prop · GB03104 · 1987-12-31 00:00:00 — Reglerna för inlösen bör därför ändras för attmotverka risken att upphittaren i vissa fall av ekonomiska skäl föredrar att -visserligen olagligt - avyttra ett påträffat hembudspliktigt föremål till ensamlare i stället för att anmäla fyndet. Friare bedömningsgrunder än denuvarande bör därför införas. Den enskildes rätt till en viss minsta ersättningbör dock inte ändras. Jag föreslår därför attden nuvarande ersättningsnivån d.v.s. ersättning motsvarande det aktuellametallvärdet jämte en åttondedels förhöjning i fortsättningen skall utgöra denminsta ersättning som skall utgå. Därutöver skall för alla fynd som omfattas avhembudsplikten kunna utgå ett ytterligare belopp, som bestäms med hänsyn tillfyndets beskaffenhet. Genom en sådan bestämmelse kan önskemål om en störreflexibilitet tillgodoses, utan att detta kan medföra en försämring förupphittaren. En sådan regel fyller också funktionen av riktmärke för denenskilde och utgör en garanti för att denne under alla förhållanden ärberättigad till ersättning med ett visst minimibelopp. Den föreslagna ordningenkan naturligtvis medföra ökade kostnader för staten. Dessa måste dockförutsättas bli av begränsad omfattning. För föremål av koppar eller avlegeringar med koppar - vars metallvärde är begränsat - bör dockinlösenersättningen bestämmas med hänsyn till föremålets beskaffenhet i detenskilda fallet. Möjligheterna att betalaut särskild gottgörelse i form av hittelön bör enligt min mening behållas. Ävenom det får fömtsättas att hittelön, liksom , i de flesta fall endastkommer att aktualiseras beträffande fornfynd som saknar samband med fastfornlämning, kan det i vissa fall vara motiverat med hittelön för fynd som harsamband med en fast fornlämning. Det kan vara fallet om fornlämningen tidigarevarit okänd. Hittelön bör dock aldrig utgå för föremål som har påträffats genomen från antikvarisk synpunkt olämplig skattsökning eller i samband medavsiktliga ingrepp i fasta fomlämningar, även om lämningarna förut var okända. Fyndfördelningsinstitutethar i stort sett fungerat tillfredsställande. Att i lag eller annan författningi detalj reglera hur fördelning av fornfynden skall ske ansågs inte möjligt närde nuvarande bestämmelserna infördes (prop. 1942:8 s. 52-53). Jag anser att detställningstagandet fortfarande har goda skäl för sig. Jag har inteanledning anta att RAÄ:s beslut om fördelningen av fornfynd sker på annat sättän som rimligen tillgodoser de berörda museerna. Mot denna bakgrund anser jagatt RAÄ bör ha.hela ansvaret för fyndfördelningen. Fornminneslagens bestämmelseom att regeringens medgivande skall inhämtas i fråga om fynd av störrebetydelse, bör alltså utgå. I klargörande syfte bör vidare begreppetfyndfördelning införas i lagtexten. Bestämmelserna ommetai/sökare i fornminneslagen har gällt . De infördeseftersom det blivit allt vanligare att metallsökare användesför.s.k skattletning även i fasta fomlämningar och på fornfyndsplatser. Medhänsyn till att reglerna så har införts anser jag att dessa regler kanöverföras till den nya lagen med endast redaktionella ändringar. 3.3.6Ansvarsregler m. m. Mitt förslag:Ansvarsreglerna bör i princip inte ändras men det bör lagfästas att den somskadar en fornlämning skall kunna straffas även om endast oaktsamhetföreligger. Den skadevållande skall vidare kunna åläggas att betala kostnadernaför reparation eller för en arkeologisk undersökning av fornlämningen. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Har inte haft några invändningar mot förslaget. Skälenför mitt förslag: har ett ökat anta) fall av skadegörelse påfasta fomlämningar kunnat konstateras. Orsakerna fill detta är flera. En faktorsom kan antas öka risken för skador på fasta fomlämningar är den ökaderationaliseringen i jord- och skogsbruket, med borttagande av brukningshinderoch övergång till renodlad maskindrift. I fråga om FML har det inte varit heltklart om det för straffbarhet vid olovligt ingrepp i fast fornlämning skallkrävas uppsåt eller om oaktsamhet skall vara tillräckligt. Omständigheterna idet enskilda fallet är emellertid ofta sådana att det allmänna försätts i enmycket svår bevissituation om uppsåt skall visas ha förelegat. Jag anser attdet i nya lagen bör göras klart att straffbarhet inträder redan vid oaktsamhet. Att nu skadegörelse på enfast fornlämning uttryckligen görs till ett brott redan vid oaktsamhet ärgivetvis inte tillräckligt för att komma tillrätta med problemet. Ökadinformation och andra åtgärder som vidtas i preventivt syfte från dekulturminnesvårdande myndigheternas sida har stor betydelse för att motverkaöverträdelser av lagen. Till större aktsamhet bör också bidra det förhållandetatt nämnda myndigheter nu mer aktivt än tidigare verkar för att brott motbestämmelserna beivras. Jag finner inte någon anledning att föreslå ändring avgällande regler avseende straffskalans omfattning. Att straffskalan för brottmot lagen inte skiljer ut grova brott får antas underlätta möjligheterna attvid behov döma ut fängelsestraff vid brott av mer allvarlig karaktär. Skadeståndslagen(1972:207) gäller även vid skadegörelse på en forn- Prop. 1987/88:104lämning. Något behov av en särskild skadeståndsbestämmelse i anslutning tillreglerna om fomlämningar anser jag därför inte föreligga. Jag vill dock någotberöra vilka typer av kostnader som kan bli aktuella vid krav på skadestånd. Skadeståndmed anledning av sakskada omfattar enligt 5 kap. 7 § skadeståndslagen, förutomersättning för bl. a. reparationskostnad, även annan kostnad till följd avskadan. Enligt förarbetena till lagen (prop. 1972:5) avses härmed t.ex.kostnaden för besiktning samt utgifter som varit nödvändiga för att begränsaskadeverkningarna. Det framgår vidare att någon uttömmande uppräkning av allatänkbara utgiftsposter inte kan göras eftersom förhållandena kan vara mycketskiftande. Det blir därför domstolarnas sak att dra upp gränserna för vad somskall anses ersätt-ningsgillt (prop. s. 579-580). Mångagånger är det möjligt att återställa en skadad fornlämning utan att någonegentlig arkeologisk undersökning behöver göras i anslutning härtill. I sådanafall uppkommer endast en kostnad för den reparation som måste vidtas samt förnödvändig antikvarisk vägledning. Ofta är det dock inte meningsfullt attåterställa skadade fomlämningar i deras förutvarande skick utan att förstundersöka dem. I ytterligare andra fall kan något återställande inte ske pågrund av skadegörelsens omfattning och karaktär. Det återstår därvid endast attgöra en arkeologisk undersökning av de skadade lämningarna. En sådan undersökningkan i vissa fall bli mer komplicerad och därmed kostsammare än omundersökningen fått ske innan skadegörelsen ägde rum. Enligt min uppfattningtorde kostnaderna för en sådan undersökning, för återställande av en skadadfornlämning liksom för tillvaratagande av fornfynd som grävts upp i samband medförstörelsen, kunna inbegripas i det som är ersättningsgillt. Utgångspunktenför frågan om den arkeologiska undersökningens omfattning bör vara att räddaså mycket som möjligt av den för forskningen väsentliga informationen. Hur storundersökning som krävs för detta eller om det i vissa fall inte kan ansesmeningsfullt med någon undersökning över huvud taget - måste utredas i varjesärskilt fall. Allt efter omständigheterna bör således kunna yrkaersättning av en skadevållande såväl för kostnader för reparation som förarkeologisk undersökning av en fornlämning. Mittförslag: beslut överklagas till kammarrätt om det gäller ordningsföreskriftertill skydd för fomlämningar fridlysningav plats för fornfynd fillståndatt använda metallsökare. Beslutav myndighet under regeringen om gränserna för område där metallsökare inte fåranvändas överklagas också till kammarrätten. Beslut i övrigtenligt denna lag som gäller fornminnen överklagas till regeringen, utom i vissafall, då den som är missnöjd med beslutet hänvisas till att väcka talan vidfastighetsdomstol. Det gäller tvistigheter om ersättning eller befrielse frånkostnadsansvar i vissa fall. Arbetsgruppens förslag:Överensstämmer i huvudsak med mitt. Arbetsgruppen hade dock föreslagit attvissa frågor om kostnadsansvar, som enligt mitt förslag ytterst får avgöras avdomstol, skulle överklagas till regeringen. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser har godtagit arbetsgruppens förslag. hovrätthar dock ansett att domstolsprövning skall kunna ske i samtliga fall ochlänsstyrelsen i att domstolsprövning skall kunna ske av vissa ersättningsfrågor. Skälen för mitt förslag:Den ordning för överklagande som jag föreslår ansluter nära till den ordningsom gällt enligt FML och som har visat sig i stort sett ändamålsenlig. Jagvill emellertid något närmare här uppehålla mig vid besluten rörandearkeologisk undersökning, när en sådan är villkor för tillstånd till ingrepp ien fast fornlämning, samt kostnadsansvaret i samband med sådan undersökning. Arbetsgruppen har ansettatt beslutet om hur omfattande undersökning som skall krävas och beslutet omkostnadsansvaret är två sidor av samma sak och därför bör överklagas i sammaordning. Gruppen har stannat för att sådana beslut bör överklagas tillregeringen. Det skulle innebära en förändring i förhållande till FML. Enligtgällande regler överklagas sålunda beslutet om kostnadsansvaret tillfastighetsdomstol. Till en del hararbetsgruppen rätt när den hävdar att beslutet om undersökningens omfattningoch beslutet om kostnadsansvaret är två sidor av samma sak. Med de nya reglersom jag här innan har föreslagit blir det mycket tydligt att när beslut fattasom hur omfattande undersökning som skall fordras som villkor för tillståndmåste alltid kostnaderna vägas in som ett mått på rimligheten iundersökningskraven. Så långt är jag ense med arbetsgruppen. Emellertid kanfrågor om befrielse från kostnadsansvar komma upp i efterhand sedan villkorenställts och undersökningen inletts eller t.o.m. avslutats. Det kan förutses attdet då ofta kan röra sig om utpräglat tvistiga frågor.Så kan t. ex. sedan undersökningen slutförts uppkomma fråga om intekostnadsansvaret bör avlyftas till en viss del därför att det väsentligtöverstiger vad som beräknats eller därför att någon fornlämning faktiskt inteberördes av företaget. Sådana tvistiga frågor bör avgöras av domstol. Å andra sidan kan dettänkas exempel på beslut i kostnadsdelen som det vore olyckligt om de alltidmåste leda fill domstolsprövning. Så kan t. ex. inträffa att en länsstyrelse avmisstag i ett undersökningsbeslut ålägger företagaren kostnadsansvaret trotsatt det enligt beslutet rör sig om en undersökning av en tidigare okändfornlämning. Vidare kan tänkas att en länsstyrelse om den vägrar tillstånd fillingrepp en fråga som enligt mitt förslag bör överklagas till regeringen - avmisstag inte befriar företagaren från kostnaden för en utförd förundersökningtrots att så skall ske automa-fiskt i sådana fall. 1 fall av det slag som jagnu har nämnt är det rimligt att regeringen i en överprövning av villkorsärendetfår rätta till det administra ti va misstaget i kostnadsfrågan. Enligt min mening uppnåsen lämplig avvägning om företagaren hänvisas att föra talan vid domstol i defall då har fattat beslut i kostnadsfrågan särskilt på grund avframställning från företagaren om befrielse från kostnadsansvar. Beslut ikostnadsdelen som skall fattas ex officio får däremot liksom villkorsfrågan iövrigt överklagas till regeringen. 3.4.1Allmänt om regleringen av byggnadsminnen Mitt förslag: Dennuvarande regleringen i lagen (1960:690) om byggnadsminnen (BML) ersätts avbestämmelser i den nya kulturminneslagen. Skyddet för byggnader i statens ägoregleras inte i lagen utan i en särskild förordning. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Hargodtagit att lagen omfattar byggnadsminnesvården. Flera remissinstanser hardock ansett att även skyddet för byggnader i statlig ägo bör regleras i lagen. Skälen för mitt förslag:Vid sidan av fornminnesvården är vården av de byggnader som äger ett särskiltkulturhistoriskt värde ett stort och viktigt fält för den särskildakulturminnesvården. Regleringen av skyddet för sådana byggnader har därför singivna plats i en kulturminneslag. Jag har förståelse försynpunkten att regleringen borde vara fullständig i så måtto att den gälleräven byggnader i statlig ägo. Mina överväganden leder dock till att jag ställermig bakom arbetsgruppens förslag att skyddet för sådana byggnader inte reglerasi lagen utan i en särskild förordning. Ett väsentligt skäl är att flertalet avde bestämmelser som behövs för att reglera förhållandet mellan staten ochägaren till en byggnad som är eller avses bli skyddsobjekt inte har någonrelevans om staten själv äger byggnaden. Det blir i stället fråga omförvaltningsföreskrifter till myndigheterna avdet slag som konstitutionellt sett normalt ankommer på regeringen -eller på enmyndighet som regeringen bestämmer - att utfärda. Jag vill emellertid härgöra klart att kvalifikationsgrunderna för skydd bör vara desamma oavsett om enbyggnad är i statens ägo eller annans. Att skyddet för de statliga byggnadernabaseras på en förordning skall inte heller ses som ett uttryck för att skyddetav dessa skulle vara av mindre vikt. Självfallet kan staten inte ställa lägrekrav på sig själv än på andra i detta sammanhang. Vissa kopplingar böremellertid finnas mellan en förordning om skyddet för de statliga byggnadernaoch lagen. Sålunda bör av lagen framgå att detta skydd regleras i särskildordning. Vidare bör gälla att om ett av staten ägt byggnadsminne övergår iannan ägo skall det automatiskt ha skydd som byggnadsminne enligtkulturminneslagen. Jag avser att senareåterkomma till regeringen med förslag till en förordning om skyddet förstatliga byggnader vilken kan ersätta motsvarande bestämmelser i kungörelsen(1920:744) med föreskrifter rörande det offentliga byggnadsväsendet (1920 årskungörelse). 3.4.2Grunderna för byggnadsminnesförkiaring, objekten samt skyddets innebörd Mitt förslag: Enbyggnad skall kunna bli förklarad som byggnadsminne om den har ett visstkvalificerat kulturhistoriskt värde. Det bör även bli möjligt att sombyggnadsminne skydda kulturhistoriskt synnerligen märkliga bebyggelseområden,trädgårdar och parker. Bestämmelserna om innebörden av skyddet bör i sak inteändras i förhållande till vad som gäller . Arbetsgruppens förslag:Överensstämmer i princip med mitt förslag men arbetsgruppen har inte funnit attdet är nödvändigt att i lagtexten särskilt ange att parker, trädgårdar ochliknande anläggningar bör kunna byggnads-minnesförklaras. Remissinstanserna: Deflesta remissinstanser har godtagit förslaget att även trädgårdar och parkerskall kunna utgöra byggnadsminnen. Flera har dock anfört att detta bör framgådirekt av lagtexten. Såvitt gäller rekvisiten för byggnadsminnesförkiaring harnågra remissinstanser föreslagit att konstnärligt värde bör tilläggas somsjälvständig grund för byggnadsminnesförkiaring. Skälen för mitt förslag:Jag anser att som gmnd för att en byggnad skall kunna bli förklarad sombyggnadsminne bör gälla att den har ett betydande kulturhistoriskt värde. Istort sett bör den nivå i betydelse som har tillämpats med nu gällandelagstiftning fortsätta att gälla som riktpunkt för byggnadsminnesförkiaring. Ibegreppet kulturhistoriskt värde kan ingå bl. a. ett konstnärligt värde. Dettahar lång hävd i kulturminnesvården. Jag har därför förståelse för deremissinstanser som har velat markera det konstnärliga kriteriet starkare. Jaganser emellertid inte detta vara nödvändigt med hänsyn till vad jag har Prop.1987/88:104 anfört om innebörden av begreppet kulturhistoriskt värde. Såvittgäller byggnader i statlig ägo kan enligt kungörelse byggnader som harett "konstnärligt värde" utgöra byggnadsminnesmärke (18 §). Om manjämför beståndet av sådana statliga byggnader som har blivit förklarade förbyggnadsminnesmärke med beståndet av byggnadsminnen finner man inte någonsignifikant skillnad mellan de två grupperna. Detta är inte förvånandeeftersom en konstnärliga kvalitet kan vara en av de egenskaper somhar betydelse för bedömningen av dess kulturhistoriska värde. Detta torde hasärskild relevans när det gäller yngre byggnader. För dem blir det enligt minmening ofta de arkitektoniska kvaliteterna som kan motivera enbyggnadsminnesförkiaring. Dessa kvaliteter bör givetvis bedömas med litetlängre tidsperspektiv. Jaggår så över till att behandla frågan om den nivå i fråga om kulturhistorisktvärde som bör krävas för att byggnadsminnesförkiaring skall komma i fråga. Enligt1 § BML kan en "byggnad som bevarar egenarten hos gången tidsbyggnadsskick eller minnet av historiskt betydelsefull händelse och som medhänsyn därtill är att anse som synnerligen märklig" förklaras förbyggnadsminne. Kravet på märklighet bör behållas eftersom detta på ett lämpligtsätt markerar att lagens långtgående skydd skall förbehållas byggnader som harett betydande kulturhistoriskt värde. För att understryka att höga krav måsteställas på en byggnad för att denna skall kunna komma i fråga som byggnadsminneförstärks märklighetsrekvisitet i I § BML med ordet "synnerligen". Idetta sammanhang kan noteras att 18 § kungörelse däremot inteinnehåller någon sådan förstärkning. Den bestämmelsen talar endast ombyggnadsverk, som på gmnd av kulturhistoriskt eller konstnärligt värde är attbetrakta som ett minnesmärke. Arbetsgruppen har föreslagit att"synnerligen märklig" i lagtexten byts ut mot "märklig".Flera remissinstanser har anfört att begreppet "synnerligen märklig"bör behållas för att markera att någon ändring inte är avsedd. Jag harförståelse för arbetsgruppens förslag. I svensk lagstiftningstradition förbehållsett ord som "synnerligen" för sådana fall då mycket långtgående kravställs. Jag har emellertid bedömt det mindre lämpligt att nu ändra rekvisitetpå ett sätt som kan uppfattas som en sänkning av kvalifikationskraven. Medden utformning som givits PBL, vars skyddsbestämmelser enligt 5 kap. 7 och 16§§ är tillämpliga även på byggnader som är särskilt värdefulla, om än inte"synnerligen märkliga" är det rimligt att i första hand hänvisa tillPBL:s skyddsinstitut beträffande sådana byggnader. Detta innebär å andra sidansjälvfallet inte att säkerställandet av "synnerligen märkliga"byggnader helt och hållet bör överlåtas på staten genom en tillämpning avbyggnadsminnesinstitutet. Tvärtom understryks i PBL-pro-positionen ( prop.1985/86:1 s. 447) vikten av samordning och samverkan mellan stat och kommun ibevarandefrågor. Ifråga om vilket tidsperspektiv som bör anläggas för att man skall kunna tala om att en byggnad har ett kulturhistoriskt värde anser jag att den tolkning av innebörden i begreppet "gången tid" som skett i praxisbör vara vägledande även i fortsättningen. Det kan givetvis inte vara frågan om 48 en helt ny byggnad vilketframgår redan av att dess värde skall vara Prop. 1987/88:104"kulturhistoriskt". Jag anser emellertid att det är mindre lämpligtatt bibehålla BML:s begrepp "gången tid". Den byggda miljön förändrasnumera ofta mycket snabbt. Till detta kommer vad jag anfört om möjlighetenatt även en yngre arkitektoniska kvaliteter kan vara grund för enbyggnadsminnesförkiaring. Lagen bör därför inte innehålla formuleringar som göratt skyddet kan uppfattas som förbehållet det specifikt ålderdomliga. Jag villi likhet med flera remissinstanser understryka vikten av attbyggnadsminnesskyddet utnyttjas för att bevara ett ur riksperspektivetrepresentativt bestånd av byggnader som pä ett allsidigt sätt speglar hela vårhistoria och samhällsutveckling. Tillämpningsområdetför byggnadsminnesskyddet bör enligt min mening vidgas till att också omfattabyggnader inom kulturhistoriskt synnerligen märkliga bebyggelseområden, även omvarje enskild byggnad som ingår i ett sådant område i sig inte kan sägas varasynnerligen märklig i lagens mening. Detbör alltså bli möjligt att förklara en byggnad för byggnadsminne, även ombyggnaden som solitär inte uppfyller kravet på märklighet, men där den utgör endel av ett bebyggelseområde som sammantaget är att betrakta somkulturhistoriskt synnerligen märkligt. Vad som är ett synnerligen märkligtbebyggelseområde bör därvid bedömas efter samma kriterium som när det gällerenskilda byggnader. Ensådan vidgning av byggnadsminnesinstitutet svarar mot den strävan som redanlänge funnits att i ökad utsträckning bevara samlade värdefulla miljöer, vidsidan av de enskilda monumenten. Byggnadsminnesförklaring-ar med utgångspunkt iden samlade bebyggelsens kulturhistoriska värde i tätortsmiljö bör dock endastkomma i fråga beträffande grupper av byggnader som har ett starkt inbördeskulturhistoriskt samband och som är naturligt avgränsbara från tätortsmiljön iövrigt eller som naturligt framstår som en sammanhållen enhet inomtätortsmiljön. En byggnadsminnesförkiaring av en hel stadsdel bör sålundaendast i undantagsfall kunna komma i fråga, men däremot oftare t. ex. avbyggnaderna runt ett torg eller längs en gata eller en del av en gata, underförutsättning att de uppfyller kraven på sammanhang i bebyggelsemiljön. Detvidgade byggnadsminnesskyddet kan antas få betydelse när det gäller attsäkerställa vikfiga delar av de områden som ingår i kulturminnesvårdensriksintressen enligt naturresurslagen. I detta avseende innebär förslaget dockingen principiell förändring i förhållande till det nu gällandebyggnadsminnesskyddet, eftersom även enskilda byggnadsminnen kan ha enmotsvarande betydelse. Skillnaden är snarare av kvantitativ art. Jaganser vidare att byggnadsminnesinstitutets tillämpningsområde bör utvidgas och omfatta även kulturhistoriskt synnerligen märkliga parker, trädgårdar och liknande anläggningar och att detta klart skall framgå av lagtexten. har vissa parker inbegripits i byggnadsminnesförkla ringen såsom ett byggnaden omkringliggande område och såsom samman hörande med byggnaden. Särskilt i fråga om slotts- och herrgårdsanlägg ningar utgör byggnad och park regelmässigt en sammanhängande helhet i den arkitektoniska skapelsen med kulturhistoriska värden knutna till båda 49 4 1987/88. Sammakulturhistoriska värdering kan dock knytas till parkanläggningar "utanbyggnad" eller t. ex. en trädgårdsanläggning. En annan företeelse som kanbetraktas på samma sätt är t. ex. alléer. Avgörande förbyggnadsminnesinstitutets tillämplighet bör vara att det är fråga omanläggningar som är att betrakta som medvetna arkitektoniska skapelser. Dennautgångspunkt utgör en avgränsning gentemot naturvårdslagens tillämpningsområde. Innebörden av att enbyggnad förklaras för byggnadsminne är att det därmed kommer att gällasärskilda föreskrifter för byggnadens vård och underhåll. Den får vidare inteändras utan medgivande från de kulturminnesvårdande myndigheterna. Föreskrifterna är iprincip individuella för varje såsom byggnadsminne förklarad byggnad. En annansak är att vissa regler är gemensamma för så många av objekten att de ipraktiken får karaktär av standardregler. förett byggnadsminne bör, liksom hitintills, i görligaste mån utformas i samrådmed byggnadens ägare. Därmed säkras en viktig grund för en framgångsrikbyggnadsminnesvård, nämligen ett aktivt intresse från byggnadens ägare för attbevara byggnadens märkliga kvaliteter. Vidare bör - också i likhetmed vad som gäller - de kulturminnesvårdande myndigheterna inteålägga ägaren mer omfattande skyldigheter än vad som är oundgängligennödvändigt för att uppnå syftet med byggnadsminnesförklaringen, nämligen attbevara byggnadens kulturhistoriska värde. Det är sålunda viktigt att deålägganden som görs uppfattas som sakligt väl motiverade. När det gäller frågan omskydd för området omkring ett byggnadsminne föreslår jag inga ändringar. Detområde som hör till ett byggnadsminne bör i fråga om utsträckning bestämmas påi princip samma grunder som tillämpas när ett fornlämningsområde bestäms. Ettviktigt syfte med ett sådant områdesskydd är att ge möjlighet att förhindraåtgärder i ett byggnadsminnes närhet som är direkt olämpligt för bevarandet avdess karaktär. är avsedda att i första hand tillämpas isamråd med byggnadens ägare.