prop · GB03135 · 1987-12-31 00:00:00 — En negafiv hållning har intagits främst från domstolshåll. Därvidhar framhållits bl. a. att den föreslagna ordningen skulle innebära atlytterligare rättskipningsuppgifter flyttas från domstolarna fill åklagarna. Skälenför mitt förslag: Om man öppnar en möjlighet för åklagaren atl vid Prop.1987/88:135 brott av den som är kunna besluta om ett bötesstraffgenom strafföreläggande även om böter inte ingår i den normala straffskalaneller om det i straffskalan ingår förutom böter även fängelse i mer än sexmånader, kan man mera konsekvent upprätthålla principen om att ungalagöverträdare så långt möjligt inte skall ställas inför domstol. Åklagaren fårgenom en sådan möjlighet friare händer att på ett mer rationellt sätt än i daghantera framför allt vissa gränsfall vid sådana brottstyper som stöld/ snatterioch bedrägeri/bedrägligt beteende. Kravet på ett bötesstraff av hänsyn lillallmän laglydnad eller till den unges tillrättaförande medför enligt nuvarandeordning att åtal måste väckas i fråga om brott som rör relativt måttliga värdenmen som inte kan rubriceras som snalleri resp. bedrägligt beteende. Exempel påen annan typ av brottslighet där motsvarande problem kan uppkomma och därmyckel talar för alt åklagaren bör få friare händer att hantera åtalsfrågan ärvissa brott mot frihet och frid enligt 4 kap. BrB. De remissinstanser som varit negativa lill enreform i denna del har särskilt framhållit att man genom ett vidgatkompetensområde för åklagarna får en mindre kvalificerad sammansättning vidavgörandena än i domstolsförfarandet. Även farhågor om minskad insyn ochöppenhet förs fram i sammanhanget. Jag underskattar inte värdet av de rättssäkerhelsgaranlieroch det medborgarinflytande som är förenade med domstolsförfarandet. Som jagtidigare har varit inne på är del emellerfid en vedertagen principalt det inom rättsväsendet i allmänhet bara är polisen och åklagarna somkopplas in vid brott i . Detta sammanhänger med att det iförsta hand är åtgärder inom ram som skall vidtas mot de ungalagöverträdarna och med de särskilda kraven på ett snabbt och informelltförfarande. ligger del i stor utsträckning i åklagarens hand attbestämma om den unge över huvud taget skall bli föremål för domstolsbehandling.Några egentliga invändningar från rättssäkerhetssynpunkt mot åklagarnashantering av dessa frågor har såvitt jag vet inte framförts. Den möjlighet somöppnas torde närmast få till följd att man i ytterligare etl antal fall kantillgodose intresset av en snabb reaktion där den unge dessutom kan,besparasden påfrestning och den offentlighet som en domstolsförhandling kan innebära. Som jag nämnde tar den vidgade möjligheten.till strafföreläggande sikte på sådana fall där åklagaren med nuvarande reglertvingas väcka åtal trots all endast ett bötesstraff bör följa på brottet. Ett vidgat utrymme för strafföreläggande fårsjälvfallet inte leda till oenhefiig rättstillämpning. Jag är emellertidövertygad om att sä inte.blir fallet. Jag vill härvidlag peka på atl RÅ kanutfärda föreskrifter eller allmänna råd för åklagarna och alt dét ankommer påöveråklagarna att verka för att bestämmelserna om bl. a. strafföreläggandetillämpas enhetligt, se 4, 18 och 29 §§ åklagarinstrukfionen (1974:910). Jagkan mot den nu angivna bakgrunden inte finna några avgörande argument från rättssäkerhetssynpunkt mot att vidga möjligheten lill straff föreläggande i enlighet med det sagda. Jag förordar därför atl del genom- 22 Med hänsyn till attbötesstraffet i dessa fall ofta är dikterat av intresset att markera det allvarmed vilket samhället ser på den aktuella brottsligheten är det av stor vikt attden unge, på samma sätt som vid åtalsunderlåtdse, i de här fallen delgesstrafföreläggandet vid ett personligt sammanträffande med åklagaren. Om delagförslag som jag nu lägger fram godtas, kommer jag att för regeringenanmäla de förordningsändringar som behövs för det. 2.5.3Åtalsunderiåtelse och böter? Mittställningstagande: Åklagaren bör inte få möjlighet atl utfärdastrafföreläggande för etl brott samfidigt som han beslutar om åtalsunderlåtdseför brottet. Promemoriansförslag innebär att en sädan möjlighet införs. Förslaget tar sikte på de falldär åklagaren väcker åtal enbart därför att den unge vid sidan av vårdinom bör åläggas ett bötesstraff. Om åklagaren återkallar enåtalsunderlålelse som meddelats i kombination med ett strafföreläggande församma brott och i stället väcker åtal, skall åklagaren hos domstolen begära altstrafföreläggandet undanröjs. Remissinstanserna:Promemorieförslaget har fält ett övervägande negafivt mottagande. Förslagetavstyrks av bl. RÅ, åklagarmyndigheterna i , och ,, , , tingsrätterna i , och ,, och föreningen . Krifiken går främst ut på att förslaget innebär ett allför stortavsteg från vikliga straffrättsliga principer. Man menar attåtalsrältskommitténs synpunkter i betänkandet (SOU 1976:47) Färre brottmål, därtanken på en kombination av åtalsunderlåtdse och bötesstraff förkastades,alltjämt är giltiga. Skälenför mitt ställningstagande: hade enligl sina direktiv iuppdrag att överväga bl. a. om åtalsunderiåtelse skulle kunna kombineras medböter eller andra påföljder som t. ex. fastställdes i straffföreläggande. Ibetänkandet (SOU 1976:47) Färre brottmål avvisade kommittén (s. 140 ff) tankenpå att åtalsunderlålelse skulle kunna förenas med föreskrifter. Kommittén framhöllatl, om åklagaren skulle ges befogenheter atl i samband med åtalsunderlåtdsebesluta om t.ex. övervakning, böter eller särskilda föreskrifter, del skulleinnebära atl åklagaren i praktiken fick i stort sett samma befogenheter somdomstolen. Kommittén ansåg det otänkbart alt ge åklagaren sådana utpräglatdömande funktioner. Vidare ansågs en rad principiella skäl tala emot attåtalsunderlålelse skulle kunna förenas med föreskrifter av olika slag.Kommittén pekade härvid bl. a. på aft det ligger en logisk motsättning i att åena sidan besluta att underlåta alt lagfora någon och alt å andra sidan tillbeslutet knyta typiskt straffrättsliga former av ingripanden. Ytterligare skälsom ansågs tala i samma riktning angavs vara atl det genom en åtalsunderiåtelseinte föreligger något rättskrafligl avgörande i skuldfrågan, att denmisstänkte befinner sig i ett tvångsläge ivalet mellan att godta ett föreläggande och att inte få Prop. 1987/88:135förmånen av åtalsunderlålelse, alt den misstänkte kan behöva anlita enförsvarare för atl ta ställning till föreläggandet saml atl åklagaren skullebli tvungen att väcka åtal, om föreläggandet inte godkändes. som har förflutit sedan åtalsrättskommitténlade fram sitt förslag har åklagarnas rätt att utfärda strafföreläggandeutvidgats väsentligt (se prop. 1982/83:41, JuU II, rskr. Vidare harmöjligheterna för åklagare att besluta om åtalsunderlåtdse utökats (prop.1981/82:41, JuU 21, rskr. 107 och prop. 1984/85:3, JuU 10, rskr. Synen påi vilken utsträckning åklagarna kan och bör göra bedömningar som tidigareuteslutande ankom på domstolarna torde därmed ha i viss mån förändrats. Jag vill gärna instämma i vad som sägs ipromemorian så lill vida att det finns fördelar med samfidiga beslut omåtalsunderlålelse och böter. Om åklagaren får möjlighet all utfärdastrafföreläggande i samband med ett beslut om åtalsunderlåtdse, kan man iytterligare ett antal fall uppnå atl den unge lagöverträdaren dels besparaspåfrestningen av en domstolsförhandling, dels snabbare får del av samhälletssamlade reakfion på brottet. Med del ändrade synsätt när del gällerrollfördelningen mellan domstolen och åklagaren, som enligt vad jag nyssredovisade växt fram sedan åtalsrättskommittén lade fram sill betänkande,bortfaller i och för sig en del av de invändningar som kommittén reste. Kvarslår emellertid som ett starkt skäl mot promemorieförslaget det logisktsvårförenliga i atl för etl och samma brott både besluta om ätalsunderlätdse,dvs. atl lagföring inte skall äga rum, och utmäta etl straff. Till det sagdakommer också de betänkligheter som uppkommer genom motsägelsen mellan å enasidan det föreslagna rekvisitet för strafföreläggande att det skall vara påkallatför den unges lillrättaförande eller av hänsyn till allmän laglydnad - och åandra sidan grundrekvisitet för åtalsunderlåtdse att inte något väsentligtallmänt eller enskilt intresse därigenom åsidosätts. Dessa rekvisit uttryckeri själva verket väsentliga syften bakom de båda insfituten. Promemorieförslaget innebär även i elt annatavseende avsteg från gällande principer. Jag tänker på den skyldighetsom föreslås för åklagaren atl undanröja strafföreläggandet vid återkallelse avåtalsunderlålelsen. Principen är ju alt elt godkänt strafföreläggande gällersom lagakraftvunnen dom. Om promemorieförslaget genomfördes, skulle man tillhandahållaen möjlighet fill omprövning av skuldfrågan som går långt utöver de nuvarandemycket restriktiva möjligheterna lill sådan omprövning när det föreligger eltgodkänt strafföreläggande. Redan genom den vidgade möjlighet att utfärdastrafföreläggande som jag föreslagit i det föregående (avsnitt 2.5.2)fillgodoses till stor del de synpunkter som låg bakom promemorians förslag iden nu aktuella delen. Mot bakgrund härav och med hänsyn lill de betänkligheterav principiell natur som jag redovisat ärjag inte beredd att nu lägga framett förslag som möjliggör en kombination av åtalsunderlåtdse och bötesstraff. 2.6 ökade krav på att ställa till rätta efter brott Prop. Som framhölls redan i regeringens skrivelse (skr.1986/87:21) lill om åtgärder mot vålds- och egendomsbrott är det,både av brottspreven-liva skäl och av hänsyn till den som drabbats av eltbrott, ett viktigt principiellt krav att rättssystemet bidrar lill all den sombegår brott gör rätl för sig . Det viktigaste medlet för detta är allmänt settgivetvis att den som begått brottet betalar skadestånd fill målsäganden. Även om ungdomar generellt settinte har samma ekonomiska förutsättningar som vuxna, är deskadeståndsrättsligl ansvariga och bör givetvis i mån av förmåga ersättamålsäganden ekonomiskt. har ganska ofta även ungdomar i skolåldern egnainkomster genom t. ex. ferie- och helgarbete. I många fall kan det emellertidvara till fördel om den unge i stället genom egna insatser hjälper till altreparera det som blivit skadat genom brottet eller alt på annal sätt ställatill rätta efter brottet. För detta talar inte bara den omständigheten att denunges ekonomi ofta inte räcker för atl ersätta skadan utan också alt det kanvara ett broltsavhållande moment att få ställa till rätta efter sig genom egnafysiska insatser. Att direkt konfronteras med den skada som har uppstått genombrottet är ägnat atl hos den unge skapa en medvetenhet om och förståelse förvad brottsligheten innebär för dem som drabbas. Frågan om man på det sätt som jagnu har berört bör ställa större krav på alt ungdomar gör rätt för sig har etlvisst samband med frågan om man bör införa s. k. samhällstjänst som påföljd förbrott, även om man med samhällstjänst inte brukar avse arbete som är direktrelaterat till brottet. Frågan om samhällstjänst övervägdes i propositionen medförslag till kon-Iraktsvård (prop. 1986/87:106), men något förslag till sådanpåföljd lades inte fram. Däremot föreslogs att domstolen i samband med alt dendömde till villkorlig dom eller skyddstillsyn skulle kunna ålägga den dömde attutföra ett arbete som var direkt relaterat till brottet och vars syfte i förstahand var att avhjälpa den skada som vållats genom brottet. De nya reglerna trädde i kraft den (JuU 32, rskr.279, SFS 1987:761). I kontraktsvårdspropositionen anförde föredragandestatsrådet bl. s. 26) att den nya påföljdsformen uppenbarligen ärsärskilt lämpad för yngre lagöverträdare, som i praktiken ofta fåråtalsunderlåtdse. Vidare anfördes att det mest effektiva sättet att genomföraden diskuterade ordningen är att elt åläggande för den dömde att hjälpa tillmed att ställa lill rätta på ett eller annat sätt kopplas samman med reglernaom åtalsunderlåtdse, helst i förening med en befogenhet för polisen attomedelbart efter gärningen eller dess upptäckt initiera arbete av sådant slag. Efter det att dessa uttalandengjordes har frågan om ökade krav på alt ungdomar skall ställa fill rätta efter brott övervägts vidare i den i detta ärende aktuella departementspromemorian. Därvid har berörts dels frågan om polisens roll i elt tidigt skede av brottsutredningen, dels frågan i vad mån den unges vilja atl ställa till rätta skall beaktas i samband med åklagarens beslut i åtalsfrågan och dels frågan om domstolen skall kunna 25 ålägga en unglagöverträdare att ställa till rätta i samband med att man överlämnar den ungetill vård inom . Jag skall i det följande gå närmare in på dessafrågor. Mitt förslag:Polisen får i lag en uttrycklig rätl att anmoda den som har fyllt eller kanantas ha fyllt 15 men ej att vidta åtgärder för attavhjälpa eller begränsa skada på egendom på grund av brott, om den unge erkäntbrottet eller om det annars med hänsyn till omständigheterna är uppenbart attden unge begått brottet. Anmodan får endast göras om det är lämpligt med hänsyntill omständigheterna och om målsäganden samtyckt till åtgärden. Samtyckebehöver dock inte inhämtas om det är uppenbart obehövligt. Promemorians förslag överensstämmer i princip medmitt förslag men har en delvis annorlunda konstruktion. Remissinstanserna:En majoritet av remissintanserna tillstyrker promemorieförslaget eller lämnardet utan erinran. Flera inom denna grupp anser dock atl förslaget rent teknisktinte skulle ge fillräckligt långtgående möjligheter att ingripa. Några remissinstanserär tveksamma till om det från rättssäkerhetssynpunkt är lämpligt att anförtropolisen så grannlaga uppgifter som del kan bli fråga om. Skälenför mitt förslag: Om man kräver att ungdomar i större utsträckning än nu skallställa till rätta efter sig och själva hjälpa till att begränsa de skador dehar vållat i samband med brott, är det viktigt att de uppmanas att göra dettaså snart som möjligt. Polisen är den myndighet som normalt sett först kommer ikontakt med ungdomar som har begått brott. Det ligger enligt min mening närmastlill hands att uppgiften anförtros polisen. Polisen bör alltså ges enuttrycklig rätt atl anmoda unga som misstänks för brott att genom egnainsatser avhjälpa eller begränsa den skada som har vållats målsäganden. Jagskall i det följande gå närmare in på hur en sådan regel skulle kunna utformasoch kommer då även in pä de rältssäkerhetsproblem som berörts vidremissbehandlingen. a. pedagogisk synpunkt är det bättre ju närmare själva brottsfill-fället enanmodan sker. I samma riktning talar målsägandens intresse av att snabbt fåskadan avhjälpt. Som jag har sagt bör det vara en utgångspunkt att enanmodan att ställa fill rätta skall riktas bara mot den som deltagit i brottet.En svårighet är då självfallet alt skuldfrågan i etl tidigt skede avutredningen kan vara oklar. I promemorian har man försökt lösa detta genom atti första hand knyta rätten alt anmoda till sådana fall där den misstänktegripits på bar gärning eller på flykt från brottsplatsen. Denna huvudregel harsedan kompletterats med vissa bestämmelser om unga som medtagits till förhöreller som förhörs under senare skeden av polisutredningen.Under remissbehandlingen har denna konstruktion kriti- Prop. 1987/88:135serats för atl inte vara heltäckande. Enligt min mening bör det vara engrundläggande förutsättning atl anmodan skall kunna riktas endast mot den sombegått brottet eller på annat sätt deltagit i det. Om detta klarläggs genom attden misstänkte grips på bar gärning eller genom att han i efterhand erkännerbrottet eller på annat sätt klart binds lill brottet, spelar inte så stor roll,även om det i praktiken som jag sade - är de fall där den misstänkteanträffas i omedelbar anslutning till brottet som är de mest intressanta idetta sammanhang. En rätt för polisen att anmoda en ung lagöverträdare attställa lill rätta bör därför vara mera generell än vad som föreslås ipromemorian. måste det tydligare än vad som skett i promemorian slåsfast att det endast är när skuldfrågan är klar som en anmodan får ske. Dettakan enligl min mening lämpligen ske genom att man i lagtexten uttryckligeninskränker rätlen att anmoda till sådana fall där den misstänkte erkänt gärningeneller det annars är uppenbart att han begått den. Med denna utformning kommer regelnall omfatta såväl de fall där någon anträffas på bar gärning som de situationerdär det först under ett senare skede av förfarandet står klart atl den ungeutfört gämingen, t. ex. om den unge erkänner gärningen i samband med ettförhör. Rätten att anmoda bör i princip tillkomma både den polis som griper denunge på bar gärning och den som häller förhör med den unge. Någon reglering ilag om vilka poliser som har befogenhet att anmoda bör inte göras. Enligt promemorieförslaget bör denlagreglerade rätten att anmoda ta sikte på åldersgruppen . Jagdelar denna uppfattning. Jag vill emellertid peka på att det kanvara svårt att fastställa den misstänktes ålder, om han inte kan eller villlegitimera sig. Enligt min mening är det därför lämpligt alt som enkompletterande förutsättning för en anmodan ange att det kan antas alt den ungeär fyllda men inte . När det sedan gäller frågan vilka typerav skador som en anmodan att ställa till rätta bör kunna avse måste, som anförsi promemorian, en utgångspunkt vara att en anmodan skall vara realistisk föratt tjäna sitt ändamål. Del måste i princip vara fråga om en arbetsuppgift somdels fyller en funktion för den skadehdande och som dels del slår i den ungesförmåga att fullgöra. Målsägandens inställning tillfrågan om den unge skall avhjälpa skadan är självfallet av avgörande betydelse. Målsäganden kan av flera skäl vara negativ till att den misstänkte utför arbetet. Han kan t.ex. av personliga skäl vilja undvika vidare kontakter med den misstänkte. Detta måste givetvis respekteras. Vidare kan målsäganden ha befogade anspråk på att skadan avhjälps av någon med speciell kunskap eller yrkeserfarenhet. Mot denna bakgrund bör det i princip vara en förutsättning för att polisen skall anmoda den misstänkte att ställa till rätta att målsäganden har samtyckt till detta. I den mån det är fråga om lindrigare skador eller oordning som kan avhjälpas på platsen bör emellertid målsägandens sam tycke i vissa fall kunna underförstås. Därför bör regeln utformas så att målsäganden skall ha gett sitt samtycke om det inte är uppenbart obehöv ligt. Jag återkommer fill detta i specialmotiveringen. Redan här vill jag 27 dock säga alt polisen närdet gäller målsägande som är privatpersoner Prop. 1987/88:135 måste varasärskilt försiktig med att presumera elt samtycke från målsägandens sida. Även av hänsyn lill den misstänkte är del viktigtmed noggranna överväganden från polisens sida innan någon anmodan sker. Somjag sade måste del vara fråga om en arbetsuppgift som del ligger inom denunges förmåga att klara av. Det måste också vara ett arbete som framstår somrimligt i förhållande lill brottet och den misstänktes delaktighet i detta.Vidare måste beaktas atl det givetvis inte fär bli fråga om åtgärder som kanvara förenade med särskilda risker för skador för den unges egen del. Jagåterkommer strax till detta. Jag återkommer i specialmotiveringen (avsnitt 5)ytterligare till frågan vilka typer av brott som förslaget tar sikte på. Som jag framhöll måste varje åtagande attbistå målsäganden vara helt frivilligt. En anmodan alt ställa fill rätta elleren uppmaning av annal slag som tar sikte på kontakter med målsäganden har intekaraktär av något bindande beslut från polisens sida. Anmodan får sålunda inteframföras på etl sådant sätt att den unge uppfattar den som en befallningeller som ett villkor för att saken inte skall föras vidare eller som ett löfteom förmånlig behandling. Det är viktigt alt polisen i sina kontakter med denunge uttrycker sig på ett sådant sätt alt inte den unge uppfattar det som althan automatiskt får åtalsunderlåtdse om han gottgör målsäganden. Man kan juinte bortse från att åklagaren med hänsyn t. ex. fill brottets beskaffenhetmåste åtala även i fall där den unge gör rätl för sig. Polisen får inte hellerutforma sin anmodan så att den unge uppfattar den som ett hot om alt det mereller mindre automafiskt bhr åtal, om han vägrar att ställa fill rätta.Ungdomarna bör emellertid aUtid upplysas om att de initiativ som de tar för attställa till rätta kan räknas dem till godo. En vikfig fråga är också om polisen skall kunna medbindande verkan för den unge ange normer för hur uppgiften atl avhjälpabrottsskador skall utföras. Med hänsyn till att det endast kan bli fråga om ettfrivilligt åtagande från den unges sida bör polisens roll inskränka sig tillatt i allmänna termer ange för den unge hur han kan bidra fill alt avhjälpaskadan och att medverka till att kontakt etableras med målsäganden. Somframgått tidigare får polisen inte tillgripa någon form av tvång för att få denunge att ställa till rätta efter sig. Det är inte heller en uppgift för polisenall se till att den unge i prakfiken avhjälper skadan. Alt målsäganden har bådeen rätt och ett intresse att kontrollera hur skadan avhjälps är däremotsjälvklart. Jag nämnde tidigare att de arbetsuppgifter somavses bli utförda inte får vara sådana att de innebär särskilda risker för olycksfall eller skador för den unge. Del bör beaktas alt särskilda begränsningar och aktsamhetskrav gäller när minderåriga dvs. ungdomar anlitas i arbetslivet. Dessa bör i princip vara vägledande även här. I arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter till arbetsmiljölagen (1977:1160) om minderåriga i arbetslivet (AFS 1987:11) har tagils in etl förbud att anlita minderåriga fill ett flertal arbetsuppgifter. Det gäller bl. a. arbete med lösningsmedel i vissa fall och arbete med olika maskiner. Det ligger också i sakens natur all åtagandet i 28 allmänhetinte bör kräva särskild skyddsutrustning eller särskild yrkeskunskap. Enfråga som bör uppmärksammas i detta sammanhang är hur benägenheten atl ställatill rätta bör förhålla sig till reglerna om rapporteflergifl. Bestämmelser omrapporteflergifl finns i 9 § polislagen (1984:387) och 5 kap. 5 §polisförordningen (1984:730). En polis kan besluta om rapporteftergift. Enförutsättning för att rapporteftergift skall kunna meddelas är att det äruppenbart att i händelse av lagföring annan påföljd än böter inte skulle kommaatl ådömas och atl brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskildafallet är obetydligt. I sådana fall kan polisen i stället nöja sig med ettpåpekande eller en erinran till'den felande. Den misstänktes benägenhet attställa till rätta bör kunna vägas in vid polisens bedömning av omrapporteftergift bör meddelas. Enanmodan bör självfallet framföras muntligen. Det bör därför inte finnas någotformellt krav på hur en anmodan atl ställa till rätta utformas. Däremot bör enanmodan dokumenteras i förundersökningsprotokollet, om sådant upprättas: Enbestämmelse härom bör införas i förundersökningskungörelsen (1947:948). Enpraktisk lösning för dessa fall synes vara att anmodan antecknas ibroltsanmälan eller i en rapport, om anmodan har gjorts på brottsplatsen, ochannars i förhörsprotokollet. Det bör vidare framgå avförundersökningsprotokollet vilka ätgärder den unge har vidtagit i anledningav en anmodan atl avhjälpa skador. En kontakt med målsäganden för att klargöraden frågan blir därför ofta nödvändig i dessa fall. Det bör självfallet ocksåframgå om den unge av eget initiativ eller med föräldrarnas hjälp har vidtagitandra åtgärder för att gottgöra målsäganden. Om saken upp på platsen ochrapporteflergifl lämnas, bör det självfallet inte krävas att polisen redovisaratt anmodan skett. Avslutningsvisvill jag säga atl uppgiften att bedöma om det i ett enskilt fall är lämpligtatt anmoda en ung lagöverträdare atl ställa till rätta ibland kan vara avgrannlaga natur. Under remissbehandlingen har ibland framskymtat farhågor föralt enskilda poliser kan utnyttja reglerna på ett sätt som av de unga kanuppfattas som trakasserier eller utslag av kitslighet och som kan vidga denklyfta som på sina håll finns mellan polisen och vissa ungdomsgrupper.