prop · GB0373 · 1987-12-31 00:00:00 — Till detta kommer språksvårigheter och ovananvid värt rättssystem och vid kontakter med svenska myndigheter. Utlänningenssärskilda behov av juridiskt biträde har i första hand tillgodosetts genom attde flesta av de för utlänningen mest betydelsefulla rättsliga angelägenheternaomfattas av bestämmelserna om offentligt biträde (41 § 5-9 RHL), Möjligheternaför en utlänning att få allmän rättshjälp i andra ärenden än de angelägenhetersom omfattas av bestämmelserna om offentligt biträde är däremot inte särskiltreglerade i RHL utan fär bedömas i enlighet med de allmänna principer somgäller för rätt till allmän rättshjälp. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering (DO) har i enskrivelse till regeringen hemställt om åtgärder för förbättradrättshjälp i vissa hänseenden för invandrare. Jag tar nu upp de av DOframförda Prop. 1987/88:73 synpunkterna såvitt dessa rör utlänningarsmöjligheter att få allmän rättshjälp i vissa förvaltningsärenden, I denna delberör DO följande fyra typer av angelägenheter: /, Angelägenheter rörande flyktingförklaring jämlikt 16 §utlänningslagen (1980:376) och resedokument enligt artikel 28 i 1951 årskonvention om flyktingars rättsliga ställning liksom motsvarande bestämmelser i1954 års konvention om statslösas rättsliga ställning och Haag-överenskommelseangående flyktingar som är sjömän Enligt utlänningslagen (1980:376) kan uppehållstillståndmeddelas med stöd av 3 § (flykting), 5 § (krigsvägrare) eller 6 § (flyktingliknandeskäl). Uppehållstillstånd kan också meddelas bl, a, av humanitära skäl (31 § 2utlänningsförordningen, SFS 1980:377), Rätt fill flykfingförklaring (16 §utlänningslagen) har endast den som fått uppehållstillstånd enligt 3 § utlänningslagen.Utfärdande av resedokument (5 § utlänningsförordningen) förutsätter likaledesatt utlänningens flyktingstatus är fastställd. Flyktingförklaring ochresedokument utfärdas av statens invandrarverk, vars beslut kan överklagas tillregeringen. Rättshjälp genom offentligt biträde kan inte beviljas iärenden som gäller flyktingförklaring eller utfärdande civ resedokument.Däremot kan allmän rättshjälp i princip komma i fräga. Med hänvisning till attmyndigheterna har ett ansvar för utredningen i ärendet har emellertid allmänrättshjälp normalt inte beviljats i dessa ärenden, om det inte har funnitsnågot särskilt skäl för rättshjälp. Allmän rättshjälp har dock tidigare iallmänhet meddelats i fråga om ärenden som är anhängiga hos regeringen. En angelägenhet av detta slag kan anhängiggöras hosregeringen antingen i samband med överklagande av ett av statens invandrarverkfattat beslut om utvisning eller ett beslut varigenom verket beviljatuppehållstillstånd men underkänt sökandens anspråk på status som flyktingenligt flyktingkonventionen och 3 § utlänningslagen, I det förra fallet utförstalan hos regeringen i regel av det offentliga biträde som har förordnats iutvisningsdelen, I det senare fallet finns däremot aldrig något offentligtbiträde, utan behovet av biträde får tillgodoses inom ramen för den allmännarättshjälpen, DO hävdar i sin skrivelse att allmän rättshjälp i den härtypen av angelägenheter inte längre beviljas till följd av ett par avgörandenav (beslut nr 110/86 och 436/86), Enligt DO ärbehovet av rättshjälp i dessa ärenden stort. har -skriver DO- inte några praktiska möjligheter att göra de erforderliga utredningarna ochde bedömningar som skall göras är av kvalificerat slag och - av skäl som DOnärmare utvecklar - ofta av stor betydelse för de berörda, 2, Angelägenheter hos regeringen om upphävande avutvisning på grund av brott (71 § utlänningslagen) DO framhåller att i dessa ärenden har behovet av allmänrättshjälp alltid prövats noga av rättshjälpsnämnderna. DO har en känsla avatt praxis även 38 pådetta område har blivit än mer restriktiv och att det under de senaste Prop.1987/88:73 åren kommit att framstå som nästan omöjligt att fä rättshjälp. Dettakan enligt DO medföra ökade risker för att utlänningar blir utvisade tillländer där de riskerar förföljelse eller under otillräckligt beaktande av familje-och andra relationer, Angelägenheterrörande svenskt medborgarskap vid handläggningen hos regeringen i vissa fall Ettärende rörande svenskt medborgarskap får enligt 9 a § lagen (1950:382) omsvenskt medborgarskap av invandrarverket överlämnas till regeringen när detfinns särskilda skäl därtill. Detta sker regelmässigt, när rikspolisstyrelsenssäkerhetsavdelning har avstyrkt en ansökan om naturalisation. Det kan ske ävenmed andra s, k, säkerhetsärenden, I dessa ärenden brukade rättshjälpsnämndernatidigare i regel bevilja allmän rättshjälp efter sedvanlig behovsprövning.Även här har enligt DO:s uppfattning praxis skärpts, så att det blir svårt attfå en ansökan om sådan hjälp beviljad, DO anser att det finns särskilda skälatt bevilja rättshjälp i dessa ärenden. Dels är det utomordentligt svårt förden enskilde att effektivt utföra sin talan genom att bemöta rikspolisstyrelsenoch dels kan man säga att regeringen i just dessa ärenden kommer i ett slagsmotpartsställning till utlänningen eftersom regeringen har ansvar för riketssäkerhet. Detta ansvar kan komma i konflikt med intresset av en opartiskutredning i det aktuella medborgarskapsärendet, - Även i vissa av demedborgarskapsärenden som förts till regeringen genom besvär överinvandrarverkets avslagsbeslut borde enligt DO rättshjälp till skillnad frän nukunna beviljas. Därmed avses de ärenden som är så komplicerade att utlänningensjälv inte kan utreda dem och lägga fram sin sak och inteheller har omedelbara möjligheter att göra en tillfredsställande utredning. DOframhåller att arbetet med att motverka etnisk diskriminering varken kan ellerskall bedrivas av DO ensam. Tvärtom är det vikfigt att sprida kunskaperna ometnisk diskriminering, i vilka former den förekommer, med vilka rätts- ellerandra medel den i sina olika former kan angripas samt hur sådana rättsmedelskall bringas att verka. Invandrare och minoritetsgrupper liksom för den delenalla invånare mäste i högre grad lära sig själva att tillvarata sin rätt. Manskall veta när man skall överklaga och vart man skall vända sig för att fåhjälp. Bland de skriftligaklagomål, som kommit in till DO sedan verksamhe tens start finns många exempel på att invandrare känt sig diskriminerade eller avstått från att tillvarata sin rätt. Det kan gälla besvär över beslut av socialnämnd eller allmän försäkringskassa, talan grundad pä arbetsskada där facklig hjälp ej stått att få, utsökningsmål, talan grundad på felaktig myndighetsutövning eller tvistemål som skall handläggas enligt den s, k, smämålslagen. DO har endast undantagsvis resurser att närmare utreda hur det i vaije fall förhäller sig, 39 Min bedömning Prop, 1987/88:73 Avavgörande betydelse för bedömningen av de frågor DO tagit upp är frågan i vadmån rätt till allmän rättshjälp föreligger i förvaltningsärenden. Det kandärvid konstateras att det inte finns någon föreskrift i RHL som uttryckligenanger att rätten till allmän rättshjälp är begränsad i förvaltningsärenden.Som en allmän förutsättning för att sådan rättshjälp skall beviljas sägsemellertid i 6 § att den rättssökande skall vara i behov av sådant bistånd somavses med rättshjälpen. Avgörande för den bedömningen är i dessa fall denrättssökandes behov av biträde för att kunna ta sin rätt till vara. Av4 § förvaltningslagen (1986:223) följer att myndigheterna skall till enskildalämna vägledning, råd och annan sådan hjälp i de frågor som rör myndighetensområde. I 7 § sägs vidare att myndigheten skall beakta möjligheten att vidbehov inhämta upplysningar från andra myndigheter. Av allmännaförvaltningsrättsliga principer följer att det i stor utsträckning åliggermyndigheterna själva att se till att utredningen är fullständig innan ettärende avgörs, Ifräga om handläggning av förvaltningsärenden hos regeringen gäller att, även omregeringen inte är att anse som en förvaltningsmyndighet, det ändå är ensträvan att i så stor utsträckning som möjligt följa de förvaltningsrättsligaprinciperna. Behovetav biträde i förvaltningsärenden måste bedömas mot bakgrund av vad som sagtsom myndigheternas skyldigheter enligt förvaltningslagen (jfr prop, 1972:4 s,257), I praxis har beslutsmyndigheterna därför intagit en restriktiv hållningnär det gäller att bevilja allmän rättshjälp i förvaltningsärenden. För attallmän rättshjälp skall beviljas brukar krävas att det föreligger särskildaomständigheter som kan hänföras antingen till den rättssökandens personligaförhållanden eller till ärendets omfattning eller svårighetsgrad. Vidbedömningen av om särskilda omständigheter av nu angiven natur skall ansesföreligga i ett förvaltningsärende och kunna föranleda allmän rättshjälpgjordes vissa uttalanden angående behov av biträde hos förvaltningsmyndighet isamband med tillkomsten av institutet offentligt biträde (prop, 1972:132 s.187), Dessa uttalanden anses numera vägledande såvitt gäller rätt till allmänrättshjälp i förvaltningsärenden. Blandomständigheter som bör tillmätas betydelse nämns exempelvis den enskildesfysiska och psykiska tillstånd, ålder och familjesituation. Den som är sjuk,oerfaren eller ensamstående har i allmänhet större svårigheter än andra attgöra sin rätt gällande. Språksvårigheter är en omständighet som bör särskiltuppmärksammas inte bara i uflänningsären-den. Vilken betydelse olika omständigheterbör tillmätas i det enskilda fallet måste också vara beroende av den aktuellatvångsåtgärdens karaktär. Vidareuttalades att ett offentligt biträdes insats i allmänhet torde vara av störstbetydelse på utredningsstadiet och då särskilt i sådana fall när i väsentligthänseende motstridiga sakuppgifter lämnats eller betydelsefulla sakförhållandeni övrigt är oklara. Föregen del vill jag först konstatera att den omständigheten att de för utlänningarnamest betydelsefulla och ingripande angelägenheterna omfattas av bestämmelsernaom offentligt biträde självfallet inte får leda till slutsatsen att utrymmetför allmän rättshjälp i övriga angelägenheter som rör utlänningar är merbegränsat än vad de allmänna principerna om rätt till allmän rättshjälp iförvaltningsärenden mofiverar (se prop. 1972:132 s. 172), Av min redovisning avpraxis torde i stället framgå att utrymmet för allmän rättshjälp iförvaltningsärenden där utlänningar är inblandade generellt sett är stort.Utlänningens språksvårigheter och bristande erfarenhet av svenska förhållandenmåste alltid väga tungt vid bedömningen av behovet av biträde. Vidare är deangelägenheter som DO berör i sin skrivelse av stor betydelse förutlänningen, vilket ytterligare förstärker behovet av biträde i dessa ärenden.Jag kan mot den bakgrunden konstatera att allmän rättshjälp redan med nugällande regler kan beviljas utlänningar i förvaltningsärenden i en betydandeomfattning och att utlänningen enligt gällande ordning endast i speciella falltorde kunna vägras allmän rättshjälp i de av DO berörda angelägenheterna. Jag utgår från att DO även i fortsättningen bevakarutvecklingen på det här området och jag kommer ocksä själv framöver att ägnasaken uppmärksamhet. 2.3 Vilka skall ha rätt till allmän rättshjälp? Mittförslag: Den högsta beräknade årsinkomsten för rätt till allmän rättshjälp höjsfrän , till ett belopp som motsvarar sju gånger basbeloppet enligtlagen (1962:381) om allmän försäkring året innan rättshjälp begärs. Förslagetinnebär att inkomstgränsen för rättshjälp som begärs blir 168 700kr. Kommitténs förslag: Inkomstgränsen för rätt tillrättshjälp föreslås slopad (huvudbetänkandet s, 98 - 99), Remissinstanserna:Kommitténs förslag har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Mångaär positiva medan andra avstyrker kommitténs förslag om slopad inkomstgräns.De som avstyrker menar att rättshjälpen även om inkomstgränsen höjs skullevara ointressant för personer med höga inkomster på grund av de kännbara egenavgifternai dessa inkomstlägen. Det råder dock en bred uppslutning bakom tanken att höjainkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp (remissammanställning I s,145-153), Skälen förmitt förslag: Rätten till allmän rättshjälp har alltsedan RHL:s tillkomst varitavhängig av bl, a, att den rättssökandes beräknade årsinkomst inte överstigerett visst belopp. Fram till var inkomstgränsen knuten tillbasbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Den som hade enberäknad årsinkomst som översteg åtta gånger basbeloppet kunde då inte komma ifråga för allmän rättshjälp. När kopplingen till basbeloppet upphävdes utgjorde142 , i beräknad årsinkomst gränsen för rätt till rättshjälp, I sambandmed ändring- ar i RHL bestämdes gränsentill ,/år. Beloppsgränsen har inte Prop. 1987/88:73 ändrats sedandess utan gäller alltjämt. Kommitténs förslag att slopa inkomstgränsen för rätt fill allmän rättshjälpmedför en ökad belastning på rättshjälpsanslaget. Kommittén räknar emellertidmed att kostnadsökningen inskränker sig till något under 1 milj. kr.lår. Föregen del har jag vissa invändningar mot kommitténs förslag att slopa inkomstgränsen. Enförsta invändning är att en inkomstgräns har funnits i RHL alltsedan lagenstillkomst och att en sådan gräns är väl förenlig med rättshjälpens karaktär avsocial skyddslagstiftning. Tilldetta kommer vissa nackdelar av mer praktisk natur som är förknippade medkommitténs förslag. En slopad inkomstgräns måste föra med sig att de rättssökandesegenavgifter i många fler ärenden än blir högre än de totalarättshjälpskostnaderna. Detta innebär att förmånen av allmän rättshjälpekonomiskt sett blir utan större betydelse för den rättssökande somadministrationen av sädana rättshjälpsärenden ändå blir minst lika omfattandesom i ett normalt rättshjälpsärende. Detkan också befaras att en rättssökande begär rättshjälp, inte för att få sinakostnader täckta, utan för att utnyttja den befrielse från ansökningsavgifter m,m, som är förenad med allmän rättshjälp. Kommittén uttalar visserligen(huvudbetänkandet s, 185) att rättshjälp inte skall beviljas i den situationen,men det mäste i praktiken vara svårt att på förhand kunna slå fast att denrättssökande bara vill åtnjuta avgiftsbefrielse. Att den allmänna rättshjälpenmissbrukas på detta sätt bör enligt min mening i görligaste mån motverkas. Jagförordar därför att en högsta inkomstgräns för rätt till allmän rättshjälpbehålls, Isamband med ändringar i RHL förutsattes att bl. a, gränsen för rätttill rättshjälp skulle justeras med hänsyn till förändringar ipenningvärdet. Flera av remissinstanserna hävdar att inkomstgränsen nu börhöjas och att höjningen inte bör inskränkas till att avse kompensation förförändringar i penningvärdet. Jag delar den uppfattningen. Den allmännarättshjälpen är en social förmän som skall omfatta alla i normala inkomstlägen.Jag är därför beredd att föreslå en betydande höjning av inkomstgränsen. Tillfrågan i vilken mån föreliggande underhällsbörda skall inverka påinkomstgränsen återkommer jag längre fram (avsnitt 2.4.1), Erfarenhetenvisar att kostnaderna för den rättshjälp som beviljas perso ner med höga inkomster är jämförelsevis små. Detta beror dels på att deras rättshjälpsavgifter ar högre, dels på att antalet personer med allmän rätts hjälp i dessa inkomstskikt är betydligt lägre än antalet rättssökande med små inkomster (jfr Ds Ju 1984:8 tabell 3), Den ökning av kostnaderna för den allmänna rättshjälpen som även en betydande höjning av inkomstgrän sen för med sig kan därför antas bli relativt liten. I vart fall skulleökningen med oförändrade rättshjälpsavgifter ha understigit den av kommittén be räknade kostnadsökningen om 1 milj. kr./år som skulle följa med dess förslag att helt slopa inkomstgränsen. Beräkningen kompliceras emellertid 42 av att jag i nästa avsnittförordar att avgifterna sänks. Jag återkommer därför till frågan omkostnadsökningen i det avsnittet, I samband med 1983 ärsändringar i RHL upphävdes som nämnts kopplingen till basbeloppet enligt lagenom allmän försäkring bl, a, av besparingsskäl. Det förutsattes att de olikainkomstgränserna i RHL i stället skulle omprövas allteftersom förändringar ipenningvärdet motiverade det. Jag har i och för sig förståelse för de syftensom låg bakom slopandet av basbeloppskopplingen. Det är emellertid enligt minmening rimligt att rättshjälpens värde som social förmän skall kunna bevarasutan återkommande ändringar i RHL, Man bör därför i detta sammanhang äterkoppla inkomstgränserna i RHL till basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring.Jag vill redan nu förutskicka att basbeloppsanknytningen i så fall bör återinförasinte bara när det gäller inkomstgränsen för rätt till allmän rättshjälp utanockså när det gäller övriga beloppsniväer i RHL, Jag förordar mot bakgrundav vad jag nu sagt att den högsta beräknade årsinkomsten för rätt till allmänrättshjälp höjs och att gränsbeloppet bestäms som en multipel av basbeloppetenligt lagen om allmän försäkring året innan rättshjälp begärs. Gränsen börbestämmas något lägre än enligt den tidigare basbeloppsanknutna regleringen,nämligen till ett belopp som motsvarar sju gånger basbeloppet. Om förslaget godtas,kommer högsta beräknade årsinkomst för rätt till allmän rättshjälp under år1988 att uppgå till . En näringsidkaresmöjligheter att erhålla allmän rättshjälp är begränsade. Detta följer av 8 §första stycket 3 RHL, Där sägs att näringsidkare inte fär beviljas rättshjälp,om det inte med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning,näringsidkarens ekonomiska och personliga förhållanden eller omständigheternai övrigt finns skäl för rättshjälp. Kommittén har undersökt hur bestämmelsentillämpas och anser sig kunna konstatera att näringsidkare beviljas rättshjälpi den utsträckning som det i tidigare lagstiftningsärenden har förutsatts.Kommittén föreslår ingen saklig ändring i det här avseendet (huvudbetänkandet s,99-100), Under remissbehandlingen har från vissa håll förts fram krav på attnäringsidkare oftare än bör komma i fråga för allmän rättshjälp. Medtanke på de begränsade resurser som står till buds är jag emellertid inteberedd att föreslå några ändringar i det hänseendet. Jag anser däremot, ilikhet med kommittén, att författningstexten bör förtydligas (se vidarespecialmotiveringen fill 8 §), 2.4De rättssökandes andel av kostnaderna 2.4.1 Rättshjälps-och tilläggsavgifterna Mitt förslag:Rättshjälpsavgifterna sänks rejält, för de flesta vanliga löntagarna tillmindre än hälften av den nuvarande nivån. Tilläggsavgiften behälls oförändrad,men det högsta tilläggsavgiftsbeloppet sänks till ett belopp som motsvarar dendubbla rättshjälpsavgiften. Vidare skall filläggsavgift aldrig utgå på den delav biträdesarvodet som understiger ett belopp som motsvarar en femtedel avbasbeloppet eller rättshjälpsavgiften, om denna är högre än det beloppet. Kommitténs förslag:Kommittén föreslår att ett system med en fast och Prop. 1987/88:73 enrörlig avgift införs. De av kommittén föreslagna avgifterna innebär en viss sänkningav den totala avgiften. Det föreslagna systemet innebär vidare att ökad viktläggs vid den rörliga avgiften (huvudbetänkandet s, 104-117), Remissinstanserna:Förslaget har fått ett blandat mottagande av remissinstanserna. Många godtar ioch för sig kommitténs förslag om ett tudelat avgiftssystem. Andra menar attförslaget medför att den sammanlagda avgiften ställd i förhållande till denrättssökandes inkomst ökar alltför hastigt. Gemensamt för nästan alla deremissinstanser som har berört förslaget är dock att de anser att både denuvarande och de föreslagna avgiftsnivåerna totalt sett är för höga(remissammanställning I s, 154-183). Skälenför mitt förslag: Jag har tidigare (avsnitt 2,2,1 och 2,2.2) föreslagit att denallmänna rättshjälpens tillämpningsområde skall begränsas i vissa avseenden.Ett bärande motiv för dessa förslag är att de besparingar som kan uppnäs genomdessa inskränkningar skall kunna utnyttjas dels till att ge fler rättssökandenmöjlighet att fä allmän rättshjälp (avsnitt 2.3) och dels till att generelltsänka de rättssökandes egna avgifter för rättshjälpen. Denallmänna rättshjälpens värde för de rättssökande är i hög grad beroende av egenavgifternasstorlek. För att de enskilda skall ha en verklig möjlighet att ta till vara sinarättsliga intressen krävs att avgifterna inte är större än att de enskildaanser sig ha råd att betala dem. Samtidigtfinns ett intresse av att de rättssökande inte på ett illojalt sätt utnyttjarde fördelar som den allmänna rättshjälpen ger för att driva processer som objekfivtsett är onödiga eller meningslösa. Syftet är inte bara att skydda staten motonödiga kostnader utan också att skydda motparterna mot onödiga rättegångar.Vår rättegångsordning är så uppbyggd att en part som överväger att inleda etträttsligt förfarande tvingas betänka att han - om han inte vinner framgång medsin talan - i många fall kan få betala både sina egna och motpartens kostnaderför rättegängen. Det är naturligt att söka utforma avgiftssystemet inom denallmänna rättshjälpen på ett sådant sätt att kostnadsfördelningsreglerna irättegångsbalken inte sätts ur spel. Rättshjälpskommitténhar strävat efter en ordning som skall stärka de rättssökandeskostnadsmedvetande. Denna målsättning har uppskattats av flertaletremissinstanser. Det är emellertid ofrånkomligt att åtgärder för att stärkakostnadsmedvetandet lätt hamnar i konflikt med intresset att hålla de enskildasegenavgifter på en rimlig nivå. Kommitténhar enligt sina direktiv haft att lägga fram förslag som totalt sett leder till besparingar på rättshjälpsanslaget. Det skall därför inte uppfattas som någon kritik mot kommittén när jag hävdar att avgifterna - såväl enligt nuvarande ordning som enligt kommitténs förslag inte sällan överstiger den nivå som kan anses rimlig med hänsyn till de rättssökandes ekonomiska förmåga. Jag anser att avgifterna nu bör sänkas och sänkning en bör i princip vara påtaglig i alla inkomstlägen. Jag kommer strax tillbaka till frågan om hur sänkningen av avgifterna för rättssökande med små inkomster skall kunna genomföras och jag skall också översiktligt redovisa 44 de maximibelopp förrättshjälpsavgiften som följer med mitt förslag. 1987/88:73 attåskådliggöra innebörden av mitt förslag vill jag dock redan nu nämna att de nyaavgifterna med hänsyn tagen till penningvärdets utveckling i stort sett skullemotsvara den nivå som gällde , dvs,efter den första avgiftshöjningen. Jagförordade (avsnitt 2,3) att den rättssökandes maximala årsinkomst förrätt till allmän rättshjälp kopplas till basbeloppet enligt lagen om allmänförsäkring. Jag angav då ocksä att motsvarande borde gälla för inkomstgränsernavid beräkningen av maximibeloppet för rättshjälpsavgiften. Innanjag går vidare vill jag beröra en terminologisk fräga, nämligen begreppetgrundavgift . Det är ett uttryck som används i föreskrifter förnedsättning av grundavgift och rådgivningsavgift men som inte återfinns i RHL,Med grundavgift avses i föreskrifter det maximibelopp förrättshjälpsavgiften som gäller för en rättssökande vars årsinkomst inteöverstiger . Avgiftens storlek är i 12 § första stycket RHL fastställdtill . ärs ändringar i RHL bestämdes motsvarande belopp av basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Maximibeloppetför rättshjälpsavgiften för rättssökande med högre årsinkomst ökas genom vissatillägg till grundavgiften, bestämda i olika procenttal av den rättssökandesinkomst (12 § andra stycket RHL). Grundavgiften kan sättas ned eller heltefterges. Före1983 års ändringar i RHL fanns det beloppsmässigt en koppling mellan grundavgiftenoch den avgift som enligt 47 § skall betalas för rådgivning. Avgiften förrådgivning i var lika stor som grundavgiften, alltså tvä procent avbasbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Denna koppling upphävdes är1983, Grundavgiften bestämdes då till , medan avgiften för rådgivning ien timme bestämdes till . Detta var enligt min uppfattning mindrelämpligt. Jag anser att grundavgiften och avgiften för rådgivning i en timmebör vara lika stora. Bl, a, förenklar det övergången från rådgivning tillallmän rättshjälp (se 47 § tredje stycket).