prop · GB03107 · 1987-12-31 00:00:00 — Omdet kan antas skada den person som uppgiften gäller eller någon honomnärstående att uppgiften röjs, gäller sekretess hos domstol för uppgift omenskilds personliga förhållande i t. ex. mål om ansvar för sexualbrott. Förhörmed den som är eller lider av sinnesjukdom, sinnesslöhet ellerannan rubbning av själsverksamheten får också hållas inom stängda dörrar. Omförhandlingen hållits inom stängda dörrar kan domstolen förordna om sekretessbeträffande delar av domen, jfr 9 kap. 16-18 §§ och 12 kap. 3 och 4 §§sekretesslagen. Frågorom sekretess och ordning vid domstolsförhandling skall med något undantag prövas av domstolen oavsett om någon part eller annan begär det. Målsäganden kan dock givetvis fästa domstolens uppmärksam het på att det t. ex. föreligger omständigheter som bör leda till beslut om stängda dörrar. Inte minst i mål om sexualbrott kan det vara viktigt för 11 målsägandenatt förhandlingen inte är offentlig. Rättenfår ålägga den tilltalade att lämna rättsalen under förhöret med Prop.1987/88:107 målsäganden, om det kan antas att målsäganden av rädsla eller annanorsak inte fritt berättar sanningen i den tilltalades närvaro. Motsvarande gällersedan den även i fråga om åhörare (37 kap. 3 § första stycketoch 36 kap. 18 § RB). Om den tilltalade har ålagts lämna rättssalen med stöd avdessa bestämmelser, har han dock rätt att i efterhand få del av vad målsägandenberättat. Rättenskall se till att ordning och reda iakttas vid handläggningen, att målet blirutrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inte något som saknarbetydelse dras in i målet (46 kap. 4 § RB). Av dessa regler följer bl.a. atträtten ansvarar för att målsäganden inte utsätts för kränkande behandling ellerutfrågas om sådant som saknar betydelse i målet. Enmålsägande som hörs i rättegång och som med hänsyn till brottets art: ellerannars kan antas vara i behov av personligt stöd har enligt 20 kap. 15 § RBrätt att ta med sig någon lämplig person som stöd vid rättegången. Medrättegång avses alla tillfällen då målsäganden hörs i rätten, dvs. Som jag inledningsvis nämnt infördes möjligheten attanlita stödperson i samband med de ändringar rörande sexualbrotten som gjordesi . Stödpersonfår anlitas i alla slags brottmål där en målsägande hörs. Fömtsältningen ärendast att målsäganden med hänsyn till brottets art eller annars kan antas varai behov av personligt stöd. Som jag tidigare antytt har emellertid möjlighetenatt anlita stödperson införts i första hand med tanke på mål om sexualbrott ochvissa andra våldsbrott. Det kan noteras att lagrådet i sitt yttrande överförslaget konstaterade att det fick anses ligga närmast till hands att iprincip överlåta åt målsäganden att själv bedöma om stöd behövs (prop.1983/84:105, s. 66 ff). Stödpersonensuppgift är enbart att vara ett personligt stöd åt målsäganden. 1 lagrådsremissennämnde föredragande statsrådet som exempel på en aktiv åtgärd att stödpersonenskall kunna begära en paus i förhandlingen om målsäganden har behov av det. Detborde också falla inom ramen för stödpersonens uppgifter att undantagsvis vidbehov fästa rättens uppmärksamhet på att en viss fråga till målsäganden är avsärskilt påfrestande art. Lagrådet anmärkte i sitt yttrande över förslaget attstödpersonen, till skillnad från ett juridiskt biträde, inte får företa någonrättegångshandling såsom att ställa frågor till den tilltalade eller till målsäganden.Stödpersonen är inte heller behörig att ta ställning till om en fråga till målsägandenär betydelsefull för bedömningen av målet eller ej. Stödpersonenhar i denna sin egenskap inte rätt till ersättning av allmänna medel för sinmedverkan. Enmålsägande som hörs i anledning av åklagarens talan har rätt fill ersättningför sin inställelse enligt samma regler som gäller för ett vittne (37 kap. 3 §tredje stycket RB). En målsägande som är part i målet, dvs. som framställtyrkande rörande ansvar eller enskilt anspråk, har rätt till ersättning försina rättegångskostnader i den mån hans talan vunnit bifall. Om så inte blivitfallet, kan han bli skyldig att ersätta den tilltalade för dennes rättegångskostnader(31 kap. 11 § RB). 2.4 Målsägandensmöjligheter att få rättshjälp enligt Prop.1987/88:107 En målsägande som behöver juridisk hjälp utöver den sompolisen, åklagaren eller domstolen kan bistå med kan enligt bestämmelserna irättshjälpslagen (1972:429) få juridisk rådgivning eller, under vissaförutsättningar, allmän rättshjälp med biträdesförordnande. Rådgivning i rättsliga angelägenheter enligtbestämmelserna i rättshjälpslagen lämnas av en jurist på advokatbyrå underhögst en fimme (46 §). Rådgivningen lämnas mot en fast avgift som i vissa fallkan sättas ned. Allmän rättshjälp kan beviljas fysiskperson i en rättslig angelägenhet, om han behöver sådant bistånd och hansberäknade årsinkomst inte överstiger . Om sökanden bidrar tillnågons underhåll, läggs . per underhållsberättigad till denna summa.En rättslig angelägenhet kan vara en rättegång, ett förvaltningsärende eller ettutom-processuellt ärende. Övergår ett ärende utom rätta till rättegång, gällertidigare meddelad allmän rättshjälp även i rättegängen. Den rättssökandes behovav rättshjälp bedöms utifrån behovet av någon eller några av de förmåner somräknas upp i 9, 9 a och 10 §§ rättshjälpslagen. Dessa förmåner är bl. a.ersättning för kostnader för biträde, bevisning vid domstol, resa och uppehällei samband med rättegång och avgifter enligt förordningen (1987:452) omavgifter vid de allmänna domstolarna. Behov av biträde föreligger om denenskilde inte själv eller med hjälp av någon som på gmnd av tjänsteställninghar att biträda honom eller henne kan ta till vara sin rätt. Möjligheten atterhålla rättshjälp är begränsad genom den inkomstgräns som jag nämnde, ochsökandens ekonomi bestämmer också hur stor del av den slutliga kostnaden somhan måste betala i form av rättshjälps-och tilläggsavgift. En i sammanhangetbetydelsefull regel är även den i 8 § rättshjälpslagen, enligt vilken det föratt rättshjälp skall beviljas fömtsatts att sökanden skall ha befogat intresseav att få sin sak behandlad. För att allmän rättshjälp skall kunna beviljas måste detföreligga en rättslig angelägenhet. Detta krav anses inte uppfyllt beträffandeden som i egenskap av målsägande eller vittne skall enbart höras i rättegång.Om målsäganden framställer ett eget yrkande, och därigenom blir part i rättegången,är emellertid denna fömtsättning uppfylld. De möjligheter målsäganden har att få åklagarens hjälp medatt utföra talan om enskilt anspråk är en betydelsefull förmån för målsäganden,som därigenom i praktiken slipper egna rättegångskostnader. Om åklagaren åtarsig att föra målsägandens talan, anses målsäganden normalt sakna behov avbiträde och kan därför i prakfiken inte beviljas allmän rättshjälp. Omåklagaren däremot inte åtar sig att föra målsägandens talan, finns möjlighetatt få allmän rättshjälp med biträdesförordnande. Utöver det fallet att målsäganden väcker talan om enskiltanspråk i brottmålet föreligger en rättslig angelägenhet om målsäganden självväcker åtal, biträder åklagarens talan, fullföljer talan i brottmålet i högrerätt eller övertar väckt åtal. Möjligheterna att få allmän rättshjälp i dessafall är dock i praktiken begränsade och utnyttjas i ringa omfattning. Målsägandensmöjlighet att i en sådan situation erhålla rättshjälp beror på omständighe- terna i det särskilda fallet. I förarbetena till rättshjälpslagen(prop. 1987/88:107 s. 248) anförs att det kan finnas skäl attvägra rättshjälp för en målsägande som vill föra ansvarstalan för ett brott somfaller under allmänt åtal. Praxis hos vad gällerrättshjälp i angelägenheter rörande enskilt åtal är mycket restriktiv. Högstadomstolen har dock i ett avgörande (NJA 1985 s. 919) beviljat målsägandenallmän rättshjälp för fullföljd av ansvarstalan i ett mål om våldtäkt, därunderrätten bedömt brottet som mindre allvarligt. Regeringen har i den framlagda propositionen(1987/88:73) om förbättringar inom rättshjälpssystemet föreslagit ändringar irättshjälpslagen, bl. a. i fråga om möjligheterna att få allmän rättshjälp.Det föreslås bl. a. att inkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp höjsfrån . till sju basbelopp (ca . ) ochatt egenavgif-terna i rättshjälpssystemet i stort sett halveras. Rättshjälp kan i vissa speciella typer av ärenden ges ävengenom att sökanden får s. k. offentligt biträde. Det gäller främst ärendenangående administrativa frihetsberövanden inom den psykiatriska och socialavård- . lagstiftningen samt inom kriminalvården och i utlänningsärenden. Ersättningentill ett offentligt biträde utgår av allmänna medel utan återbetalningsskyldighetför den enskilde. Någon möjlighet för målsägande i brottmål att erhållarättshjälp genom offentligt biträde finns inte. 2.5 Målsägandens rätt till bistånd enligtsocialtjänstlagen Enligt socialtjänstlagen (1980:620) svarar varje kommunför inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att desom vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Om en enskild begär det eller samtycker till det, kansocialnämnden utse en särskild s. k. kontaktperson med uppgift att hjälpa denenskilde och hans närmaste i personliga angelägenheter (10 §socialtjänstlagen). Som framgår av propositionen om ändring i brottsbalkensregler om sexualbrott (prop. 1983/84:105, s. 42 f.) kan det finnas utrymme attutse en kontaktperson för t. ex. den som har blivit utsatt för ettsexualbrott. Det är socialnämnden som prövar om det finns behov av attutse en kontaktperson. I förarbetena till socialtjänstlagen uttalas att den sombegär en kontaktperson också får anses behöva en sådan. Kontaktpersonensuppgifter bestäms av den enskildes behov. Kontaktpersonen bör således kunnafungera även som en stödperson i samband med en rättegång. En kontaktperson kan inte förordnas mot den enskildesvilja. En målsägande som begär att få en kontaktperson kan själv avgöra vemdetta skall vara, så länge personen i fråga kan anses lämplig. Den som haft ett uppdrag som kontaktperson har rätt tillersättning för sitt arbete av kommunens socialförvaltning. 2.6 Advokathjälp åt vissa brottsoffer i ochNorge I ärenden rörande våldtäkt och vissa därmed likartadebrott har målsägan den, i och i , rätt att få ett eget juridiskt biträde under fömndersökningen och rättegången. INorge omfattar tillämpningsområdet för juridiskt biträde Prop.1987/88:107 även barn som utsatts för sexuellt umgänge. Kvinnor somutsatts för fysisk misshandel, tvång eller hot har enligt regler i den norska rättshjälplagensedanår 1983 rätt till gratis rättshjälp, s.k. fritt rettsråd, som innebär bl.a. att en advokat själv kan bevilja tio timmars konsultation i ett sådant ärende.Meningen är inte att advokaten skall bistå kvinnan i rätten men däremot skallkvinnan kunna få råd av biträdet inför en förhandling. IDanmark har lagts fram ett lagförslag om att utvidga tillämpningsområdetför advokathjälp åt målsägande till att avse offer för samtliga typer avsexualbrott samt för grövre våldsbrott. Liksomenligt nu gällande svensk rätt fanns det i och tidigare ingenmöjlighet att förordna ett biträde åt en målsägande som inte förde talan omenskilt anspråk i målet. De nya reglerna om biträde åt målsäganden motiveradesmed att man ville stärka målsägandens ställning i våldtäktsmål med hänsyn tillde speciella påfrestningar som man ansåg att just sådana målsägande utsattesför. Under förundersökningen kunde särskilt våldtäktsoffren härutöver oftaantas behöva information om möjligheterna till psykologisk, medicinsk ochsocial hjälp. Som argument för att begränsa tillämpningsområdet till demålsägande som utsatts för våldtäktsbrott och liknande brott anfördes ävenkostnadsskäl. Såväli som i är polisen i samband med anmälan eller före ett förhörskyldig att informera målsäganden om rätten till biträde. Av polisrapportenskall framgå att sådan informafion har lämnats och polisen svarar för att eneventuell begäran om biträde föreläggs domstolen. Det är sedan domstolen somförordnar biträde åt målsäganden. Endast advokater får förordnas. Någonsärskild prövning av behovet av biträde sker inte. Undantagvis kan biträde, närbehov föreligger, förordnas trots att målsäganden inte begärt det.Biträdeshjälpen är kostnadsfri för målsäganden. Biträdetsuppgift är att ge målsäganden den hjälp och det stöd som är rimligt med hänsyn tillsakens beskaffenhet samt att ta till vara målsägandens intressen underutredningen och i rättegången. Den hjälp och det stöd som avses är t. ex.samtal med målsäganden och hennes familj, information om hur rättegången går till,hjälp att komma i kontakt med exempelvis psykolog och hjälp med att framställakrav på brottsskadeersättning. Biträdetförutsätts också vara närvarande vid förhör med målsäganden underutredningsstadiet och vid huvudförhandlingen. Målsäganden intar enligt danskoch norsk rätt ställning av ett vittne i processen och får därför vara närvarandevid förhandlingen endast när han själv hörs. Med rättens tillstånd kanemellertid biträdet i viss omfattning få vara närvarande vid förhandlingen ävennär målsäganden inte hörs. Biträdet får ställa frågor till målsäganden och kanprotestera om målsäganden får frågor som är ovidkommande eller kränkande.Däremot har biträdet inte någon uttrycklig rätt att ställa frågor fill dentilltalade och vittnen eller att hålla slutanförande. Ommålsäganden önskar föra talan om enskilt anspråk, ingår bland biträdetsuppgifter att biträda henne och att föra hennes talan i den delen. Rättshjälpskommitténhar i sitt slutbetänkande angett att man i såväl som i allmänhet har positiva erfarenheter av de nya 15 reglernamen att det finns vissa tillämpningsproblem. Enligt kommittén är det i både och denallmänna upp- Prop. 1987/88:107 fattningen att rätten till bistånd är viktigastunder förundersökningsskedet. Vidare anför kommittén att erfarenheterna visaratt biträdet ofta får en förhållandevis passiv roll, speciellt underhuvudförhandlingen. Detta har lett till att dessa uppdrag anses mindreattraktiva för många advokater med undantag för ett engagerat fåtal. Specielltfrån advokathåll efterlyses mera preciserade regler om vilka befogenheterbiträdet har under rättegången liksom om rätten att ta del av handlingar imålet. Det har enligt kommittén i vissa fall visat sig innebära problem attfastställa ersättningen till biträdet på grund av att uppdraget innefattar merakurativa inslag än andra biträdesuppdrag. I både och uppgesskadeståndsfrågan ha kommit mer i fokus sedan den nya ordningen med biträde åt målsägandeninfördes. Som framgått av min redogörelse för gällande ordning finnsdet redan nu ett antal stödformer som syftar till att tillgodose brottsoffrens eller med RB:s terminologi målsägandenas - behov av personligt stöd ochjuridisk hjälp. För en målsägande som skall höras i rättegången finnsmöjligheten att anlita en s. k. stödperson. Om målsäganden för talan omskadestånd är åklagare och polis skyldiga att hjälpa till med detta, enskyldighet som har skärpts fr. o. m. den (jfr prop. 1987/88:1). I mera komplicerade fall kan målsägandenfå rådgivning och allmän rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1972:429). Redan i samband med ändringarna i lagstiftningen omsexualbrott uppmärksammades den särskilt utsatta situationen för målsägandenai mål om sexualbrott. Detta föranledde att regeringen utfärdade tilläggsdirektivtill rättshjälpskommittén. Kommitténs undersökningar bekräftar att detföreligger ett mycket starkt behov av hjälp till målsägandena i dessa mål. Ävenvid remissbehandlingen av kommitténs förslag har det rått en bred enighet omatt många målsägande behöver mer personlig hjälp i brottmålet än vad samhälletför närvarande erbjuder. Reformarbetet på det straffprocessuella området har undermånga år koncentrerats på att på olika sätt förbättra den misstänktes ställningi brottmålsprocessen. Denna inriktning är naturlig och riktig. Den misstänkte,som blir utsatt för samhällets ingripande, har ett befogat intresse av ettförfarande som uppfyller högt ställda krav på rättssäkerhet. Det är både ettallmänt och ett enskilt intresse att ingen oskyldig skall bli dömd. Som jag anförde inledningsvis är det emellertid angelägetatt genom lagstiftning förbättra även brottsoffrens besvärliga situation. Som ett led i detta är enligt min mening tiden nu mogen att ge målsägande na bättre hjälp och stöd i samband med förundersökningen och rättegång en. Eftersom såväl kommitténs överväganden som den allmänna debatten fokuserats vid sexualbrottsoffer, kommer jag i det följande att uppehålla mig främst vid mål om sexualbrott. Jag återkommer emellertid senare till 16 frågan omen utvidgad hjälp till målsägandena skall omfatta även andra grupper änsexualbrottsoffren. 3.2 Utvidgad rättshjälp till målsäganden genom juridiskt biträde Mittförslag: Målsägandens ställning stärks genom att det införs en möjlighet för målsägandenatt på statens bekostnad få ett särskilt juridiskt biträde - ett målsägandebiträde- under förundersökning och rättegång rörande vissa brott. Även sådanamålsägande som formellt inte är parter i rättegången utan endast skall höras ianledning av brottet får möjlighet att erhålla målsägandebiträde. Kommitténs förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat utan erinran kommitténsförslag såvitt det avser rätt till juridiskt biträde även till målsägande sominte är part i rättegången. Några instanser, däribland hovrätten över ochBlekinge, har dock ansett att behovet av att förbättra målsägandens situationtillgodoses på ett bättre sätt genom en vidareutveckling av redan befintligainstitut. Skälen förmitt förslag: För den som blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp är detmånga gånger mycket påfrestande att ta initiativ till en polisutredning avbrottet genom att anmäla det. Och även om offret gör anmälan och deltar iutredningsskedets inledning, kan det vara svårt för henne att orka med desenare skedena av förfarandet. Inte minst den i allmänhet offentligahuvudförhandlingen kan vara krävande. Det nusagda belyses av att anmälningsfrekvensen i fråga om våldtäktsbrott enligttillgängliga undersökningar är låg. Det framstår som i hög grad osäkert om 1984års ändringar i sexualbrottslagstiftningen har medverkat till någon meravgörande ökning av anmälningsfrekvensen. Det är enligt rättshjälpskommitténsstudier mycket vanligt att den som anmält ett sexualbrott senare vill tatillbaka sin anmälan. Det kannaturligtvis finnas olika anledningar till att en målsägande avstår från attanmäla ett sexualbrott eller fullfölja en anmälan. För det första gäller detbrott som djupt har kränkt målsägandens personliga integritet och som detdärför kan kännas mycket svårt att ånyo konfronteras med t. ex. vid ett förhör.Vidare blir det vid förundersökningen och rättegången inte sällan nödvändigtatt gå in på förhållanden som normalt hör till den strängt personliga sfären.Ibland har målsäganden dessutom en nära relation till den misstänkte. Dettagör det normalt svårare för målsäganden att ta initiativ till ett rättsligtförfarande och fullfölja det. Detta gäller särskilt om en försoning mellan målsägandenoch den misstänkte har skett efter brottet. Det ställshöga krav på dem som skall utreda brott av så känslig natur som sexualbrott ochliknande. Men även om dessa uppgifter anförtros väl kvalificerad och utbildadpersonal inom rättsväsendet, kommer man inte 2 1987/88. ifrånatt en närmare utredning av brottet, med bl. a. detaljerade förhör, kan Prop.1987/88:107 kännas förnedrande och pressande för målsäganden. Jag är därförberedd att instämma i rättshjälpskommitténs slutsats att en grundläggande orsakfill att så många sexualbrott aldrig anmäls - och att så många utredningar omsådana brott aldrig leder till något åtal - är att målsäganden inte villutsätta sig för eller inte orkar med de påfrestningar som anmälan, polisutredningoch rättegång för med sig. En sådan slutsats stöds också av kriminologiskaundersökningar som kommittén redovisat. påpekat måste man vid utredningar om sexualbrott -där det är mycketvanligt att den misstänkte förnekar gärningen - även med den sedan år 1984gällande lagstiftningen på området inte sällan gå igenom det påståddahändelseförloppet i detalj och undersöka relationen mellan målsäganden och denmisstänkte. Det är därför ofta ofrånkomligt att målsäganden utsätts för mångaoch svåra frågor. För målsägandens tilltro till de brottsutredande organen ärdet viktigt att hon förstår varför dessa frågor måste ställas och att hon inteutsätts för onödigt lidande. Detbehöver knappast påpekas att situationen för målsäganden i ett förnekatsexualbrottmål är särskilt besväriig. I många fall är målsägandens uppgifterhelt avgörande för utgången av målet. Det är i allmänhet bara gärningsmannenoch offret som kan berätta vad som skett. Målsägandens berättelse är oftaåklagarens huvudsakliga bevisning i den här typen av mål. Det är vanligt attuppgift står mot uppgift. Den misstänkte har ofta ett starkt intresse av attförringa målsägandens trovärdighet och att framställa henne i ofördelaktigdager. Detta kan komma till uttryck dels i de frågor som den offentligeförsvararen ställer till målsäganden vid huvudförhandlingen i målet, dels iden filltalades berättelse, som ofta avges medan målsäganden är närvarande. Näråklagaren, försvararen och ofta även domstolen utsätter målsäganden för mångaoch kanske upprepade frågor kan detta lätt ge henne uppfattningen att manifrågasätter hennes uppgifter. Målsäganden bör så långt möjligt slippakränkande eller onödiga frågor. Hon måste få insikt om att det är i hennes egetintresse att lämna fullständiga och sanningsenliga uppgifter. Hon bör också fåveta vilka regler som gäller i olika hänseenden vid rättegången, t. ex. rörandemöjligheterna att slippa förhöras i den tilltalades närvaro och att begära attförhandlingen hålls inom stängda dörrar. Mankan givetvis hävda att uppgiften att hjälpa målsäganden redan nu åvilar -eller, som sagts av ett par remissinstanser, i varje fall bör åvila -polis,åklagare och domstolar och att möjligheten att förordna stödperson täckerbehovet av mer personligt stöd. Rättshjälpskommitténsundersökningar visar att man uppnått påtagliga förbättringar för målsäganden, när företrädare för rättsväsendet i det en skilda fallet genom samtal med målsäganden har vinnlagt sig om att upply sa målsäganden om bl. a. förundersökningens och rättegångens förtopp. Jag vill också betona vikten av att så sker i möjligaste mån. kan jag i likhet med kommittén konstatera att det kan vara svårt för rättsväsendets företrädare att tillgodose målsägandens behov av per sonligt stöd utan att riskera myndigheternas anseende för objek tivitet och opartiskhet. Det sagda illustreras av att det bland dem som i sitt 18 arbeteinom rättsväsendet kommer i kontakt med brottsoffer finns skilda uppfattningarom hur aktivt man kan stödja målsäganden utan att riskera att anses partisk.Till detta kommer att arbetsbelastningen ofta är stor och att tidsramarna snävajust i de mål där målsägandens behov av hjälp är störst. När detgäller stödpersoner enligt 20 kap. 15 § RB visar kommitténs undersökningar fördet första att möjligheten att anlita en stödperson har utnyttjats förhållandevissparsamt. Som stödpersoner hade oftast medverkat tjänstemän inom sjukvårdeneller . Dessa hade i allmänhet ringa erfarenhet av hur enrättegång går till och saknade i regel kunskaper om brottmålsprocessen. Derasmedverkan i rättegången inskränkte sig till att utgöra ett rent personligt stödåt målsäganden, och de ingrep inte aktivt under rättegången. De som medverkatsom stödpersoner hade själva allmänt den uppfattningen att målsägandens behovav stöd och hjälp i sexualbrottmål endast delvis kunde tillgodoses av personerutan vana vid brottmålsprocessen. Motbakgrund av kommitténs redovisning instämmer jag i dess bedömning att målsägandensbehov mest effektivt kan tillgodoses genom att målsäganden får rätt till etteget juridiskt biträde i brottmålet. Biträdet kan som kommittén föreslagitlämpligen kallas målsägandebiträde.