prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — Starksinnesrörelse kan uppstå efter provokation och faller dä primärt under punkt I. Underförevarande punkt faller t.ex. de fall där någon under tillfällig depressioneller stark upprördhet pä grund av personliga bekymmer begår en för honom inormala fall främmande handling. Ullrycket"annan orsak" slutligen syftar bl. a. på extrem trötthet, fysiskutmattning eller hög feber. Attmärka är alt de omständigheter som avses skall vara av den styrkan 85 alt gärningsmannen pågrund av dem har haft starkt nedsatt förmåga att Prop. Delta får exempelvis anses vara fallet om gärningen begåtts underinflytande av en själslig abnormitet. dessa fall rör del sigemellertid om helt exceptionella situafioner. vidare normalt attgärningsmannen ulan eget vållande hamnat i sitationen i Så kan t. ex.extrem trötthet normall inte föranleda mildare straff för den som under sådanframför bil och vållar en trafikolycka. annan orsak haft starktnedsatt förmåga att kontrollera sitt handlande kan lätt leda tankarna tillberusning. Beträffande bemsningens betydelse för straffmätningenoch för påföljdsvalet innebär emellertid de nya reglerna ingenförändring, utan berusningen får beaktas på samma sätt som för närvarandesker i praxis (jämför 1 kap. 2 § andra stycket). Idenna punkt ges en regel om all viid bestämmandet av straffvärdet hänsyn skalltas till den tilltalades uppenbart bristande utveckling, erfarenhet elleromdömesförmåga. Har hans handlande stått i samband med och påverkats av sädanaomständigheter fär del alltsä beaktas i mildrande riktning. Bristandeutveckling m. m. förekommer kanske främst hos yngre personer men kannaturligtvis förekomma även hos äldre. Bestämmelsen är naturligen avsedd atttillämpas med stor försiktighet. Detta markeras genom att det skall röra sig omuppenbart bristande utveckling etc. Att någon rent allmänt är omdömeslös,vilket torde kunna sägas om många som begår brott, är inte skäl för atttillämpa bestämmelsen. Denna punkt kompletteras av 7 § som tillåter ettallmänt h.änsynstagande till låg ålder. Idenna punkt tas upp det fallet atl brottet har föranlelts av stark mänskligmedkänsla. Atl tillämpa denna bestämmelse torde inte ofta komma i fråga.Exempel pä brott föranledda av stark mänsklig medkänsla är de s. k.barmhärtighetsmorden, dvs. att någon dödar t.ex. en nära anhörig som liggerobotligt sjuk för atl göra slut på dennes plågor. Gemensamtför punkterna I -4 Avslutningsvisskall nägot beröras frägan om bevisbördan beträffande omständigheter som omfattas av denna paragraf. torde del förhålla sig så att bevisbördan beträffand': omständigheter av den typ som här avses är densamma som beträffande invändning om t. ex. nödvärn. Bevis bördan för alt omständigheterna inte förelegat vilar alltså i princip pä åklagaren. Det anses emellertid att åklagaren har fullgjort sin bevisskyldig het när en omständighet över huvud taget inte har nämnts men också när en omständighet har åberopats men den med hänsyn till övriga omständig heter inte framstår som trovärdig. Är det fråga om etl blankt påstående atl en viss omständighet föreligger eller är den berättelse som den tilltalade har avgett helt verklighetsfrämmande, bör domstolen kunna lämna den 86 påstådda omständighetenutan avseende. Kan det inte uteslutas att vad Prop. 1987/88:120 dentilltalade uppger är riktigt, gäller emellertid i princip huvudregeln omåklagarens bevisbörda. Förstastycket kompletteras med en bestämmelse som ger möjlighet att ådöma lindrigarestraff än som är föreskrivet för brottet. En liknande bestämmelse återfinns i 5§ andra stycket i anslutning till billighetshänsynen. Någraremissinstanser har ifrågasatt om inte möjligheterna att gå under vad som ärstadgat för brottet blir alltför stora. De menar därvid att andra stycket ochmotsvarande bestämmelser i 5 § kommer att leda till en avsevärd osäkerhet omhur de skall tillämpas och därigenom motverka önskemålet om en enhetlighet idömandet. Vidare framförs den åsikten alt tekniken att nämna en radomständigheter som kan föranleda strafflindring torde medföra att i en lång radmål, där det är uppenbart att strafflindring inte kan komma i fråga, tid kommeratl tas upp med diskussion om en sådan ändå skall förekomma. Dennya regleringen innebär att remissinstansernas invändningar på denna punkt intehar tillgodosetts. Alt märka är alt de omständigheter som räknas upp i förstastycket i förevarande paragraf, och även omständigheterna enligt 5 §, ärsådana som domstolarna överväger som grund för slrafflindring.Strafflagberedningen lade är 1948 (SOU 1948:40) fram etl förslag tillbestämmelser om befogenhet för domstol atl nedsätta straffet understraffskalans minimum eller att efterge ansvarspäföljd. I förslaget angavsgenom uppräkning vissa omständigheter som borde särskilt beaktas vidprövningen. Förslaget ledde, vad gällde uppräkningen, inte till lagstiftning.Av förarbetena till den nu gällande bestämmelsen i 33 kap. 4 § omstrafflindring och påföljdseftergift framgår dock att uppräkningen utgörexempel på omständigheter som kan föranleda nedsättning eller eftergift (prop.1962:10). De omständigheter strafflagberedningen angav överensstämmer i stortmed dem som räknas upp i förevarande paragraf och i 5 §. Den nya regleringenutgör således inte någon nyhet utan är i stor utsträckning en kodifiering avgällande praxis. Atten lagreglering skulle leda lill ökad oenhetlighet förefaller inte troligt.Förhållandet bör i stället bli del rakt motsatta. Domstolarna får ju på dettasätt ett klarare underlag för sitt ställningstagande i ovanliga situafioner.Genom en lagreglering kan det visserligen tänkas alt förmildrandeomständigheter oftare kommer att åberopas i målen. Alt sä sker och attdomstolarna noga bedömer om någon sådan omständighet föreligger och hur den iså fall bör beaktas framstår inte som någon nackdel. Vadsedan gäller själva möjligheten att gå under vad som är föreskrivet för brottet är att märka att denna är förhållandevis snävt utformad. Lindri gare straff fär ådömas endast om det är "uppenbart" påkallat medhänsyn till brottets straffvärde. Tillämpningen skall således vara restriktiv, och det krävs en mycket hög grad av de relevanta omständigheterna för att de skall leda till ett straff under föreskrivet minimum. Att i lagtexten ge någon 87 närmare vägledning för ivilka fall så skall ske är knappast möjligt. Och det Prop. 1987/88:120 är inteheller lämpligt atl läsa fast tillämpningsområdet genom motivuttalanden. Dennärmare tillämpningen fär i stället bestämmas genom praxis. Det bör anmärkasatt stycket är avsett att kunna tillämpas även om andra myckel starktförmildrande omständigheter föreligger än sädana som avses i första stycket. Iparagrafen regleras frågan om vilken betydelse gärningsmannens tidigarebrottslighet skall ha vid straffmätningen. Frågan har behandlats i avsnitt 3.5. Paragrafenhar formulerats i enlighet med lagrådets förslag. Genom att använda uttrycketatt "den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott" klargörs,såsom lagrådet framhåller, att även fall av åtalsunderiåtelse ochstrafföreläggande i princip hör till de återfallsgmndande faktorerna. Paragrafenär tillämplig vid straffmätningen, således vid utdömande såväl av böter somfängelse. Vad gäller böter skall tidigare brottslighet kunna påverkastraffmätningen på samma sätt som . Någon förändring är i detta hänseendeinte avsedd. Detsamma gäller frågan om att pä grund av tidigare brottslighetövergå från böter till fängelse i fall då straffskalan innehåller båda dessastraffarter. Vad som i sak är nytt i bestämmelsen är således betydelsen avtidigare brottslighet när domstolen bestämmer längden av ett fängelsestraff. Enligtparagrafen skall tidigare brottslighet i första hand beaktas genompåföljdsvalet eller genom förverkande av villkorligt medgiven frihet. Av30 kap. 4 § framgår att en av de situationer i vilken fängelse primärt börkunna komma i fråga är att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig tillbrott. Vid återfall når man sä småningom den punkt då kriminalvård i frihetinte längre kan tillämpas utan domstolen måste övergå till att döma tillfängelse. I den situationen har en straffskärpning på gmnd av tidigarebrottslighet åstadkommits genom själva påföljdsvalet. Dämtöver finns det inteanledning alt låta den tidigare brottsligheten påverka längden avfängelsestraffet. Det är först när fängelse därefter skall ådömas som förevarandeparagraf kan bli aktuell. Idessa situationer skall dock, som framgår av bestämmelsen, tidigarebrottslighet i första hand beaktas genom förverkande av villkorligt medgivenfrihet. I vissa situationer kan man dock länka sig att detta inte ärtillräckligt. I första hand är detta naturiigtvis fallet om någon villkorligtmedgiven frihet som kan förverkas inte finns. Beror detta på att den tid inomvilken förverkande kan ske enligt 34 kap. 4 § gått till ända utan alt dentilltalade gjort sig skyldig till nya brott bör straffskärpning normalt inteske. Så har då förflutit att återfallet som regel inte bör verkastraffskärpande. Såsom har anförts i den allmänna motiveringen finns detemellertid flera olika undantag frän detta. En annan tänkbar situation där enstraffskärpning skall övervägas är om den återstående strafftid som kanförklaras förverkad framstår som alltför kort som extra sanktion på grund avden nya brottsligheten. I andra meningen anges attvad som särskilt skall beaktas då straffskärp- Prop. 1987/88:120 ning på gmndav återfall övervägs är vilken omfattning som gärningsmannens tidigarebrottslighet haft, vilken tid som förflutit mellan brotten samt huruvida dentidigare och den nya brottsligheten är likartade eller brottsligheten i bådafallen varit särskilt allvarlig. Med uttrycket omfattningen av gärningsmannenstidigare brottslighet markeras att behovet av slraffskärp-ning gör sig särskiltgällande i samband med upprepade återfall. När sädana återfall bör kunnaföranleda en slraffskärpning är bl. a. beroende av i vad mån andraomständigheter som nämns i bestämmelsen föreligger. Ju allvarligarebrottsligheten är, desto färre återfall behövs för att en särskildstraffskärpning skall vara motiverad. Angåendede övriga omständigheter som nämns i andra punkten hänvisas tillspecialmotiveringen till 34 kap. 4 § där liknande bestämmelser finns. Att märkaär att det beträffande förverkande enligt 34 kap. 4 § endast anges altbrottsligheten i båda fallen är allvarlig. I förevarande bestämmelse sägsdäremot att vad som särskilt skall beaktas är om brottsligheten i båda fallenär särskilt allvarlig. Det krävs således normalt allvarligare brottslighet förstraffskärpning genom straffmätningen än för straffskärpning genomförverkande. För att brottsligheten skall kunna bedömas som särskilt allvarligbör krävas att straffvärdet för såväl den gamla som den nya brottsligheten ärminst omkring fängelse. Avslutningsviskan följande framhållas. Som anförts i avsnitt 3.5 är det osäkert ivilken utsträckning domstolarna vid slraffmätningen tar hänsyn till tidigarebrottslighet. Utvecklingen synes ha gått mot att domstolarna i allt mindreutsträckning gör det. Den nya bestämmelsen som jag nu har föreslagit är inteavsedd att medföra en mer allmän slraffskärpning vid återfall. Förutom för altutjämna ojämnheter i tillämpningen bör en särskild slraffskärpning för återfallendast komma i fråga i sådana fall där återfallssituationen framstår somsärskilt anmärkningsvärd. Förutom återfall i synnerligen allvarligbrottslighet avses bl. a. upprepad och vanemäs-sig grov tillgreppsbrottslighetsåsom exempelvis bostadsinbrott. Omrätten med slöd av denna paragraf bestämmer elt strängare straffan som annarshade bort följa på brottet, bör detta normalt anges i domskälen. Paragrafenbehöver däremot inte åberopas i domslutet. Bestämmelsernahar behandlats i avsnitt 3.4. Här kan även hänvisas till specialmotiveringentill 3 § andra stycket. Som konstateras i avsnitt 3.4 skall vid straffmätningenutöver brottels straffvärde hänsyn tas till vissa omständigheter som ärhänförliga lill gärningsmannens person och hans handlande efter brottet. Dessaomständigheter verkar endast i mildrande riktning. Angående omständigheternasbetydelse för päföljdsvalet, se 30 kap. 4 §. Uppräkningeni denna bestämmelse är, lill skillnad från motsvarande uppräkning i 2 och 3 §§, i och för sig uttömmande. Den avslutande punkten är dock allmänt hållen och ger möjlighet atl ta hänsyn till olika inte närmare angivna faktorer. I likhet med omständigheterna enligt 2 och 3 §§ 89 är omständigheter somavses i denna paragraf sådana som Prop. beaktas av domstolarna vidslraffmätningen. I en del fall har motsvarande bestämmelser på annat hållersatts av denna paragraf Sålunda motsvaras bestämmelsen omhänsynstagande till men på gmnd av utvisning i 40 § utlänningslagen av punkt 4samt bestämmelserna i 20 kap. 4 § BrB andra stycket av punkt 8 och i33 kap. 9 § BrB och i 6 § trafikbrottslagen (1951:649) av punkt 5. Paragrafenär avsedd att tillämpas med försiktighet så atl den inte medför risker för enoenhetlig praxis eller sociala orättvisor vid straffmätningen. I tveksammafall bör påstående om menliga följder underbyggas med intyg av t. ex. läkare -såsom i praxis krävs beträffande självmordsrisk - arbetsgivareeller tillståndsmyndighet. Medanledning av bestämmelserna i paragrafen finns det skäl att något allmäntberöra frägan om s. k. sanktionskumuiation. För den dömde har brottet oftaandra negativa följder än den av domstolen ådömda påföljden. Han kan t.ex. bliutvisad, åläggas att betala skadestånd, drabbas av förverkande av olika slagsegendom eller få sitt körkort indraget. I sådana situationer brukar man tala omsanktionskumuiation. Sanktionskumuiation innebär således bmk av merän ett straff eller annan negativ reaktion pä brott. Detfinns vissa i lag fömtsedda kombinationer som domstolen antingen disponeraröver eller i vart fall direkt kan ta hänsyn lill vid påföljdsbestämningen.Enligt 40 § ufiänningslagen skall, om en utlänning utvisas, det men som handärigenom åsamkas beaktas när påföljden för brottet bestäms. Vidare får enligt6 § trafikbrottslagen vid bestämmandet av påföljd för brott enligt den lagenhänsyn tas till en förväntad körkortsåterkallelse som medför att hinder ellersynnerlig svårighet uppstår för gärningsmannen i hans yrkes- ellernäringsutövning. Som nämndes motsvaras dessa bestämmelser av förevarandeparagraf. Beträffandeföretagsbot finns en bestämmelse i 36 kap. 10 § enligt vilken boten fårefterges eller sättas lägre än vad som eljest bort ske, bl. a. om påföljd förbrottet ådöms näringsidkaren eller företrädare för denne. Påföljdsbestämningenskall alltså i dessa fall i princip ske utan något hänsynstagande tillföretagsboten. Ipraxis är det vidare vanligt att hiinsyn tas till brottspåföljden vid beslut om förverkande. Detta är en ordning som får anses ha goda skäl för sig. Det mäste emellertid beaktas atl förverkande kan fylla sådana funktioner atl en eftergift eller jämkning av förverkandet inte är möjlig eller lämplig, exempelvis om förverkandet är avsett att motverka fortsatt brottslighet. I vissa sådana fall kan det därför vara motiverat att ta hänsyn till förverkan det vid påföljdsbestämningen i stället för tvärtom. Frågan har berörts i prop. 1986/87:81 om ändring i lagen om straff för vissa trafikbrott. Efter förslag i propositionen infördes en möjlighet att under vissa omständighe ter förklara ett fordon förverkat. I samband härmed uttalade föredragande statsrådet, i enlighet med ett påpekande av lagrådet, att ett beslut om förverkande enligt allmänna principer bör beaktas vid bestämmande av påföljd för brottet (a. prop. s. 12). Situationen läcks av punkt 8 i denna paragraf. Även andra former avsanktionskumuiation finns. Lagföring och straff Prop. 1987/88:120 kan leda tillandra följder för gärningsmannen, vilka inte är direkt förutsedda ilagstiftningen, t. ex. indragning av särskilt tillstånd, såsom yrkeslegitimation,auktorisation eller tillstånd lill viss näringsverksamhet. Sådana följderfaller under punkt 5 i denna paragraf Slutligen kan nämnas andra förhållandensom ligger nära sanktionskumuiation såsom atl gärningsmannen skadar sig isamband med brottet, se punkt I, eller att han eller någon närstående drabbasav negativa sociala reaktioner, något som jag återkommer till under punkt 8. Föratt kroppsskada skall beaktas vid straffmätningen skall den vara all- . varlig,över huvud taget är övergående skador normall inte att hänföra hit utanskadorna skall vara av bestående karaktär. Under denna punkt är att hänföra t.ex. atl en rattfyllerist i en trafikolycka vid den brottshga körningenerhåller bestående men exempelvis i form av invalidisering eller atl endynamitard vid elt inbrott får allvarliga skador genom sprängningen. Häravses den omständigheten att gärningsmannen efter förmåga sökt förebygga elleravhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. En bestämmelse som i principvilar pä samma grund som denna punkt är ansvarsfrihetsregeln vid frivilligttillbakalrädande från försök m. m. i 23 kap. 3 §. Huvudsakligen samma skäl somtalar för att straff inte skall ådömas för försök till brott vid frivilligttillbakaträdande ligger bakom också den nu aktuella punkten. Även om brottethar fullbordats bör den som söker förebygga eller gottgöra skadliga verkningarav brottet kunna få ett mildare straff. Gärningsmannenkan i detta hänseende handla på många olika sätt. En person som har misshandlatnågon kan förebygga skadliga verkningar genom att hjälpa den misshandlade tillsjukhus, den som har begått mened kan berätta sanningen och den som;har stulitkan återlämna det stulna. De skadliga verkningarna kan ocksä gottgöras genom attskadorna ersätts. Hänsyn skall enligt bestämmelsen tas till gärningsmannensförmåga. Den som har det dåligt ställt ekonomiskt kan således genom att medstora uppoffringar ersätta en del av uppkomna skador anses ha gjort sigförtjänt av en lika stor nedsättning av straffet som den mycket välbärgade somhar ersatt hela skadan. Uttrycket "förmåga" tar inte enbart sikte päekonomiska möjligheter utan kan avse även andra omständigheter som kanhänföras lill gärningsmannens personliga situation. Ävenom det inte anges uttryckligen skall gärningsmannens handlande normall ske på eget initiativ. Bestämmelsen skall således främst tillämpas när gärningsmannen har handlat pä angivet sätt innan han vet om att han avslöjats. Hans agerande skall kunna sägas visa pä en i handling visad ånger. Del är dock inte uteslutet alt i vissa fall fillämpa bestämmelsen även då gärningsmannen t.ex. ekonomiskt kompenserar målsäganden först ef- 91 Anmärkaskan i sammanhanget att de särskilda reglerna Prop. 1987/88:120 omfrivilligt avvärjande av fara m.m. i 13 kap. II §, 14kap. 11 § och 15 kap. 14 § i princip står kvar oförändrade. Idenna punkt las upp fallet att gärningsmannen frivilligt har angett sig. Del ärsåledes just själva angivelsen som är det väsentliga och inte alt någonunderlättar polisens arbete sedan han väl blivit upptäckt eller erkänner sedanhan väl är misstänkt. En frivillig angivelse föreligger även i det fall dänågon efter att ha gripits för t. ex. ett bostadsinbrott självmant berättar omandra inbrott han har begått, men vilka polisen ej misstänkt honom för. Att engärningsman beter sig pä motsatt sätt, dvs. att han förnekar vad han misstänksför eller att han försvårar polisens utredning, skall å andra sidan givetvisinte läggas honom till last på så sätt att han erhåller högre straffan normalt. Bestämmelsenavser endast angivelse av egna brott. diskuterar omden borde utvidgas till att avse även s. k. kronvitlnen, alltså gärningsmän somavslöjar sina medbrottslingar. Kommittén anser övervägande skäl tala mot ettsådant system. Inte någon remissinstans har framfört en motsatt uppfattning.Även jag delar kommitténs bedömning. Något utrymme för att beakta sådanaomständigheter finns följakfiigen inte enligt denna punkt. 1 den mån de heltundanlagsvis skulle kunna anses motivera ett lägre straff fär detta ske medstöd av punkt 8. Bestämmelsenmotsvarar den nuvarande päföljdsbeslämningsregeln i 40 § utlänningslagen. Denär i sak oförändrad och är avsedd alt tillämpas på samma sätt som den angivnaparagrafen. Atl den tilltalade utvisas ur riket får regelmässigt anses innebäramen för honom. Förstamomentet av denna punkt, aitt hänsyn skall tas lill avskedande eller uppsägningfrån anställning, motsvarar bestämmelsen i nuvarande 33 kap. 9 §. Det andramomentet, beaktande av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- ellernäringsutövning, ersätter bl. a. nuvarande 6 § trafikbrottslagen. Förstbehandlas de arbetsrättsliga följderna av ett brott. behandlar i skrivelsen bl. a. frågan vilka arbetsrättsliga följder som omfattas av bestämmelsen i nuvarande 33 kap. 9 §. Kommittén föreslår i skrivelsen att lagtexten förtydligas och ges innebörden atl avskedande, uppsägning och varning som disciplinpåföljd samt övriga ågärder, t. ex. omplacering, som har karaktären av disciplinär bestraffning omfattas av bestämmelsen. En följd av detta förslag blir att 92 varningar av karaktärentillsägelser eller omplaceringar och avstängningar Prop. 1987/88:120vidtagna som skyddsåtgärder inte faller in under bestämmelsen. Flertaletremissinstanser godtar kommitténs förslag. Tre remissinstan ser anser dock attbestämmelsens tillämpningsområde bör vara begränsat och avse endast avskedandeoch uppsägning, medan två instanser ifrågasätter om inte bestämmelsensUllämpningsområde enligt förslaget blir för . Föregen del vill jag anföra följande. Enligt 33 kap. 9 § får vid bestämmande avstraff för brott av arbetstagare hänsyn tas till avskedande eller annan följdav brottet som är medgiven enligt arbetsavtalet eller enligl författning, somgäller för anställningsförhållandet. Vad som avses med annan följd av brottetframgår inte klart av förarbetena. Detta har knappast skapat några störreproblem i praxis men som kommittén konstaterat finns det ett behov altklarlägga vilka arbetsrättsliga följder som får beaktas vid straffmätningen. Deremissinstanser som anser att bestämmelsens tillämpningsområde bör begränsastill avskedande och uppsägning gör det bl. a. av det skälet att de andradisciplinära ätgärder som kan komma i fråga inte är så ingripande för denenskilde att det finns anledning alt beakta dem vid slraffmätningen. Vidareframförs den åsikten att det torde vara svårt för en arbetsgivare att tilldomstolen yttra sig om andra arbetsrättsliga följder än avskedande ochuppsägning. Deremissinstanser som menar atl bestämmelsen enligt kommitténs förslag harblivit för snävt hållen har å sin sida bl. pekat pä att det kanvara svårt att avgöra om en åtgärd vidtas som disciplinär bestraffning eller påannan grund. Den frågan kan t.ex. gälla om en omplacering som arbetsgivarenföretar som elt alternativ uppsägning, med åberopande av 7 § andra stycketlagen (1982:80) om anställningsskydd, pä grund t.ex. av alt arbetstagaren haråsidosatt sitt anställningsavtal genom atl stjäla på arbetsplatsen, skallanses ha karaktären av en disciplinär bestraffning. Istort sett kan jag instämma i de synpunkter på bestämmelsens omfattning somkommittén har anfört. Jag är dock benägen att hålla med såväl de instanser, sommenar att bestämmelsen blivit för omfattande, som de som menar att den blivitför snäv. De direkta exempel som anges i lagtexten bör enligt min mening varasådana att de regelmässigt skall tillmätas en påtaglig betydelse förstraffmätningen. Att helt utesluta att andra arbetsrätt si iga följder änavskedande och uppsägning beaktas vid slraffmätningen är emellertid intelämpligt. Enändamålsenlig lösning på problemet är enligt min mening att endast ange alt det som skall beaktas är om gärningsmannen till följd av brottet har drabbats eller om del finns grundad anledning anta atl han kommer atl drabbas av avskedande eller uppsägning frän anställning. Punkt 5 har utformats i enlighet med delta. I punkt 8 ges domstolen möjlighet atl beakta andra omständigheter som påkallar att gärningsmannen får etl lägre straff än brottets straffvärde motiverar.