prop · GB0314 · 1987-12-31 00:00:00 — Tingsrätten förordnadeom utvisning utan tidsbegränsning, men hovrätten begränsade tiden för utvisninglill . 2.2.2 Gränsdragningenmellan grov misshandel och misshandel enligt 3 kap. Prop. 1987/88:14 5 § BrB Närdet gäller alt belysa var gränsen gär mellan de båda graderna av misshandel ärfrämst sådana fall av intresse, i vilka ansvar har yrkats för grovt brott men ådömtsenligt 3 kap. 5 § BrB. Några sådana rättsfall finns återgivna i NJA. Frågan ommisshandeln borde anses som grov eller ej har i dessa fall inte sällan bedömtsolika genom instanserna. Gränsdragningen mellan de båda graderna av misshandelillustreras också av fall, i vilka ansvar för grovt brott visserligen inte haryrkats men där misshandeln ändå har bedömts vara av allvarlig karaktär.Rättspraxis i förevarande avseende har kommenterats i litteraturen. Enligl Jareborg(Brotten, första häftet, 1984, s. 193) kan man av en del avrättsfallen utläsa en viss benägenhet atl i mindre utsträckning än som fömtsattesvid lagens fillkomst klassificera misshandel som grov. Fränden närmaste liden efter BrB:s ikrafllrädande föreligger tre rättsfall sombelyser avgränsningsproblemen. INJA 1966 s. 503 hade A misshandlat en 56-årig kvinna i hennes bostad. Han hadeförst gett henne etl knytnävsslag mol ena sidan av underkäken sä all hon föllbaklänges i golvet. Sedan hon hade rest sig hade han gett henne elt kraftigtslag pä andra sidan av underkäken, sä all hon föll omkull pä nytt. Medan honlåg på golvet hade han sparkat henne på benet. Av misshandeln fick hon tvä käkbensbrolloch ell svärläkl sär pä benet. Underrätten och hovrätten bedömde misshandelnsom grov och dömde A till fängelse etl år. HD uttalade atl de skador som hadeåsamkats kvinnan visserligen var allvarliga de hade medfört atl hon inte hadekunnal arbeta - men atl skadorna i och för sig inle kundeföranleda all brottet bedömdes som grovt. Trots att misshandeln var avallvarlig karaktär, var omständigheterna inte så försvårande all den bordebedömas som grov. HD dömde A enligl 3 kap. 5 § BrB lill fängelse åtta mänader.En av HD:s ledamöter var skiljaktig och fastställde hovrättens dom. INJA 1966 B 20 hade A med kortändan av handtagel på en större skruvmejsd gett Btvå slag över hjässan, ell slag över höger öga och elt slag mellanskulderbladen. Underrätten ansåg alt misshandeln var grov med hänsyn lill fillhyggelsbeskaffenhet och den råhet som i övrigt visats och dömde A, som var , förgrov misshandel och ytterligare brott till ungdomsfängelse. HD uttalade atl misshandeln inte kunde anses som grov ochöverlämnade A fill fortsall vård enligl barnavårdslagen. En ledamot varskiljaktig och dömde lill ungdomsfängelse. INJA 1966 B 39 avsåg åtalet grov misshandel och grovt vållande lill annans död.A hade misshandlat sin förutvarande huslm B. Misshandelnhade beslåll i slag mol båda ögonen saml mol näsan och halsen. B avled tvädagar efter den sista misshandeln. Underrätten ansåg att våldet visade sådanhänsynslöshet all misshandeln "ar all anse som grov. A hade däremot inlehaft atl räkna med atl misshandeln skulle leda lill B:s död. A dömdes för grovmisshandel till skyddstillsyn. Hovrätten förklarade att misshandeln visserligenhade skett under försvårande omständigheter, men all den inle var all bedömasom grov. hovrättenalt hänsynen lill allmän laglydnad påkallade alt A dömdes, till Prop.1987/88:14 fängelse. Hovrätten dömde A enligl 3 kap. 5 § för misshandel fillfängelse . Inle heller HD ansåg all grovt brott förelåg. HD ultaladealt misshandeln var av allvarlig karaklär och av sådan art alt den borde medföraell icke alllför kortvarigt fängelsestraff, om inle omständigheterna föranleddeannat. Med hänsyn lill vad som var upplyst om A:s förhållanden och till allhan hållils häktad fastställde HD tingsrättens dom på skyddslillsyn. Avintresse i sammanhanget är även NJA 1971 B 1 . Ansvar yrkades inte för grovmisshandel ulan för mordförsök. A hade tagit stmpgrepp på sin hustru och isamband därmed uttalat hot om att döda henne. f/«terra/fe/i och hovrätten dömdeA för försök till mord till fängelse . I HD yrkaderiksåklagaren i andra hand ansvar dels för misshandel bestående i strupgreppetoch dels för olaga hot beslående i alt A genom stmp-greppet och genom altuttala en avsikt all döda hustrun hotat henne på ell sätt som var ägnat altinge henne allvarlig fruklan för sill liv. HD ogillade åtalet för mordförsökoch fann alt den misshandel som A gjort sig skyldig lill visserligen var avallvarlig beskaffenhei men inle borde bedömas som grov. HD dömde A förmisshandel enligl 3 kap. 5 § och för olaga hot fill fängelse ell år fyramånader. En ledamot var skiljaktig och fastställde hovrättens dom. INJA 1972 s. 654 gällde frågan val av påföljd för misshandel enligl 3 kap. 5 § BrB.A hade med öppen och knuten hand tilldelat sin fästmö flera slag i ansiktet ochpå kroppen. Han hade också sparkat henne på kroppen och med en vägmarkeringsslakegett henne ell slag i ryggslulel och ell slag på ena benet. Genom slagentillfogades fästmön avsevärd smärta, nedsatt hörsel på ena örat, nästan hell uppsvulletansikte, blödningar och sär i ansiktet och blänader på kroppen. Tingsrättenframhöll atl A var starkt bunden lill fästmön, med vilken han hadesammanbott under äktenskapsliknande förhållanden, och att brottet hade utlöstsav att A fält reda på all fästmön under lång lid hade varit honom sexuelltotrogen. Tingsrätten dömde A till villkorlig dom och 90 dagsböter. Hovrättenfann att en frihetsberövande påföljd var oundgängligen påkallad med hänsyn tillmisshandelns allvarliga art och bestämde påföljden till fängelse tre mänader.HD anförde i sin dom all A hade förövat misshandeln i etl tillstånd av djupupprördhet över att fästmön svikit honom och atl han, såsom framgick avläkarintyg, begått gärningen i ett psykiskt insufficiensfillstånd med starktnedsatt självkontroll. HD bestämde påföljden till villkorlig dom och 90dagsböter. Avgränsningsspörsmälenframträder även i rättsfallet NJA 1974 s. 248 , där frågan gällde tillämpningen av omröstningsreglerna i brottmål. A, som vid tillfället ännu inle hade fyllt 18 är, hade tillsammans med C misshandlat B, en äldre man. B hade knuffats lill marken och sedan tilldelats ell slort anlal knytnävsslag mol ansiktet och kroppen. Av misshandeln fick B svära skelettskador i ansiktet. Tingsrätten dömde A för grov misshandel till fängelse . Även C fälldes lill ansvar. I hovrätten fann tvä ledamöter atl del var utrett all A hade deltagit i misshandeln på sä säll ätt han under det atl B låg på marken hade utdelat elt flertal hårda knylnävs- 23 slagmol dennes överkropp och all de svära skador som B hade tillfogats Prop. 1987/88:14inte kunde ha uppkommit genom dessa slag. Trots alt misshandeln var avallvarlig karaktär kunde omständigheterna inle anses vara i sådan gradförsvårande att grov misshandel skulle anses föreligga. Med ändring av tingsrättensdom ville dessa ledamöter döma A för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB fillskyddstillsyn och böter. Tvä av hovrättens ledamöter ville fastställatingsrättens dom under hänvisning fill att den misshandel som B utsatts förvisade sådan hänsynslöshet och råhet hos båda gärningsmännen all den, även vadA beträffade, borde bedömas som grov. Efter omröstning dömde hovrätten A förmisshandel enligt 3 kap. 5 § BrB till fängelse en månad. Sedan A hade söklrevision, biträdde riksåklagaren dennes talan pä sä sätl alt riksåklagaren medgavall A dömdes för misshandel enligl 3 kap. 5 § BrB lill skyddsfillsyn i föreningmed dagsböter. HD ändrade hovrättens domslut på så sätl att påföljden bestämdestill skyddsfillsyn jämte 120 dagsböter. INJA 1978 s. 244 avsäg åtalet - förutom ytterligare brott - grov misshandel, ochfrägan gällde om en livshotande skada omfattades av gärningsmannens uppsåt. Ahade filldelal B ell flertal knytnävsslag mot ansiktet och, sedan hon fallitomkull, ålminslone fem sparkar i magen och ryggen. hade B sagt lillA all deras förhållande skulle vara slul och all hon hade träffat enannan man. Av sparkarna skadades B:s mjälte och mäste opereras bort för atthennes liv skulle räddas. Tingsrätten ansåg all del inle var styrkt all A:suppsåt omfattade mjällskadan, men all han hade orsakat den genom oaktsamhet. Adömdes för misshandel enligt-3 kap. 5 §, vällande till kroppsskada och förövriga brott lill skyddstillsyn och 80 dagsböter. Tre nämndemän var skiljaktigaoch bestämde av hänsyn till allmän laglydnad påföljden lill fängelse fyramånader. Hovrätten ansåg alt samtliga B:s skador omfattades av A:s uppsåt och atlA förfarit synnerligen hänsynslöst. Hovrätten dömde A för grov misshandel ochövriga brott lill fängelse elt är tvä månader. HD fann all del inle kundehållas för visst atl A skulle ha utdelat sparkarna även om han hade varil säkerpå att de skulle fä en allvarlig inre skada lill följd. Del kunde därför inleanses styrkt alt mjällskadan med därav följande livsfara omfattades av A:s uppsåt.Med hänsyn lill omständigheterna kunde del inle heller anses alt A hade visatsådan synnerlig hänsynslöshet och råhet att brottet var atl bedöma som grovt.HD bedömde gärningen som misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB och grovt vållande lillkroppsskada. Vid valet av påföljd ansåg HD all misshandeln var av så allvarlig beskaffenheialt den borde medföra elt inte alllför kortvarigt frihetsstraff A dömdes lillfängelse . Äveni NJA 1980 s. 606 avsåg åtalet grov misshandel. Vid etl slagsmål med flera inblandade hade A, C och D slagits med Iräkäppar. Fyra perso ner hade drabbats av slagen och skadats. En av dem. B, hade fått etl slag i huvudet som träffade vid vänster öga och fåll fill följd all B hade förlorat synen på della. A, C, och D åberopade räll till nödvärn. Tingsrätten ansåg alt de hade överskridit nödvärnsrälten. Vilka skador som de olika måls ägandena hade tillfogats av envar av dem gick inte alt utreda. Tingsrätten dömde A, C och D för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB lill fängelse . Även hovrätten fann all del inte kunde klarläggas vilka skador 24 envarav dem hade fillfogat de olika målsägandena. 1987/88:14 hadeinle varil sådana all nägon av dem kunde åberopa nödväm. De hade utdelat slageni uppsåt alt skada, men det kunde inle anses utrett alt de hade haft uppsåt alltillfoga B en så svär skada som faktiskt blivit fallet. I fråga om denna skadahade dock en myckel betydande oaktsamhet förekommit. Hovrätten ändradetingsrättens domslut endasl på sätt atl A, C och D dömdes, fömtom förmisshandel, för vällande lill kroppsskada eller sjukdom. HD fastställdehovrättens dom. INJA 1982 s. 675 gällde frågan valet av påföljd för misshandel enligl 3 kap. 5 §BrB förövad av en 18-åring. A hade fillsammans med några kamrater och i syfte atlhämnas på B för all denne kort hade misshandlat A - misshandlat Bgenom att tilldela honom tvä knytnävsslag i ansiktet och tre kraftiga stötarmed elt knivskaft i huvudet. Av misshandeln förlorade B medvetandet ochåsamkades svär hjärnskakning och svullnad av hjärnan. Domstolarna fann attmisshandeln visserligen inle var grov, men alt den var av allvarlig karaklär.Som försvärande omständigheter anförde HD bl. a. att A hade utrustat sig medkniv, atl B:s skador hade varit av allvarlig art och all flera gemensamtangripit B, även om också denne hade haft kamrater i sällskap. Tingsrättendömde A lill fängelse . Hovrättens majoritet fastställde domslutet.En ledamot bestämde påföljden lill skyddslillsyn och fängelse en månad, yllerligareen ledamot bestämde den till fängelse en månad. HD:s majoritet bestämde påföljdenfill skyddstillsyn och 90 dagsböter. Två av HD:s ledamöter fastställde hovrällensdom. 2.3 Undersökningar och reformförslag 2.3.1Siraffmätning, slutrapport (Ds Ju 1980:9) Pågrundval av rättsstatistik och data ur de registersom har ingätt i det s. k. Rl-systemel har hovrättsrådet straffmälningspraxis vid bl. a. misshandel. Eltprimärt syfte med undersökningen har varil atl klarlägga, om misshanddsbrottenhar bedömts strängare efter BrB:s ikrafllrädande än fidigare. Undersökningenhar vidare gjorts för att påvisa olika faktorers verkan pä straffmätningen ochför atl ge underlag för bedömningen av huruvida skadan av en misshandel harfåll mindre belydelse efter BrB:s ikrafllrädande . Yllerligarefrågor som undersökningen är avsedd alt belysa är, vilka misshandelsbrolt somhar ansetts utgöra grovt brott och vilka straff som har utmätts för sådanabrott. Undersökningen har slufiigen varil inriktad pä en jämförelse av slraffmätningenför förmögenhetsbroU med den för våldsbrott. Närdel gäller val av påföljd för misshandel visar undersökningen atl BrB har medförl väsenlligl strängare bedömningar än de som gjordes under strafflagens lid. Medan andelen utdömda bötesstraff för misshandel - dvs. fall där brottet bedömts vara ringa - åren närmast före BrB:s ikraftträdande uppgick till i genomsnitt , sjönk denna andel betydligt 25 efter ikraftträdandet förall stanna vid . Minskningen av Prop. 1987/88:14 andelenbötesstraff motsvaras dock inle av en lika slor ökning av frihetsstraff, utandel mesta av minskningen har fallit på frivårdspåföljder (villkorlig dom och skyddslillsyn)och "övriga påföljder" (t.ex. att en tidigare ädömd påföljd fält avsedel aktuella brottet). Depåföljder som ådömdes för misshandelsbrolt enligl 3 kap 5 § BrB år 1978utgjordes till av frihetsstraff till av frivårdspåföljder, lill av"övriga påföljder" och - som sagt - lill av böter. För grov misshandeldominerar givetvis frihetsstraff, , medan frivårdspåföljder ådömdes i 9%och överlämnande fill vård i av fallen. Ifråga om slraffmätningen-visar undersökningen all del genomsnittliga frihetsstraffetför misshandel enligl 3 kap. 5 § BrB . varil fängelse 1,6månad. För grov misshandel dömdes i allmänhet lill straff enligl straffskalansminimum, fängelse ell år. I de fall då brottet har ansetts vara ringa varbötesstraffet i genomsnill ungefar 40 dagsböter. Blandde olika faktorer som inverkade pä slraffmätningen är den av misshandelnåsamkade skadan den faktor som vanligen hade den slörsla betydelsen för valetmellan böter och fängelsestraff. Därnäst var förekomsten av mildrandeomständigheter (t. ex. provokation, ungdom, nödvärn) av störst betydelse fördetta val. I fall då misshandel enligl 3 kap. 5' § BrB orsakat svår ellermedelsvår skada var straffet fängelse i av de fall där mildrandeomständigheter förelåg. I fall där sådana omständigheter inte förekom varstraffet lill fängelse. Längdenav fängelsestraff för misshandel enligt 3 kap. 5 § BrB bestämdes framför alltav faktorerna skada och våld. De slalisliska analyserna av domar från åren1961- 1970 visar all BrB medförde en någol strängare bedömning än som skedde påstrafflagens tid. Grönwall poängterar dock all en översiktlig bearbetning avdomar frän visar en klar tendens lill mildare bedömning. Slraffmätningen,satt i relation lill brottels svärhet, var sannolikl inlelängre strängare utan kanske t. o. m. mildare än . Det kannämnas atl det av preliminära uppgifter avseende ,, som Grönwalllämnat under hand, kan utläsas en allt mildare bedömning av normalgraden avmisshandelsbrott, liksom f.ö. även av stöldbrotl. Närdel gäller slraffmätningen för grov misshandel är del mildrande omständigheter,vanligen nödvärn, som hade den största betydelsen för variationer i denna.Skillnaden i svärhet mellan brotten spelade inte någon framträdande roll, ulanoavsett omständigheterna - bara de inte varil mildrande dömdes i de flestafall lill minimistraffel fängelse . Artenav våld är den faktor som har varil utslagsgivande för gränsdrag ningen mellan normalgraden av misshandel och grovt brott. Atl brottet mbricerades som grovt skedde i de undersökta domarna vanligen när gärningen hade varit livsfarlig. Endasl i elt fåtal domar rubricerades miss handel som grov under motivering alt gärningsmannen visat synnerlig hänsynslöshet och råhet. Typiskt sell betecknades som grov misshandel fall där gärningsmannen hade utdelat knivhugg med. livshotande skador som följd. I undersökningsmaterialet föreligger 14 fall, i vilka misshandeln . vållade svår skada och brottet bedömdes enligt 3 kap. 5 § BrB. I 10 av 26 dessa fall förövadesgärningen genom grovt våld. Fängelsestraffels längd i Prop. 1987/88:14 dessa14 fall hade elt medelvärde av . Enjämförelse mellan straff för misshandel och straff för stöld som ådömdes underåren 1965-1970 visar atl straffen för stöld, avseende värden under I 000kronor, endast obetydligt understeg genömsniUliga fängelsestraff för misshandelsbroltsom förövades genom grovt våld eller vållade svår skada. Jämförelsenkompliceras av vissa faktorer, bl. a. all de . som dömdes lill frihetsstraffför stöld oftast var straffade tidigare, medan de som dömdes tillfängelse för misshandel vanligen var oslraffade. sammanfaUande kommentar till undersökningsresultaten anförs alt del saknasanledning atl rikta anmärkning mol rättspraxis när det gäller lindriga misshandelsbrolt.Däremot syns praxis i fräga om grövre misshandelsbrolt vara mildare än som kananses vara rimligt, särskill i förhällande fill slraffmätningen för förmögenhetsbroU.Del förefaller ofillfredsställande all mänga våldsbroU, vilka allmänt måsteuppfattas som grova, inle i rättspraxis har bedömts som grov misshandel ochinte har föranlett annat än genomsnittligt ganska korta fängelsestraff. Islutrapporten framför Grönwall följande förslag: Enrimligare bedömning av de i egentlig mening grova misshandelsbrotten skulleförmodligen främjas om ordet "synneriig" ulgår ur 3 kap. 6 § andra slyckelBrB och samfidigt minimistraffel för grov misshandel sänks till fängelse sex mänader.En sådan lagändring borde även underiätta atl fängdseslraffskalan för grovabrott på ell naturligt säll anknyter lill straffskalan för mera okvalificeradmisshandel. Väsentligt är emellertid att straffmätningen för de grövsta misshanddsbrotteninle ytterligare mildras. Många av dessa är av så allvarlig karaktär attnuvarande praxis måste uppfattas som alllför mild. Allmänl seU synes del finnasanledning all omvärdera de grova våldsbrotten, särskill i förhällande lill desom grova mbricerade förmögenhetsbrotlen. Tillvad nu sagts anknyter följande spörsmål, som inte träder genom stafisfiken.Vid genomgången av domar och akter har framkommit en mängd fall i vilka vapen,vanligen kniv, kommil lill användning. De flesta av dessa fall har rubriceratssom grov misshandel, eftersom gärningen, oftast själva skadan, varillivsfarlig. Om så inle varil fallet har dock brottet ibland ansetts som"normalfallet" misshandel. Emellertid är del ofta slumpen som avgörvad följden blir när gärningsmannen lar lill vapen. Med hänsyn härtill och tillaU kniv eller annal vapen alltmer kommil lill användning vidvåldsbrott finns anledning ifrågasätta, om del inle borde införas en slraffskärpningsgmndsom ungefär motsvarar strafflagens "resande av livsfariigl vapen".Straff skulle med tillämpning av en sädan regel kunna mera realisfiskt utmätasefter hela situationens farlighet än vad nu är fallet. fömt nämnda regeringsskrivelsen (skr. 1986/87:21 s. 3-9) har en utförlig redovisning lämnats av brollsulvecklingen på del nu aktuella om rädet liksom av sambanden mellan brollsulvecklingen och samhällsut vecklingen. Sedanår 1976 lämnar brottsförebyggande rådet (BRÅ) i rapportserien Brollsulvecklingenen beskrivning och analys av ulvecklingen för olika typer av brott.Rapporteringen gmndar sig på data hämtade frän den officiella stafisfiken ocholika specialundersökningar. Den redovisning som lämnas i regeringsskrivelsenkan kompletteras med följande uppgifter hämtade ur den senaste rapporten(1986:4). polisanmäldestotalt 32 557 våldsbrott (mord, dråp, grov och annan misshandel). I brotten äräven försök och förberedelse inräknade. Drygl av de anmälda våldsbrotten ärmisshandel som inle har bedömts som grov. Fullbordade mord och dråp samlmisshandel med dödlig utgång utgör knappt en halv procent (126 fall) av deanmälda våldsbrotten. Större delen () av våldsbrott med dödlig utgång klarasupp. Motsvarande siffra är för misshandel . elt tidsperspektiv har våldsbrotten med dödlig utgång (med undanlag av åren kring 1980) stadigt legat mnt 120-130 fall . Anlaletanmälda våldsbrott har däremot ökal som framgår av figur 1. per 100000 invånare 15 åroch äldre. Den kraftiga ökningenunder 1960-lalets senare del sammanfaller med och torde huvudsakligen bero påen slalistikomläggning och ändrade sta-fislikmliner. Den kraftiga ökningen är1982 sammanfaller med all del då infördes nya åtalsregler för misshandel, vilkakan anlas ha lett fill all brott på enskilt område har anmälts i störreutsträckning än fidigare. Från statistiken överanmälda våldsbrott går del inte att dra några säkra slutsatser beträffande denfaktiska brottsligheten och eventuella förändringar av denna. Del är baravåldsbrott med dödlig utgång som fär antas komma fill polisens kännedom i deallra flesta fall. När del gäller den övriga våldsbrollsligheten kan man avflera skäl utgå från alt mörktalel är relativt högt, dvs. alt många brott inleanmäls. En stafisfisk ökning behöver inle innebära att även den faktiskabrottsligheten har ökal, utan denna kanha varil oförändrad eller kanske t. o. m. ha minskal. anmälningsbenågenheienökar, kan den anmälda brottsligheten visa en ökning som inle motsvaras av enökad fakfisk brottslighet. Huruvidaanmälningsbenägenheten har ökal är ovisst. Det förhållandet all våldsbrottenmed dödlig utgång har hållit sig pä i stort sett oförändrad nivå medan dentotala anmälda våldsbrollsligheten har ökat, kan möjligen sägas lyda på atl denfaktiska brottsligheten inte har ändrats lika myckel som vad statistiken överden anmälda brottsligheten visar. par undersökningar somgrundar sig pä intervjuer pekar i denna riklning. En av undersökningarna avseren jämförelse mellan och av hur många som uppgav att de haderapporterat ell våldsbrott eller hot fill polisen. utgjorde de avde intervjuade och ökade fill 1,. Samlidigl minskade den andel somuppgav sig ha blivit utsatta för våld från 2,till 2,. Enligt en annanundersökning som avser har ulvecklingen varilmyckel stabil. De som uppgav atl de hade utsatts för något våld eller hot harhela liden pendlat av de intervjuade, medan våld medkroppsskada har rapporterats av (se fig. 2). Andel i den vuxna befolkningen som utsatts förvåld/hot. I en annan undersökningfinns del däremot visst stöd för all inte bara den anmälda utan också den fakfiskavåldsbrollsligheten har ökal. En jämförelse som har gjorts mellan offrensskador vid polisanmälda våldsbrott i visar attfördelningen efter skadornas svärhetsgrad i stort sett var densamma för bådaåren. Eftersom man får anta att mörktalet är litet vid det grövsta väldet och relalivislorl vid de lindrigare fallen, borde andelen lindrigare skador ha varilbetydligt större är 1982 än , om anmälningsbenågenheien verkligen hade ökalkraftigt i fråga. Enfräga som har diskuterats är, om utvecklingen har inneburit atl väldet harblivit grövre lill sin karaklär. Frägan kan inte ges ett entydigt svar. dennämnda jämförelsen kan man inle dra några Prop.1987/88:14 säkra slutsatser om förskjutningar i den riktningen. Det förhållandetatt fördelningen efter skadornas svärhetsgrad varit i slorl sell densamma för bådaåren torde närmast tyda på-alt våldsbrollsligheten visserligen har ökal totalt sell,men alt den inle har blivit grövre lill sin karaklär. I intervjuundersökningarsom har gjort var del 22,av dem som är 1978 hadeutsatts för våld som uppgav atl de hade varil tvungna all besöka läkare,landläkare eller sjuksköterska. Motsvarande andel var 24%.Skillnaden mellan undersök- ' ningsresultalen är dock inte så slor all denfilialer nägra långtgående slutsatser. Bädetill omfattning och struktur är den anmälda väldsbrottsligheten olika i olikaregioner och städer. Mest utbredd är den i de tre storsladsregi- onerna.Mälardalen, på och i Norrbollen. Den har också ökat mer i vissa delarav landet än i andra. De mesl urbaniserade länen tenderar all ha de största,och de minsl urbaniserade länen de minsla ökningarna. Exempel på den olikastrukturen är atl andelen gatuvåld (misshandel utomhus mellan obekanta) ärbetydligt större i storstadsregionerna , och än i rikeli övrigt.