missbrukaren t. o. m. med tvångsåtgärder näralla andra möjligheter är uttömda? Vi ser def som en självklarhet atf rädda en märtrtiska isjönöd. Är def infe lika självklart att rädda en missbrukare som står inför ettrent kafasfrofhot? Vi är alla överens om atf de första och viktigasteinsatserna är frivilliga' vård- och stödinsatser. I socialberedningensbetänkande, i propositionen och i den motion som vi moderater har skrivit medanledrtirtg av propositiorten slås del fast alt dert viktigaste irtsafsert ärdert frivilliga och de åtgärder som måste vidtas frårt sida föratf på frivillig väg rädda missbrukaren från eti fortsatt missbruk. Tvångskall man ta till när andra åtgärder visar sig vara verkningslösa och när definte är möjligt att komrria fill rätta med missbruket på annat sätt. När tvånghar fillgripits återkommer kravet på atf så snabbt som möjligt klara vårdengenom frivilliga insatser och gcrtom eri successiv utslussning i öppnarevårdformer. Men i detta sammanhang brister det i fråga om resurser och ifråga om olika metoder. Def finrts därför anledning aff se fill att man fårfram resurser för en bättre metodik och för bättre möjligheter för en sådansuccessiv utslussning. Vi moderater hälsar med tillfredsställelse den markeringsom görs i propositionen om att socialnämndens ansvar i utslussnirtgs- ochartpassriirtgs-sammanhang skall öka och aff man klarare markerar det totalaansvaret från sida. Vi moderater hälsar med tillfredsställelse även denuppsframnirtg som kommer till uttryck i propositiorten och i socialutskottetsbetänkartde. Mert vi anser alt åtgärderna på rtågra områdert inte ärtillräckliga, och jag vill, herr talman, tala om vilka områden del gäller. Vi har nii fått en markering av en social indikation. Denhär frågan har också varit föremål för diskussion i den allmänrta debatfert omtvånget inom och om tvånget när def gäller missbrukare. Vi moderater sér def som självklart atf vi måste ha ensådan social indikation. Det är helt orimligt att nära anhöriga till svåramissbrukare skall behöva brytas ner av en kär arthörigs missbruk. Här finns ettsamband, och samhället måste ta ett totalt ansvar för såväl missbrukaren sommissbrukarens familj. Jag har i mitt tidigare arbefe gartska ofta mött justdefta problem. Jag tänker på ert gammal mamma som har vårdat sin missbrukandeson i hemmet, men där bördan har blivit alldeles för tung. Missbrukaren haregentligen helt försfört den gamla mamman, därför aff samhället inte har haftresurser, möjlighet eller vilja att biträda. Jag har också mött barn lill missbrukare. Det har faktisktbliyif även så atf mart har fått flytta på barnen från hemmet i stället för affgå in med mera akfiva åtgärder för atf hjälpa missbrukaren. Det här är sådana sociala situafioner söm vi ständigtmöter när vi konfrortleras rtied missbrukare i familjekretseu. För ossmoderater är det då Tvångsvård av vuxna missbrukare Prot.1987/88:136 självklart att vi måste ha en social indikafiort i LVM. 8 juni1988 Befräffartde farorekvisifet har viockså gjort en klarare markering än vad Tvångsvård av vuxna missbrukare Vi menar atl farorekvisifet infe endast skall gälla för närståertde utanockså annan. Jag är medveten om aff det kan vara svårt aft dra gränser, men vimoderater tycker atf def är bättre aff göra en markering i socialtjänstlagen änaff göra som majoriteten och hänvisa fill när def gäller möjlighetaft ingripa om fara uppstår för annan person på grund av missbruk. När defgäller risk för annan är det ju faktiskt missbruket som är grunden till dennarisk. Vi tycker att det då också skall vara på grund av missbruk och med stödav en gällande sociallagsfiffnirtg som mart kart ingripa. Def är aft gåalldeles för långt aff åberopa endast i sådarta sammanhang. Def sociala ansvaret måste markeras betydligt starkare änvad majoriteten gör på denna punkt. Vi pekar på HIV-problemef, prostifufionert och de faroroch svårigheter som uppstår i def sammarthanget. Vi anser atfmissbrukslagstiffningen bör få en sådan utformning atf vi har möjlighet afftillgripa dertrta lagstiftrting om det inte finns artdra lagar som står tillbuds uär det gäller atf stävja eventuell smittospridrtirtg. En annan punkt gäller krav på anstånd med verkställighet.Vi moderater är ensamma om detta krav. Här tycker jag atf ufskottsmajoriletertskriver krumbukfakfigt om de motiv som förs fram för att avstyrka vårt krav påanstånd med verkställighet. Vi har den uppfattningen, atf om def visar sigefter ett länsräftsbeslut att missbrukaren är beredd atf uuder frivilligaformer underkasta sig ett mera frivilligt program, då skall man också efterbeslutet ha möjlighet aft ge missbrukaren denrta charts. Ulskoitsmajoriielertsäger alt detta strider mot socialtjänstlagens intentioner. Jag begriper infeett sådant resortemang, för huvudmålet med socialljänstert är ju frivillighef.Har man gett ytterligare en chans för frivillighet gcrtom anstånd medverkställighet, hur skall detta kunna strida mot socialfjänslerts artda? Jo,säger mart. då kommer def irtdirekta tvånget in i bilden. Må så vara atf detindirekta tvånget kommer in i bilden här, men def indirekta tvånget finns jumed också i majoritetens skrivning. Skillnaden är bara den att missbrukarenenligt majoritetens förslag först måste in på ett LVM-hem och sedan slussas uf.Därefter måste han leva under det s. k. irtdirekta tvårtget. Jag tycker attmajorifete n här gör sig skyldig till en logisk kullerbytta när det gällersynert på grunderna i och på det s.k. indirekta tvånget. Vi yrkar också på att vårdtiden förlängs tillett år i stället . Vår uppfattning är all skallha ansvaret för utredningen. Del är fel aft ge länsstyrelsert fortsatt artsvarför artsökrtirtgsför-farartdef. Jlocialfjänsfert skall ha ansvaret också föransökan i LVM-fallen. Även här tycker vi att utskottsmajorifeten för ett någotknepigl resonertiartg. Jag vill urtderslryka vad vi från moderat sida harpåtalat på denna punkt , och det gäller roll.Länsstyrelsen skall ha en generellt stödjande och rådgivande roll. Bådemissbrukare och från sida skall nian kuurta värtda sig lilllärtsslyrelsert. Gertom det förslag som framlagts och genom dert ordning vihar splittras roll. får en mycket märkligdubbelroU. Det är irigen bra situation för länsstyrelsert rtär det gäller LVM-fallen. Tillsist, herr talman, om ansvaret för LMV-vården. Härbrister det mycket påtagligt i vårt svenska samhälle i dag.Justitieombudsmanrtcrt har klart påtalat brislerrta i skarpa ordalag. Vimoderater anser ätt det är tid att staten lar ett större ansvar. Vi villförstatliga LVM-hemmen och lägga huvudmannaskapet på staten. Det irtrtebär atfvi får ett samlat ansvar. Def innebär också att landstingen inte behöverengagera sig så som de gör . Det' innebär rakare vägar, bättre möjlighetertill effektiv vård och behandlirtg. Jag vill urtderstryka de enskildavårdhemmens posifiva insatser, infe mirtst LP-Stiffelserts familjevård. Med detta, herr talman, ber jag ätt få yrka bifall filidereservationer där vi moderater finns med. AnL 2 PER (): Jag börjar med att yrka bifall tillreservatiorterrta 11 och 12 och i övrigt fill utskottets hemsfällart i desshelhet. Det är ingen tillfällighet ätt folkparfiet fill dettabetänkande fogat bara-dessa två reservationer, som i och för sig gäller sammasak. Folkparfiet har velat göra gällande aft vi är ett socialliberalf parti.Med detta betänkartde har vi försökt komma så långt som möjligt i dettaavseende. Många av oss som inbjuds aff fatta beslut om enuppstramning av LVM-lagen var med om att i rtära nog lyckoberusaf tillstånd förnågra år sedan besluta om socialtjänsfert. Själv skrev jag då ett lårtgtremissvar på förslaget. Allt tvårtg blev praktiskt taget avskaffat. Demokratioch solidaritet var furtdamerttcrt för ekortomisk och social trygghet, likhet ilevrtadsvillkor, aktivt deltagartde i samhällsliv. Men av erfarenhetoch en titt i backspegeln ger vid handen-att verkligheten infe i alla avseendenblev vad man med de bäsfa av ambitioner hade hoppats på - defta gäller särskiltdem som drev rätten atf vär och en själv skulle få välja även om det gällde attleva destrukfivt. Även jag upptäckte att det inte är liberalt att varasuperliberal - då är man knappast socialliberal. Tillnyktrirtgen har inte varitutan smärta-det vill jag också vittna om. Fri villigheten lill döds var svåraft överge. Men ansvar sätter gränser, och medmänsklighet ställer också krav.Mänrtiskokärlek - om jag vågar ta det stora ordet i min mun - har också sitttvång. kan irtte garantera att alla som kommer atfhandskas med den nya LVM-lagen ser den som ett utslag av medmänsklighet eller,kanske ännu mindre, av människokärlek. Då riskerar lagen givelvis att bli entvångslag i negativ mening. Därför bör personalomsorg och utbildning ägnas demsom skall göra bruk av den nya lagert, så aft dert blir verkligt medmänskligttolkad ' och tillämpad. Mot den här bakgrunden är def litet märkligt atf ävenforfsättrtirtgsvis befria socialnämnderna från uppgiften aff hos länsräffertbegära den tvångsvård som man är övertygad om är nödvändig. Detta är enkvardröjande försiktighet för aft skydda ochsocialtjänstemärtrten från själva åtgärdert att göra ert hemställart om vårdhos räftert. Om lagert nu antas kommer socialnämnden aft göra omedelbaraomhändertaganden och göra alla utredningar som behövs för att åstadkomma ettomhändertagande. Tvångsvård av vuxna missbrukare tycker attdet är en onödig överpsykologisering aft tro aft ert klicrtf och en utredareskulle få bättre relationer därför att utredaren inte vidtar själva åtgärden. Artdra parfier har fill det här betänkandet fogat mångafler reservafioner än folkpairfief. Jag tror att också de reservafionerrta fillallra största delen bygger på en god vilja atf hjälpa så niånga som möjligt somhar råkat illa ut. Def faktum aft bara har två reservafionerinnebär dock en liten avgränsning åt höger. Vi har gått med på en förlärtgnirtg av vårdfidert . Det är vår förhoppning aff denföriängda tiden skall räcka till för de flesta, för att klienfert med sirtutredare skall kunrta träffa en hållbar överenskommelse om frivilligalternativ, helst långt innan de sex månaderna har runnit ut. Detta är ettslags kärlekens tvång. Def är också min förhoppning atf samhället i än högre gradän skall finna samarbete med all den ideella verksamhet,organiserad och oorganiserad, som trots allt finrts i vårt samhälle, för atlhjälpa dem som har råkat värst uf i missbrukarsammauhartg. Det är inte utan glädje, dock kanske blandad med litetoro, som jag håller detta sista anförande i och härmed fillstyrkerutskottets förslag med de två undantag som jag har nämnt. AnL 3 (): Det finrts ingen anledrtirtg att se medrtågon större optimism på utvecklingen på missbruksområdet, vare sig det gälleralkohol eller narkotika. I slutet på 70-falef och in på 80-falef kundevi notera en nedgång i alkoholkonsumtionen, en rtedgårtg som man kunde hoppasskulle fortsätta. Def var förstås positivt, infe minst därför att det finns ettbevisat samband mellan konsumtionstrenden och missbrukefs omfaffuirtg. Tyvärrhar den här nedåtgåertde trenden brutits. Vi har på senare fid kunrtat noteraen viss uppgång i konsumtiorten igert. Man kan alltid diskutera vilka faktorer det är sompåverkar utvecklingert, men nog finns def anledrting aff tro att den aktivitetsom rådde på det drogförebyggande området alkohölpoiitiskabeslut i var av stor betydelse. Då förstärktesinformatiortsverksamhefert, och dä initierades från centralt håll kampanjer fördrogfrihet. Vi har från riktat kritik motden nuvarande regeringen för, som vi menar, dess brist på irtsalser på detdrogförebyggande området. Vi har bl. pekat på att det är oklart, i varjefall utifråu betraktat, vilken kompetens det s, k, har. Ansvarsområdetoch resurserna för rådet är också oklara. Skall rådet ha huvudansvaret förinitiativ på det här området, måste självfallet också tillräckliga resurseröverföras fill rådet. Beträffande utvecklingen på narkofikasidart är uppgifferuainfe helt entydiga. De data som finns rörande nyrekryferirtg av unga fillnarkotikamissbruk pekar på att en minskning har skett. Å andra sidan tyderuppgifter på att det tunga narkotikamissbruket ligger på en högre nivå äni slutet av 70-falef Tillgången på narkotika har också ökat högst markant densenaste fiden, och priset på tung rtarkofika ligger ofta långt under vad sombrukar ans';s vara normalt marknadsvärde. Detta är nafurligtvis mycket oroandeoch visar på nödvärtdighefert av alt narkofikapolisen ochgafulang-ningspatrullerna hos polisert fär nödvändiga resurser. Sä har tyvärrinfe varit fallet . Det som jag nu har sagt är upptaget i reservation 20 tillbetänkandet. Del är dert sista reservafionert i betänkandet, men detförebyggande arbetet får infe vara def sista man far till, utan def skallalltid prioriteras. Det firtns anledning aff framhålla defta, även när vibehandlar ett betänkande som i huvudsak handlar om tvångsvård av vuxnamissbrukare. Missbrukarvården har varit föremålför mårtga åsikter. I debatten har inle sällan olika vårdideologier ställts molvarartdra, och det har förstås också präglat verksamhetert, som från tid fillannan varit av skiftande karaktär. Jag tror aft behandlirtgsresulfafet harblivit lidaude gertom dert bristande kontirtuifetert i värdverksamhefcrt. Jagvill gärna säga atf det i den proposition som ligger till grund för betänkandetfinns mycket som är bra och som vittnar om en insikt om de verkliga behoven ochom hur skiftande behoven är. För de fiesta märtrtiskor torde det vara tärtiligertsjälvklart all det bästa resultatet uppnås när missbrukaren själv är motiveradför vårdinsatsen. Def naturliga är därför att vård och andra hjälpirtsafsergruudar sig på frivilligt deltagartde. Mert det firtrts situationer, närmissbrukaren inte förmår känna motivation, när hart är så djupt uere i sittmissbruk att han infe kan tänka sig en fillvaro utan spriten eller narkotikart.För dert människart kan en fids tvångsvård vara en human åtgärd. Det har kommit en del brev inför behandlingert av dettaärende. Från rtågot håll har det sagts alt det är del gamla strafffänkandet somnu kommer fill heders igen. Def är beklagligt atl man anvärtder dertna typ avargument, som naturligtvis kan verka skrämmande på dem som behöver vård. Straffär ett begrepp som naturligtvis infe hör hemma i defta sammanhang - def tordevara givet för de allra flesta. Del är viktigt alt understryka alt vården skall vara sådanatf den är värd att kallas värd. Men om verksamhetert får mer arbetsro än vadsom har varit fallet, finns det också förutsättnirtgar för atl denskall utvecklas på ett ärtdamålsenligf sätt. I anser vi alt det behövs ett mårtgsidigtutbud på vårdområdet för att möta alla skiffaude behov och aff det därför finnsanledrting alt stödja alla de frivilligorganisationer som gör jälteinsalserinte bara i vården ulan, och kanske framför allt, även i del förebyggandearbetet. Vi vill emellertid understryka atl när samhället finrter skäl alttillgripa tvårtg, skall del inte överlåtas till enskilda aft verkställa detta. Vi frän fillstyrker att längsta liden förtvångsvård förlängs lill från nuvaraudé fyra mårtader: I likhet medmoderater och folkpartister delar vi däremot irtte majoritetens uppfattnirtgvad gäller artsvarsfördelrtingen mellan socialnärrind och länsstyrelse. Enligtvår uppfattning är det logiskt aft socialnämrtden, som har kännedom ommissbrukarna i kommunen, på eget initiativ också gör utreduirtgert och artsökerom vård i LVM-ärendert. I propositionen understryks atl LVM-vård i störreulsträcknirtg än nu skall inledas pä sjukhus. Del är rikligt, om del bara ärmöjligt att kombirtera Tvångsvård av vuxna missbrukare Tvångsvård av vuxna missbrukare LVM-sifuatiortertmed den frivillighef som hälso- och sjukvårdslagen förutsätter. I mänga fallär del ju bara på sjukhusen som man kan ge den rätta inledande behandlingen,såsom avgiftning m.m. Atf def har varit stora problem härvidlag harsocialutskottet tidigare påpekat. Del har också sagts att def är nödvärtdigfatt hitta lösningar. Enligt uppfattning är förslaget i propositioneninte övertygande. Det understryks aft frivilligheten i HSL är så fundamentalatt man egerttligen infe får rubba på den. Men samfidigt föreslås attöverläkare skall ges bemyndigande atf hindra avvikelser. Man kan fråga sig hurdetta skall kunrta ske utan aft man tummar ganska mycket påfrivillighetsbegreppef. Eftersom alla är överens om atf den irtledartde vården ärsynnerligen vikfig för hela behandlirtgsresulfafet, måste problemert isammarthartget av. man infe lösa konflikten mellan dengrundläggartde frihet som finns i HSL och ofriheten i LVM, måste man prövamöjlighetert att irträfta särskilda sjukvårdsplafser på LVM-hemmen, som dånaturligtvis skall vara försedda med verkliga sjukvårdsresurser. Vi från har också föreslagit att 4 § i LVMskall utformas så, aft skyddet för närstående även inrtefaffar närboende.Kraffiga störningar för närboende är ett sä utomordentligt vanligt inslag imissbruksbilden aft vi artser att företeelsen bör mera höra hemma i LVM än ibrottsbalken. Det finns mycket stora brister när det gäller värdresurser,infe minst i fråga om LVM-plafser. har det skett enupprycknirtg, som inte minst har motiverats av förekomsten av HIV i samhället.Det kan inte nog understrykas hur viktigt def är aff detta arbete kan fortsätta- infe ryckvis, utart korttinuerligt. Kampeu mot drogmissbruket får iutesfärtdigt sättas i bakgrurtdert för annat socialt arbefe. Det är ett måste attdef allfid finns en kompeterts för de här frågorrta på alla plart, inte minsthos socialnämnderrta i kommunerna. Jag ber atf få yrka bifall fillreservafionerrta 5, 8, 11, 16, 17 och 20 samt i övrigt till hemsfällart iutskottets betäukartde. AnL 4 JÖRNSVENSSON (vpk): Grundlag och medborgerliga fri- ochrättigheter sitter en smula trångt i just rtu. Privafpolis, sponsrad avfinansherrar, och förbjuden avlyssningsapparafur tycks tillhöra modetrenden.Och liksom den holmérska andan brett uf sig på jusfifiesekforn, så bredertvångsfilosofirt ut sig på socialsektorn. Def ena departementet jagar kurder.Det andra departementet jagar missbrukare och utslagna. Dagens befärtkartde från socialutskottet är särpräglat.Här ligger ett förslag om att man skall kunna beröva märtrtiskor medmissbruksproblem vikfiga medborgerliga fri- och rättigheter isträck - och detta utan appell. Def handlar om frihetsberövande,utan atf persorten i fråga har begått något brott. Def är en allvarlig sak fränmedborgarrätfslig synpurtkt, för ävert missbrukare är medborgare och börskyddas av grundlagen. Missbrukssifuationer kan vem som helst råka i. Missbrukfinrts i alla kretsar i samhället, även om def nafurligtvis slår något olikaberoende påvar på samhällsstegen man befinner sig. Vi som arbetar här iriksdagen vef aff f.o;m.blartd oss stress, politiskt tryck, social isolerirtg eller personliga livskrisergöra aft en märtrtiska hamnar i ett missbruk. Men jag tror inte att någon avoss - ställd inför den konkreta situatiorten - skulle vilja se en kollega, somhade svåra problem, bli berövad friheten . Nog skulle vi sägaoss aft det var annat som behövdes för att hjälpa honom eller henne. Men ändå förutsätts vi rösta igertom ett förslag omsex mårtaders tvångsomhänderfagande. är det infe bara tvårtgefs lärtgd som utgör ett problemför rättsstat och medborgarrätt. Kretsen av personer som skall kunna utsättasför tvånget vidgas i prakfiken kraffigt, och gränserna är dess värre lösliga.Det hittillsvarande tvånget har varit avsett som ett akuffvång aft artvändas isärskilt svåra och destruktiva situationer. Ett sådant tvång måste finnas, ochdef skall inte heller finrtas rtågort rädsla för aff använda det när defbehövs. Mert här är def nu fråga om aft i princip alla behandlirtgsbehövartdeskall kunrta omhändertas med tvång. Man irtför ert social indikation, allmänthållen och löslig som sådana indikationer alltid är, utlämnad ät detindividuella ställningstagartdet från myndighetens sida.