prop · GB031 · 1987-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1987/88: 1 om ändring i (enskilt anspråk vidförundersökning och rättegång) 1987/88: Regeringenföreslär att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet . Ipropositionen föreslås ändringar i en del av bestämmelser bl.a.om handläggningen av skadeståndsanspråk i anledning av brott. Förslagen är ettled i strävandena att förbättra brottsoffrens (målsägandenas) ställning ochsyftar till att målsäganden jättare skall kunna få till ständ endomstolsprövning av sitt anspråk. Åklagarnaföreslås få en vidgad skyldighet att för målsägandenas räkning föra talan omskadestånd i anledning av brott. En konsekvens av detta förslag blir attpolisens skyldighet att under förundersökningen utreda även skadeståndsfråganökar. Domstolarnaskall enligt förslaget i största möjliga utsträckning behandlaskadeståndsanspråket med brottmålet. Ändrade regler föreslås för attinskärpa vikten av att detta iakttas. Ipropositionen föreslås också att domstolarna får vidgade möjligheter attuppskatta mindre skador till skäligt belopp utan att bevisning om skadansexakta storlek behöver föras. Detta får till följd bl. a. att skadeståndsfrågori flera fall än nii kommer att kunna avgöras i samband med frågan om ansvar förbrottet. Denya reglerna föreslås träda i kraft . 1 1987/88. Lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 22 kap. 2 och 5 balken skall haföljande lydelse. (§ samt 35 kap. 5 § rättegångs- Grundasenskilt anspråk å brott, som hör under allmänt åtal, vare åklagaren på målsägandensbegäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandenstalan, om det kan ske utan olägenhet och hans anspråk ej finnes obefogat. Vill målsäganden,att anspråket upptages i samband med åtalet, åligge honom att tillundersökningsledaren eller åklagaren anmäla anspråket med uppgift å de omständigheter,vara det grundas. Finner undersökningsledaren eller åklagaren vid utredningangående brott, att enskilt anspråk må grundas å brott, skall han, om det kanske, före åtalet underrätta målsäganden därom. Första och andra styckena äga motsvarande tillämpning näranspråket övertagits av annan. Grundasenskilt anspråk på ett brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren på målsägandensbegäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandenstalan, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och hans anspråk inte äruppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket skall tas upp i samband medåtalet, skall han anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagarenoch lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas. Finnerundersökningsledaren eller åklagaren vid utredning angående brott, attenskilt anspråk kan grundas på brottet, skall han, om det kan ske, i god tidföre åtalet underrätta målsäganden om detta. Första ochandra styckena skall tillämpas också när anspråket övertagits av någon annan. Hartalan om enskilt anspråk upptagits till behandling i samband med åtalet, ägerätten, när skäl äro därtill, förordna, att talan skall som särskilt målhandläggas i den för tvistemål stadgade ordningen. Hartalan om enskilt anspråk tagits upp till behandling i samband med åtalet, färrätten förordna att talan skall handläggas som särskilt mål enligt reglerna förtvistemål, om en fortsatt gemensam handläggning skulle medföra väsentligaolägenheter. Om det är fräga om uppskattning av en inträffad skada och full bevisning om skadan inte alls eller endasl med svårighet kan föras, får rätten uppskatta skadan till skäligt 5§ Är fråga om uppskattning av inträffad skada pch kanfull bevisning därom Icke alls eller allenast med svårighet föras, äge rättenuppskatta skadan till skäligt belopp. Senaste lydelse 1969:588. Nuvarandelydelse Föreslagen lydelse Prop. Så får också ske om bevisningen kan antas medförakostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande lill skadansstorlek och det yrkade skadeståndet avser ett mindre belopp. Denna lag träder i kraft . ti /88. 1987/88: l Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, , Hjelm- , , , , ,, R. Carisson, , , , , , G.Andersson, Lönnqvist Lagrådsremiss om ändring i (enskiltanspråk vid förundersökning och rättegång) Förmånga människor som drabbas av brott får brottet mer eller mindre ingripandeverkningar av olika slag. Ett brott innebär ofta en omskakande personligupplevelse och kan vålla både fysiska och psykiska skador, som kan bestå underlång tid. Ett brott orsakar också ofta föriuster både av ekonomisk art och avannat slag. En mera indirekt följd av brottet som kan innebära påfrestningar äraft brottsoffret ofta måste medverka i det rättsliga förfarandet hos polis,åklagare och domstol. Destraff- och processrättsliga reglerna behandlar framför allt gärningsmannenoch hans situation. Reglerna om förundersökning tar sikte på att det skallkunna klariäggas om ett broft har begåtts och de närmare omständigheternakring detta samt vem som har begått brottet. Skilda bestämmelser irättegångsbalken (RB) tillgodoser på olika sätt kraven på rättssäkerhet förden som misstänks för brott. Även bestämmelserna om förfarandet underrättegången och om domstolens påföljdsbestämning tar framför allt sikte på denmisstänktes förhållanden. Attdet straffprocessuella regelsystemet således sätter den misstänktes situation iblickpunkten är i och för sig förståeligt med hänsyn till vikten av aU ingendöms oskyldig och att en lämplig påföljd bestäms. Inriktningen på den misstänktesrättssäkerhet har emellertid medfört att broUsoffren -eller med RB:sterminologi målsägandena - i praktiken inte annat än i undantagsfall har ägnatssamma intresse som de misstänkta. Utöver målsägandenas betydelsefulla funktionatt medverka i förundersökning och rättegäng har deras situation inteuppmärksammats i någon högre grad. Undersenare tid har en klar förändring skett när det gäller den allmännainställningen till brottsoffren. Det har på olika saft klarlagts attförhållandena för brottsoffren kan vara sådana att det krävs ettökat engagemang från samhällets sida. Många som utsatts för brott behöver hjälpoch stöd både på det personliga och på det praktiska planet. I den kriminalpolitiskadebaften har, såväl i som internationellt, efter hand ställts krav pååtgärder för att förbättra brottsoffrens situation. Från regeringens sida har brottsofferfrägornaaktualiserats i skilda sam- Prop. 1987/88:1 manhang. I 1987 årsbudgetproposition (prop. 1986/87:100, bil 4. s. 24) har jag redogjort för olikaåtgärder som har vidtagits för att förbättra läget förbrottsoffren. Jag får i dessa delar i huvudsak hänvisa till vad jag då anförde.Jag skall här bara nämna att jag - utöver de frågor som jag nu tar upp - senarekommer att för regeringen anmäla frågan om juridiskt biträde i rättegång fördem som utsatts för sexualbrott. Den frågan har behandlats irättshjälpskommitténs betänkande (SOU 1986:49) Målsägandebiträde, vilket förnärvarande remissbehandlas. Ipromemorian Ändrade regler om enskilt anspråk vid förundersökning och rättegångm. (Ds Ju 1986:10), som upprättades inom justifiedepar-tementet , harbehandlats främst vissa processrättsliga frågor. Det rör sig om vidgademöjligheter att bistå målsägandena inom ramen för fömndersökningen ochbrottmålsrättegången samt några frågor i anslutning till detta. I huvudsakhandlar det om åtgärder för att förbättra målsägandens möjlighet att drivaskadeståndskrav mot den misstänkte på grund av brottet. Vidare behandlas - urett bredare perspektiv frågan om bättre information till målsäganden underförundersökningen och vid domstolsbehandlingen. Jagavser nu att ta upp de frågor som aktualiserats i promemorian och som kräverlagändring. Jag avser att i ett senare sammanhang för regeringen anmäla fråganom de övriga åtgärder, bl.a. ändringar i förundersökningskungörelsen, sompromemorian ger anledning till. Det gäller då frägor om polisens skyldighet attutreda enskilda anspråk samt frågor om information till målsäganden rörandebl. a. förfarandets gång. Promemorianssammanfattning bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 1.Lagförslagen i promemorian överensstämmer i allt väsentligt med mina förslag. En förteckning av remissinstanserna bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 2. En sammanställning avremissyttrandena har upprättats inom och finnstillgänglig i lagstiftningsärendet (dnr 8742). 2.1 Nuvarande regler om enskilt anspråk vid förundersökningoch rättegång Sådanamål vid de allmänna domstolarna som rör civilrättsliga anspråk behandlas iprincip enligt för tvistemål. Det gäller även mål om enskiltanspråk anspråk pä skadestånd - i anledning av brott. I 22 kap. RB finnsemellertid regler om att enskilda anspråk av detta slag kan handläggas isamband med talan om ansvar för brottet. Om talan om ansvar och enskilt anspråkförs i samma rättegång handläggs även den civilrättsliga delen i de flestahänseenden enligt reglerna för brottmål. Talan om enskilt anspråk kan alltsäföras i samband med åtal (22 kap. 1 § Talan väcks enligthuvudregeln genom ansökan om stämning. åtal har väckts kan ivissa fall talan om enskilt anspråk väckas utan en formell stämningsansökan,om rätten medger det (45 kap. 5 och 6 §§ RB). en rättegång i vilkenansvarstalan förs kan i princip alla slags anspråk som har brottet somutgångspunkt tas upp till gemensam prövning (22 kap. 4 § Grundasett enskilt anspråk på brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren skyldigatt pä begäran av målsäganden i samband med åtalet förbereda och utföra äventalan om det enskilda anspråket (22 kap. 2 § RB). Det gäller emellertid bara omåklagaren finner att han kan utföra målsägandens talan utan olägenhet och om målsägandensanspråk inte kan anses obefogat. För att göra det möjligt för målsäganden attlåta åklagaren utföra talan skall undersökningsledaren eller åklagaren, om hanfinner att enskilt anspråk kan komma att grundas på brottet, föreåtalet underrätta målsäganden, om så kan ske. Vill målsäganden få anspråket upptageti samband med åtalet skall han anmäla anspråket till undersökningsledareneller åklagaren. skall målsäganden lämna uppgift om vilkaomständigheter som anspråket grundar sig på. Polisensskyldighet att under en förundersökning utreda målsägande-anspråk följer av deallmänna reglerna om förundersökning. I 23 kap. 2 § RB föreskrivs att det underfömndersökningen skall utredas om det har förekommit étt brott och vem som i såfall kan misstänkas för brottet. Vidare skall bevisningen förberedas på ettsådant sätt att målet kan slutföras i ett sammanhang. Av den fidigare nämndabestämmelsen i 22 kap. 2 § RB följer att åklagaren som regel är skyldig attföra talan om enskilt anspråk i samband med ansvarstalan, om målsäganden begärdet. Det åligger då åklagaren att också se till att bevisningen rörande detenskilda anspråket tas fram under förundersökningen. I princip är det alltsååklagarens bedömning av i vilken utsträckning han kan föra talan för målsägandensräkning som styr behovet av att utreda det enskilda anspråket under fömndersökningen.I 20 § förundersökningskungörelsen (1947:948) föreskrivs att det iförundersökningsprotokollet skall antecknas bl. a. uppgift huruvida målsägandeneller den som har övertagit målsägandens anspråk ämnar föra ersättningstalan ianledning av brottet, erforderiiga uppgifter om enskilt anspråk när åklagarenförbereder talan därom och, om det , anses lämpligt, den misstänktes yttrandeöver anspråket. Vemsom är målsägande framgår av 20 kap. 8 § RB, som även innehåller bestämmelserom målsägandens rätt att väcka enskilt åtal. Målsägande är den mot vilken ettbrott har blivit begånget eller som har blivit förnärmad av brottet eller liditskada av del. Målsägandebegreppet är i vissa fall svårtolkat men det finns enomfattande rättsbildning förande tolkningen av begreppet. I20 och 22 kap. RB finns också regler om i vilken utsträckning annan än målsägandenkan föra talan om enskilt anspråk i samband med åtal och om möjligheterna attöverta målsägandeanspråk. Omett enskilt anspråk här tagits upp till behandling i samband med åtalet, kanrätten besluta att det enskilda anspråket skall avskiljas och handläggas somtvistemål om rätten finner skäl för det (22 kap. 5 § RB). Avskiljandekan ske när som helst under handläggningen. Omvänt kan Prop. 1987/88:1 rättenbesluta att ett enskilt anspråk som handläggs som tvistemål skall handläggastillsammans med åtalet (22 kap. 3 § RB). Om ett enskilt anspråk har avskiltsför att handläggas som tvistemål, kommer tvistemålsreglerna att gälla ifortsättningen. Det innebär bl. a. att eventuella beslut om straffprocessuellatvångsmedel mäste hävas. I en del fall kan de i stället ersättas medmotsvarande civilprocessuella tvångsmedel. Rätten har möjlighet att enligt 32kap. 5 § RB förklara målet om det enskilda anspråket vilande i avbidan päutgången i ansvarsdelen. Åklagarenutför målsägandens talan om enskilt anspråk som ett tjänsteåliggande. Han harinte ställning som rättegångsombud (jfr 12 kap. 3 § RB). Det krävs därför intenågon fullmakt för åklagaren att föra målsägandens talan. Han får inte hellerta emot ersättning av målsäganden för sin medverkan. Om det enskilda anspråketskiljs från brottmålet kan åklagaren inte längre företräda målsäganden. a. att åklagaren inte kan överklaga ett mål såvitt gäller detenskilda anspråket om han inte överklagar även i ansvarsdelen. Haråklagaren väckt åtal kan målsäganden biträda åtalet (20 kap. 8 § RB). Målsägandeninträder då i processen som åklagarens medpart. Hans processuella ställningmotsvarar i stort sett åklagarens. En målsägande som biträder åtalet har isamma utsträckning som åklagaren möjlighet att begära att åtalet justeras. Hankan vidare lägga fram annan utredning än åklagaren. En målsägande kan oberoende av om han biträder åtalet eller ej - när som helst träda in irättegängen pch i stället för åklagaren själv föra sin talan i skadeståndsdelen. Omåklagaren har beslutat att inte väcka åtal för ett brott som hör under allmänt ätalkan målsäganden väcka enskilt åtal (20 kap. 8 § RB). Från den huvudregeln finnsett undantag, nämligen då det gäller brott begångna i utövningen av tjänsteneller uppdraget av sådana offentliga funkfionärer för vilka det finns särskildaåtalsregler i bl.a. regeringsformen och riksdagsordningen. Omåklagaren lägger ned ett väckt åtal på den grunden att det saknas .tillräcklig bevisning kan målsäganden ta över åtalet (20 kap. 9 § RB). Sammabegränsning som har nämnts i fråga om enskilt åtal mot vissa offentligafunktionärer gäller emellertid för övertagandet (20 kap. 10 § RB). Målsägandenkan fullfölja målet i högre rätt på egen hand om åklagaren inte överklagar (20kap. 8 § RB). 2.2 Behovet av förändringar Somframgått av min redogörelse har målsäganden en stark processuell ställning bådenär det gäller ansvarsfrågan och i skadeståndsdelen. Bestämmelserna erbjuderhonom också polisens och åklagarens stöd under förundersökningen ochrättegången. Denna förmånliga ställning är emellertid i hög grad beroende avatt målsäganden kan få sitt anspråk prövat med åklagarens hjälp och inom ramenför brottmålsrättegången. Det har många fördelar - inte bara för målsäganden om -man kan 12 1987/88. handlägga enskilda anspråksom grundar sig på brott i samma rättegång Prop. 1987/88:1 som åtalet. Det ärofta processekonomiskt fördelaktigt med en gemensam handläggning. I storutsträckning är det samma bevisning som krävs för prövningen av åtalet och detenskilda anspråket. För målsäganden innebär en gemensam handläggning att hanfår sin talan utförd och prövad på ett enkelt och snabbt sätt. Den utredningsom behövs för skadeståndstalan görs inom ramen för förundersökningen. Det äravgiftsfritt att anhängiggö-ra talan vid domstol i dessa fall'. Om målsägandenskall höras med anledning av åklagarens talan har han rätt till ersättning avallmänna medel för sin inställelse och behöver inte inställa sig till mer än enrättegång. Även för den tilltalade innebär en gemensam handläggning fördelargenom att han bara behöver inställa sig till en rättegång och atträttegångskostnaderna begränsas. Också för domstolen själv uppkommer fördelargenom att separata rättegångar kan undvikas. Motbakgrund av det anförda tar jag i det följande upp vissa förslag till förändringarav de processuella reglerna i RB om målsägandetalan. Förslagen berör såvälförundersökningen som rättegången. Föratt ytterligare förbättra situationen för målsägandena krävs, som jag nämndeinledningsvis, även andra åtgärder, som dock inte fordrar lagändring. Jagsyftar då på frågan om bättre information om reglerna om förundersökning ochrättegäng och frågan om polisens skyldighet att ägna större uppmärksamhet åtutredningen av eventuella skadeståndsanspråk. I dessa hänseenden krävsändringar i bl.a. förundersökningskungörelsen. Om de lagförslag som jag nulägger fram godtas, avser jag att senare återkomma till regeringen medförfattningsförslag i dessa delar. 2.3 Åklagarens skyldighet att förbereda och utföra målsägandenstalan om skadestånd Mittförslag: Förutsättningarna för att en åklagare skall få avstå från aftförbereda och utföra målsägandens skadeståndstalan skärps. Åklagaren skall varaskyldig att föra målsägandens talan, om det kan ske utan väsentlig olägenhetoch anspråket inte är uppenbart obefogat. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran på något undantag när. Skälenför mitt förslag: De nuvarande reglerna i RB ger åklagaren förhållandevis vidaramar för att bedöma i vilken utsträckning han skall föra målsägandens talan.Enligt 22 kap. 2 § RB är han skyldig att föra målsägandetalan om det kan skeutan olägenhet och om anspråket inte befinns obefogat. Det kan innebära en.olägenhet att föra målsägandetalan om anspråket är mycket omfattande eller avkomplicerad beskaffenhet. Detsamma kan vara fallet om det krävs omfattandeutredning som enbart eller till allra största delen berör skadeståndsfrågan.Bedömningen av om ett anspråk är obefogat omfattar inte bara frågan om anspråketi sig är obefö- Prop. 1987/88:1 gat utan också om det saknas bevisning. Som framhålls i promemorian varierar det sannolikt fränåklagare till åklagare i vilken utsträckning målsägandens intressentillgodoses. I de fall skadeståndsanspråken är ordentligt utredda underförundersökningen hör det förmodligen till undantagen att åklagaren inte förtalan för målsägandens räkning. Om det däremot krävs ytterligare utredningeller kontakter med målsäganden eller annan för att klargöra vissa frågor varierartroligen benägenheten bland åklagarna att ta på sig den uppgiften. Arbetssituationenkan också påverka åklagarens bedömning i den här frågan. Åklagarväsendet harunder en följd av år varit hårt belastat, framför allt i storstadsdistrikten.Situationen har emellertid förbättrats bl. a. genom de resurstillskott somåklagarväsendet har fått . Förutsättningarna för att åklagarna istörre utsträckning skall kunna engagera sig i målsägande-anspråken hardärigenom ökat. Av betydelse för åklagarnas benägenhet att drivaskadeståndsanspråk för målsägandens räkning är även den praxis domstolarnatillämpar i fråga om att avskilja skadeståndstalan i brottmål för atthandläggas som tvistemål. Om domstolen i stor utsträckning skiljer av enskildaanspråk leder det till att åklagaren blir mindre benägen att ta uppskadeståndsanspråk i samband med åtalet. Och omvänt kan en målsättning fråndomstolens sida att i största möjliga utsträckning hantera målsägandeanspråkeninom ramen för brottmålet påverka åklagaren att föra målsägandetalan även imer komplicerade fail. Jag delar den uppfattning som framförs i promemorian i större utsträckning än nu bör tillgodose målsägandenas behov av att fåhjälp med att föra talan om skadestånd. Detta bör åstadkommas bl.a. genom enskärpning av reglerna i RB om åklagarens skyldighet att föra målsägandenastalan. En sådan ändring är, som framhålls i promemorian, också en förutsättningför att polisen i större utsträckning skall utreda målsägandeanspråken underförundersökningen. En ny reglering kan också medverka till en bättreenhetlighet i fråga om åklagarens benägenhet att föra målsägandens talan. Jagvill framhålla att en ökad skyldighet för åklagaren att föra målsägandens talaninte innebär någon principiell förändring av synen på åklagarrollen med dessobjektivitetskrav. Den medför inte heller att åklagaren tilldelas något nyttslag av uppgifter. Ändringen bör, som jag antydde, gä ut på en skärpningav förutsättningarna för att åklagarna skall få avstå från att förbereda ochutföra talan för målsägande. Något absolut krav på att åklagaren alltid skallföra målsägandens talan om åtal väcks bör emellertid inte ställas upp. Det kangivetvis finnas fall där det framstår som mindre lämpligt att handlägga skadeståndsfrägani brottmålsprocessen. En avvägning mäste alltid ske mellan olika intressen.Från samhällets synpunkt är det angeläget att rättegång och dom följer som ensnabb reaktion på själva brottet. Mot detta skall ställas målsägandens önskemålom att skadeståndsfrågan skall avgöras tillsammans med ansvarstalan. I sammariktning talar de processekonomiska vinsterna med en gemensam rättegång. En gemensam handläggning bör inte få leda till attbrottmålet fördröjs väsentligt.Det måste sålunda finnas utrymme för åklagaren att avstå från att föra målsägandenstalan, om han redan från början kan förutse att skadeståndsfrägan inte kanutredas eller avgöras av domstolen utan avsevärda tidsförskjutningar förhandläggningen av ansvarsfrågan. Detta gäller särskilt när mera ingripande,påföljder kan bli aktuella. Och självfallet får ingen sitta häktad längre änsom krävs för utredningen av själva ansvarsfrågan. Det ligger också i sakensnatur att åklagaren inte kan ta på sig att företräda målsäganden omskadeståndstalan är för omfattande. I det sammanhanget måste vägas in vilkaresurser som krävs såväl för utredning av anspråket som utförande av självatalan. Denavvägning mellan olika intressen som sålunda bör ske har i promemorianuttryckts på det sättet att åklagaren skall föra målsägandens talan om enskiltanspråk, om det kan ske utan väsentlig olägenhet och anspråket inte äruppenbart obefogat. Vidremissbehandlingen har från något håll hävdats att uttrycket uppenbartobefogat skulle kunna tolkas så att åklagaren i vissa fall skulle tvingas drivaobefogade skadeståndsanspråk. Med anledning av detta vill jag först och främstsäga att åklagaren givetvis inte bör syssla med att driva sådanaskadeståndsanspråk som framstår som obefogade. kan det emellertidvara vanskligt för åklagaren att innan förundersökningen är slutförd avgöra detbefogade i ett framställt skadeståndsanspråk. Tanken bakom promemorieförslageti denna del torde vara att åklagaren i ett inledande skede inte skallge sig in på någon närmare prövning av om anspråket kommer att leda till bifalleller ej vid domstolen. Kommer åklagaren senare under förfarandet tilluppfattningen att anspråket är klart obefogat, bör han givetvis ha möjlighetatt då avstå från att driva det vidare. Motden nu angivna bakgrunden anscrjag att promemorians lagförslag kan godtas ochjag förordar att 22 kap. 2 § första stycket RB ändras i enlighet härmed. Jagåterkommer i specialmotiveringen till vissa tillämpningsfrågor. Det börankomma på riksåklagaren och överåklagarna att inom ramen för sintillsynsverksamhet undersöka om de nya reglerna får den avsedda effekten,nämligen att åklagarna i större utsträckning än nu tar på sig uppgiften attföra talan om enskilt anspråk och att större enhetlighet i detta hänseendeuppnås mellan olika åklagare. Jagvill avslutningsvis på nytt understryka att en lagändring med den föreslagnainriktningen kommer att innebära en ökad skyldighet för polisen att utredaskadeståndsanspråk. 2.4 Handläggningen vid domstolen Mitt förslag:Domstolen får ökad skyldighet att handlägga skadeståndsfrågan medfrågan om ansvar för brottet. Promemorians förslag:Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks ellerlämnas utan erinran på nå-