prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — Konsumtion bör i stället hänföras till den i 2 § redanbefintliga straffskalan, böter eller fängelse . Farhågorna i promemorian om att all narkomanvård frånsamhällets sida skulle ske under tvång och straffhot om fängelse ingick istraffskalan, förefaller överdrivna och verklighetsfrämmande. Med den av tingsrätten förordade straffskalan blirreglerna om kroppsbesiktning tillämpliga, vilket tingsrätten uppfattar som enfördel. står det klart att de praktiska konsekvenserna därav intekommer att bli särskilt påtagliga, Tingsrätten anser uteslutet att narkotikabrott som beståri eget bruk av narkotika skulle kunna bedömas som annat än ringa. Om det kananses påkallat att lagfästa detta - vilket tingsrätten ifrågasätter - kan detske genom ett tillägg till 2 § narkotikastrafflagen av förslagsvis följande lydelse:Består brottet endast i eget bruk av narkotika .kall det bedömas som ringa, -Helt opåkallat är det i vart fall att införa en särskild straffskala för dessafall. Någon bärande motivering för detta lämnas heller inte i promemorian.Förslaget i den delen synes närmast ha sin grund i en brist på förtroende förpolisens förmåga att på ett ändamålsenligt sätt bekämpanarkotikabrottsligheten. Tingsrätten kan inte dela den uppfattningen (jfrpromemorian s, 38), Vidare bör uppmärksammas att mål som rör brott inomspecialstraffrätten för vilka inte är stadgat svårare straff än böter enligt 19§ I st 10 p tingsrättsinstruktionen får handläggas av tingsnotarie. Tingsrättenifrågasätter om det är lämpligt att denna typ av mål generellt anses somnotariemål, inte minst därför att en särskild straffrihetsgrund, som säkerligenunder kommer att vara svår att tillämpa, skall infrias för dessabrott. På grund av det anförda förordar tingsrätten en enhetlig straffskala församtliga fall av narkotikabrott som anses ringa, BRÅ (ledamoten ): Således föreslås att enbart böter skall ingå istraffskalan. Den grupp gär ningsmän som det här huvudsakligen handlar om brukar betecknas som "bötesimmuna",dvs, de saknar inkomst och har oftast inga andratillgäng- ar än stöldgods eller medel som inbringats genom prostitufion. strafftorde sakna all individualpreventiv och ha mycket ringa allmänp- Prop,1987/88:71 reventiv verkan vad avser denna grupp. För unga förstagängsmissbrukare bör dock enligt min meningunder alla förhållanden böter vara den rimliga påföljden. Vidare får begränsningen till enbart böter den effektenatt möjligheterna att förebringa teknisk bevisning i form av blod- och/ellerurinprov i praktiken helt uteslutas. Åklagaren kommer att stå inför exaktsamma problem som med nu gällande lagsfiftning, dvs, att söka åstadkommaövertygande bevisning enbart med hjälp av vittnesmål och i viss utsträckningbeslagtagna föremål. Regelmässigt brukar vittnen och tilltalande förneka allkännedom om innehav och befattning med narkotika och olika föremål som använtsvid missbrukstillfället. Vidare får begränsningen fill enbart böter också deneffekten att möjligheterna att få en gärningsman som upprepat återfaller idetta brott att undergå vård för sitt missbruk allvariigt undergrävs. Att få enpåtaglig effekt i ett eventuellt framtida system med kontrakts vård, utanfängelse i straffskalan, torde vara minimal. Det remitterade förslaget saknar således pä denna punktalla möjligheter att åstadkomma verkningsfulla kriminalpolitiska effekter iförhällande till utvidgningen av det straffbara området, BRA (ledamoten ): När det däremot gäller promemorians förslag omutformningen av straffsanktionen delar jag majoritetens och isärskilt yttrande redovisade såväl straffrättsligt principiella som straffprocessuelltkonkreta invändningar och betänkligheter. Jag anser alltså att förslaget i dessnuvarande utformning inte är i det skick att det kan läggas till grund förlagstiftning. I departementspromemorian föreslås fängelse utgå urstraffskalan för eget bruk av narkotika. Som påpekas i promemorian innebärdetta dels att det inte blir möjligt att döma till skyddstillsyn medbehandlingsföreskrifter betr de som endast gjort sig skyldiga till eget bruk avnarkotika, dels också att reglerna om kroppsbesiktning i inte blirtillämpliga och att det därmed inte blir möjligt att använda urin- ochblodanalys som bevismedel, I departementspromemorian anförs att man på mänga hållvill ha fängelse i straffskalan för att domstolarna skall få möjlighet att dömatill skydds-fillsyn med behandlingsföreskrifter. Vid en kriminalisering avkonsumtionen - med oförändrad straffskala - skulle man enligt promemorianåstadkomma att i princip all narkomanvård skulle kunna ske under straffhot. Ensådan ordning skulle enligt promemorian innebära en sä avgörande förändring iförhållande till de principer som socialtjänstlagen vilar på, att den interimligen kan övervägas i detta sammanhang, RRV vill framhålla att påföljden skyddstillsyn medbehandlingsföreskrifter kan användas av domstolarna redan med nuvarandelagstiftning. anledning till att dettainte är särskilt vanligt kan vara att det inte funnits Prop. 1987/88: 71tillgång till behandlingsresurser, Isin rapport framhöll RRV att flera fördelar skulle kunna vinnas genomatt i skyddsUllsyn föreskriva öppen värd, t. ex, genom , I mångafall skulle ett fortsatt missbruk av mindre allvarlig karaktär troligen kunnahejdas genom stödsamtal kombinerade med skyldighet att lämna urinprov. Enmodell för dylika stöd- och kontrollåtgärder borde enligt RRVs meningutarbetas. Omskyddstillsyn kombineras med öppen värd torde det vara lättare att fä framvärdresurser, då den öppna vården är mindre kostnadskrävande, RRV vill ävenframhålla att det är av vikt att dylika åtgärder kan sättas in pä ett fidigtstadium, då missbruket är lättare att behandla, Pägrund av vad anförts anser RRV att det vore olyckligt att begränsa möjligheternaatt döma till skyddstillsyn. Vadbetr lämpligheten av att använda urin- eller blodprov som bevismedel anförs idepartementspromemorian att det - med hänsyn till intresset av att polisens brottsbeivrandeverksamhet pä området fär en ändamålsenlig inriktning - närmast får sägas varaen fördel, att det inte går att använda blod- och urinprovstagning somundersökningsmetoder. Tankegängen utvecklas dock ej närmare, RRV vill erinraom vad verket inledningsvis anfört att det viktigaste målet mäste vara attförhindra att missbruket över huvud taget uppstår och att ett av medlen härvidär brottsbekämpning, RRVfår vidare anföra följande. Det torde ofta vara svårt att bevisa säväl innehavsom det faktiska intaget av narkotika. Om analyser av urin- och blodprov fick användassom bevismedel skulle ingripanden underlättas, Idetta sammanhang kan erinras om att olika invändningar gjorts mot användning avurin- och blodprov, RRV vill framhålla att urin- och blodprovsanalyser endastbör ses som ett komplement till övriga bevismedel. menadeatt tagande av urin- och blodprov är kraftigt integritetskränkande åtgärder,RRV instämmer i att dylik provtagning kan vara integritetskränkande, Sammaproblem finns dock redan nu i gällande lagstiftning mot trafikonykterhet. SomRRV pekat på i sina rapporter medför narkoUkamissbruket ett mycket stortlidande för såväl missbrukarna själva som för deras anhöriga. Samhälletorsakas också betydande kostnader av narkotikamissbruket och därmed förenadannan kriminalitet. Enbart de direkta insatserna mot narkotika av olikamyndigheter och organ uppskattades av RRV till mer än 700 milj. kr, RRVframhöll också att missbruket även medförde betydande andra kostnader för samhälletoch enskilda, RRV vill vidare peka på vikten av att förhindra spridning avmissbruket samt behovet av tidigare vårdinsatser, som kan vara av avgörandebetydelse för berörda individer. Avvägningen mellan integritetssynpunkterna ochargumenten för att bekämpa missbruket på effektivast möjliga sätt är dock enpolitisk bedömningsfråga, I2 § andra meningen i narkotikastrafflagen föresläs en bestämmelse av innebördatt befattning med narkotika är att anse som ringa brott och avser 74 eget bruk av narkotika. Genom att det bara föreslås böteri straffskalan Prop. 1987/88:71 kommer reglerna om kroppsbesiktning, exempelvisefter stickmärken, samt möjligheten att använda blod- och urinprovsanalys somundersökningsmetoder att inte finnas. Överbefälhavaren anser att förslaget medendast böter i straffskalan ur säkerhetssynpunkt, exempelvis inom flygtjänsten,kan innebära att någon kontroll vid en gärning som inte faller under 1 §narkotikastrafflagen inte kan företas pä det sätt som anges i PM (sid 38), Även om företrädare för försvarsmakten saknar befogenhetatt ingripa kan med den föreslagna straffskalan dessa inte heller be polis attgöra kontroll av en värnpliktig där misstanke finns om påverkan men det integäller annat än eget bruk av narkofika, ÖB är medveten om möjligheterna till kroppsvisitationenligt 28 kap. 11 § RB samt 45 § lagen (1986: 644) om disciplinförseelser avkrigsmän, m, m, och stödet härför i bl, a, justitieutskottets betänkande JuU1985/86, sid 56, men anser att det inte är tillräckligt ur säkerhetssynpunkt.För att skapa erforderliga lagliga förutsättningar att företa kontroller fränpolisens sida vid misstanke av eget bruk av narkotika, bör straffskalan ocksåinnehålla fängelse. Den avskräckande effekt av bötesstraff som förväntas närdet gäller bruk av narkotika till följd av okunnighet eller nyfikenhet inomsocialt etablerade grupper torde vara liten jämfört med den avskräckandeeffekten som risken för själva upptäckten av narkotikabruket medför. (och , , , ): Det är bra att all icke-medicinsk befattning med narkotikanu blir bestraff-ningsbar. Samhället bör ha en otvetydig hållning tillnarkotika. Det finns ingen anledning att i straffavseende skilja på bruk ochinnehav för egen räkning. Föreningen avstyrker emellertid de föreslagna ändringarnai 2 § andra och tredje meningarna. Det förefaller onödigt att begränsastraffskalan till böter även om endast ett sådant straff blir aktuellt i deallra flesta fallen. Men emellanåt kan vara av värde att möjlighet till en merindividuell preventiv påföljd finns. Föreningen och FöreningenSveriges polischefer: avstyrker dock att påföljden för otillätennarkotikakonsumtion begränsas till enbart böter. Föreningarna förordaristället att påföljden bestäms till böter eller fängelse ,för att därmed polisen skall få möjlighet att företaga kroppsbesiktning. Effektenav kriminaliseringen urholkas emellertid betydligt genom att pä- Prop, 1987/88:71 följden begränsas till böter. Detta innebär i praktiken att det även ifortsättningen kommer att saknas legala förutsättningar för att bevisanarkotikakonsumtion. Bevissvårigheterna har visserligen uppmärksammats i promemorianmen någon djupgående analys av förslagets praktiska effekter har inte gjorts,utan man nöjer sig med att falla tillbaka på den gamla fördomen attnarkotikakonsumtionens straffbarhet har avgörande betydelse för missbrukarnasvilja att söka vård för sitt missbruk. Resultatetav hittillsvarande låga ambitionsnivå när det gäller att i ett tidigt skede indentifieraoch fånga upp narkotikamissbrukare är nedslående. Vårdinsatser blir inteaktuella förrän missbruket gått över i ett långvarigt tungt narkotikamissbrukoch då oftas efter en akut förgiftning eller allmän nergång som fordrarläkarvård. Först då föreligger i enlighet med innebörden av socialstyrelsensAllmänna råd 1981:1 tillräcklig bevisning för att indentifiera en missbrukareoch vårdinsatser kan övervägas. Studier visar emellertid att av denna gruppidentifierade tunga missbrukare kommer i stort sett hälften att dö på grund avsitt missbruk medan resterande hälft skräms av missbrukskamraternas öde ochupphör med sitt missbruk , Något vetenskapligt belägg föratt vårdinsatser på frivilig basis haft någon som helst betydelse för dessamissbrukares val finns inte. Trotsvällovliga uttalanden om en offensiv och kraftfull narkotikapolitik pekaråtskilligt på att bristen på konsekventa medel och metoder har förvärratnarkotikasituationen i landet och gort det lättare för unga människor att ilugn och ro etablera ett tungt missbruk. Vaijeförsök till återanpassning kommer att misslyckas om inte narkotikamissbrukarenär medveten om sitt missbruk och följderna därav. Det står därför klart förvarje praktiskt arbetande narkotikabekämpare att man måste kunna besvisa för enmissbrukare att han använder narkotika. Utanmöjlighet till kroppsbesiktning kommer det även i fortsättningen att saknasmedel för att bevisa att narkotikakonsumtion verkligen har ägt rum. Utan dennamöjlighet är det närmast naivt att tro att en polisman, hur erfaren han än är,kan fastställa att narkotikaintag skett. En helt annan sak är att han i deflesta fall har skäl att misstänka att så skett. Slutsatsen blir attpromemorians förslag endast leder till att man kommer ät den flagranta situaitonen,dvs, då någon anträffas under pågående intag av narkotika. Detta händer av självklaraskäl mycket sällan, I realiteten innebär således förslaget inget annat än attsamhället i ord tar totalt avstånd frän all narkotikahantering men i handlingsäkerställer man en straffri konsumtion. Såväli som är intaget av narkotika kriminaliserat och i påföljdeningår även fängelsestraff, vilket i dessa länder ger möjlighet till kroppsbesiktningoch därmed tagande av urinprov, I promemorian har man inte närmare studerateffekterna av gällande lagstiftning i dessa länder, vilket borde ha legat näratill hands med tanke pä det nordiska samarbetet. Från rapporter ochundersökningar vet man emellerfid att narkofikasituationen är klart mycketbättre i dessa länder särskilt i , Frän såväl polisiärt som socialthåll ser man i dessa länder det som en grundförutsättningför en framgångsrik narkotikabekämpning att Prop. 1987/88:71kroppsbesiktning får göras. Föreningarnaanser med anledning av det som anförts att påföljden för narkotikakonsumfionmåste bestämmas till böter eller fängelse så att därmedmöjlighet till kroppsbesiktning ges. Detta kommer inte i och för sig attinnebära att fängelse kommer att utdömas annat än i mycket sällsynta fall,eftersom det oftast kommer att vara fråga om mycket små mängder av narkotika.Någon risk för att en missbrukare, som frivilligt söker värd för sittmissbruk, därmed skulle komma att ange sig för brott föreligger inte med hänsyntill sekretesslagens bestämmelser, Slutligenskall också kort sägas något om den typ av bevisning som står till förfogandeför att binda någon vid brottet "annan befattning". Eftersom fängelseinte ingår i straffskalan tillåter inte (28: 12 §) tvångsmedelsåsom t, ex, kroppsvätskeanalys. Den bevisning som kan användas är erkännande,vittnesmål och påverkan (förutsatt att omständigheterna är sådana att dettaaccepteras). Med detta menas antagligen att det t. ex. inte skall bli möjligtatt gripa någon som förefaller påverkad på gatan, medan däremot påverkan kanvägas in i bevisning vid tillslag i en knarkarkvart. Att på sä lösa grundersöka fälla någon för brott måste ur rättssäkerhetssynpunkt betecknas somförkastligt. Avsaknaden av ett beständigt bevismaterial, i form av t, ex, ettblodprov, innebär att en polisman inför sittande rätt skall vittna om attpersonen ifråga säg påverkad ut vid det aktuella tillfället, ibland upp tillett år efter brottet. Den misstänkte å sin sida torde relativt enkelt kunnaavvisa sådana påståenden med att åberopa trötthet, sjukdom eller likande somorsak att han såg påverkad ut. Situationen ter sig närmast absurd. RNSanser alltså att konsumtionen av narkotika har ett sådant straffvärde att detliksom "innehav" skall ha fängelse i straffskalan. Därmed skulle ocksånarkotikakonsumtion tillmätas samma straffvärde som t, ex, snatteri,bedrägligt beteende och ringa förmögenhetsbrott. En sådan ordning ger ocksåtillgäng till ett bredare påföljdsspektrum (böter, överlämnande till ,skyddstillsyn med föreskrift och övervakning), möjlighet att användakroppsvätskeanalys, vilket minskar godtrycket och möjliggör upptäckt avmissbruk på ett tidigare stadium. RNShar liksom FMN i olika sammanhang beskyllts för att vara "barbariska",som när pådyvlade organisationerna uppfattningen (Svenska Dagbladet1984-11-06) att de "ville låsa in tonåringar i fängelse för att ge dem enordentlig näsbränna". Men RNS och föräldrar till missbrukande barn vet vadockså vet och som han också gav uttryck för i PMnr 8, Vi citerar direkt: "Någrastörre olägenheter av att på sätt höja straffskalan för den ringa graden avbrott kan kommissionen inte finna. Erfarenheterna av andra brottstyper,särskilt förmögenhetsbrott, visar att fängelsestraff utomordentligt sällananvänds för rin brott även när sådan påföljd ingår i straffskalan, annanordning åsyftas inte vad gäller ringa narkotikabrott," Efteratt ha undersökt saken kan vi bekräfta att endast av Prop.1987/88: 71 alla som lagförts för ringa narkotikabrott ådömts fängelsestraff.Av dessa fall har inte någon haft enbart ringa narkotikabrott somgärningsrubricering. Varesig regering eller ordförande tvekade alltså inte attinföra fängelse i straffskalan även vid ringa narkotikabrott, dvs, mindreinnehav. Den paradoxala konsekvensen av föreliggande lagändringsförslag blirsåledes den, att har man narkotika i fickan skall man straffas men har man deni munnen, där den börjar göra verklig skada, går man fri. Detta trots att detrör sig om en och samma person, en och samma narkotika, ett och sammaeventuella vårdbehov men med nägra ögonblicks tidsskillnad, Böterföreslås som enda påföljd vid brott mot lagbestämmelse som kriminaliserarkonsumtion av narkofika. Utredningen anser att konsumtion av narkotika har ijämförelse med övriga brott i narkotikastrafflagen ett förhållandevis lågtstraffvärde. Enligtkommunens mening är enbart böter en allför ringa påföljd för att -åstadkomma enpreventiv påverkan på främst ungdomars inställning till bruk av narkotika. Ipåföljderna måste ingå möjligheter för domstolarna att bestämma omskyddstillsyn, vård och behandling eller s, k, kontraktsvärd. Den senarepåföljdsformen bör införas, SFEFmenar också att bevisföringen kommer att bli svår. Vad innebär vittnesmål, ochvem ska kunna avlägga ett vittnesmål? Hur ska det gå att bevisa att någon harpåträffats berusad av just narkotika? Dessutomtror SFEF att lagförslaget kommer att ställa till problem för narkomanvården.Hur ska de göra om en klient får återfall? Hjälps klienten mest utav attriskera att bli bötfälld? Justitieutskottetnämner i sitt förslag tre olika sätt som man kan använda för att bevisamissbruk. Erkännande, vittnesmål och om någon påträffats berusad. Av dessaolika sätt ger de två sistnämnda en hel del frågetecken, vad innebär ett"vittnesmål"? Att någon sett en "ungdom" röka, det de förmodatvara hasch? Vem kan avlägga vittnesmål? Klasskamrat, socialarbetare, lärareeller vem som helst? Hur ska man sedan kunna bevisa att någon påträffatsberusad av just narkotika, det finns ju även alkohol, lugnande medel med mera,som räknas som berusningsmedel? Elevorganisationenär rädd för att det lätt kan bli godtyckliga och partiska bedömningar som kanligga till grund som bevismaterial mot den man misstänker missbruka narkotikanär det är sä pass oklart över hur bevisningen ska gä till. 2.4 Regeln om ansvarsfrihet Prop. I promemorian föreslås att den som endast brukat narkotikainte skall dömas till ansvar om han har sökt eller underkastat sig behandlingför narkotikaberoende efter gärningen men innan den kom till polis- elleråklagarmyndighets kännedom. En större del av remissinstanserna avstyrker eller uttalarav olika skäl tveksamhet till förslaget. Till dem som godtar eller lämnarförslaget utan erinran hör , , , , , , , , domareförbundet, TCO, RHS ochOskarhamns kommun. Även , , , ställer sigpositiva till förslaget men pekar på vissa oklarheter. Följande remissyttrandenåterges nedan. Som framhålls i promemorian är det viktigt attlagändringen utformas så att den inte motverkar det grundläggande intresset avatt personer som blivit beroende av narkotika söker och får värd. Med sinsärskilda straffrihetsre-gel uppfyller det remitterade förslaget detta krav. Som tingsrätten redan berört kommer den föreslagnasärskilda straffri-hetsgrunden helt visst att föranleda gränsdragningsproblem.Tingsrätten anser dock att förslaget kan godtas. Förslaget att införa en regel om ansvarsfrihet i de falldå en befattning med narkotika endast bestått i eget bruk och gärningsmannensjälv har sökt eller underkastat sig behandling är som anges i promemorian intevanligt inom straffrätten. Enligt styrelsens mening är det emellertid nödvändigt attinte samarbetet mellan olika vårdmyndigheter försvärars genom att konsumtionenkriminaliseras. Inte minst vid bekämpningen av HIV/AIDS är det viktigt att enkriminalisering av narkotikamissbruket inte får tillåtas inverka menligt på detarbete som pågår säväl inom kriminalvården som inom för attmotivera narkotikamissbrukare att undergå behandling för sitt missbruk. anser enligt vad som tidigare redovisatsatt den föreslagna ansvarsfrihetsregeln på ett fillfredsställande sätteliminerar problem vad gäller effekterna på narkomanvärden. Kommunen instämmer i utredningens förslag om införande aven straffri- hetsregel, som innebär att person som sökt vård för narkotikabruk innan lagföring för konsumtionsbrott påbörjats, inte skall befara straff Krimina liseringen får inte under nägra förhållanden leda till att en enskild persons 79 egna ansträngningar att komma ifrån bruket av narkotikamotverkas, Å Prop. 1987/88:71 andra sidan måste krävas att de egnaåtgärderna har ett reellt innehåll och inte endast består av informella ellersporadiska kontakter med vårdorgan. RRV är i princip positiv till en ansvarsfrihetsregel bl,a. undanröjer farhågorna om att en kriminalisering skullemotverka frivillig Det bör dock framhållas att ansvarsfrågan enligt denföreslagna lagtexten inte synes kunna tas upp pä nytt om missbrukarenunderlåter att fullfölja behandlingen. Enligt RRVs mening bör lagtextenkompletteras så att detta kan ske. En särskild straffrihetsregel föresläs som innebär attstraff inte skall ådömas den som efter narkotikabruk sökt eller underkastatsig behandling för sitt narkotikaberoende innan bruket kom till polisens elleråklagarens kännedom. Motivet till denna regel anges vara att den föreslagnakriminaliseringen under inga omständigheter fär motverka den enskildesansträngningar att söka vård. har tidigare i detta yttrande konstateratatt den föreslagna kriminaliseringen endast i undantagsfall kommer att beröra vårdbehövandemissbrukare, Lagen måste emellerfid utformas så att missbrukare med vårdbehovinte i större utsträckning än döms till straff utan att deframöver också kan få erforderiig vård. I de fall dessa skulle komma attberöras anser att missbrukarna skall undgå straffansvar.Effekten av kriminaliseringen fär inte bli att en vårdbehövande underlåter attsöka vård. tillstyrker därför att en särskild straffrihetsregelför vårdbehövande införs. Den föreslagna regeln är emellertid inte utformad på ettklart och entydigt sätt. Den behöver därför ses över, Såvitt SSR kan utläsa av promemorian är avsikten att bådede missbrukare som sökt och de som redan undergår någon form av behandlingskall falla under straffrihetsregeln. Kraven på behandlingens kvalitet skallfalla under straffrihetsregeln. Kraven på behandlingens kvalitet och omfattningförefaller vara lågt ställda. Den som känner till hur narkomanvården bedrivsvet ocksä att ett mycket stort antal missbrukare har mer eller mindrefortlöpande behandlingskontakter inom sjukvården, och/ ellerkriminalvården. Konsekvenserna av den föreslagna straffrihetsregeln tordedärför bli att det stora flertalet etablerade missbrukare ställs utanför lagstiftningensutvidgade fillämpningsomräde. Det framgår inte av promemorian hur ertappade missbrukareinom kri minalvården skall bedömas. polisanmäls all befattning med narkotika i form av innehav pä kriminalvårdens institutioner. Inte så sällan ertappas missbrukare "pä bar gärning" utan att man för denskull ' 80 kan binda vederbörande till ett innehav. Det är också oklarthur man ser på Prop. 1987/88: 71 behandling inom kriminalvärdens ram ur det föreslagna straffrihetsper-