prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — men trädde i kraft.Förslaget, liksom den slufiigt antagna lagen, var en kompromiss som inte skulleses som en definitiv lösning på frågan om tvångsvård av vuxna missbrukare.Socialberedningen fick också, i direkt anslutning till riksdagsbeslutet omlagen, i uppdrag att följa lagens tillämpning. Socialberedningenöverlämnade etl delbetänkande (Ds S 1983:16) Erfarenheter av LVMoch vissa andra socialtjänstfrågor. I betänkandet lämnades förslag fill ettantal mindre ändringar av huvudsakligen teknisk karaktär. Den slutligautvärderingen liksom behandlingen av mer centrala frågeställningar såsom LVM:sindikationer för tvångsvård, tvångsvårdstidens längd m. m. hänsköts tillslutbetänkandet. Beredningen har genom betänkandet (SOU 1987:22) Missbrukarna,, Tvånget fullgjort defta uppdrag. Socialberedningensöverväganden har lett fram till förslag om att lagen bör preciseras, ändras ochkompletteras på en rad punkter. De föreslagna ändringarna är omfattande meninle av sådan karaktäratt lagen i gmnden skulle förändras. Även jag anser att lagenbör ligga fast i sina grunddrag liksom atl den behöver revideras i en delavseenden. I det följande föreslår jag en rad förändringar som nära ansluterfill beredningens förslag. På vissa punkter föreslår jag avvikande lösningaroch kompletteringar. Mitt förslag:Lagen kompletteras med inledande bestämmelser som klargör förhållandet mellansocialtjänstlagen och LVM samt anger syftet med vården. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med mitt (betänkandet s. 367 f). Remissinstanserna:Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i dessa frågor tillstyrkerberedningens förslag. Skälen för mitt förslag:LVM inleds genom den s. k. portalparagrafen med en erinran om socialtjänstensmål och synsätt och alt dessa skall vara vägledande för all missbrukarvård. Sommotiv för bestämmelsen anfördes risken för att en särskild lag, som germöjlighet att i vissa kvalificerade fall bereda en missbrukare vård oberoendeav samtycke, kunde skymma kravet på att den enskildes vårdbehov i första handskall tillgodoses genom frivilliga insatser i samverkan med honom. Detframhölls också att det fanns en risk för att tvångsregler i en särskild lagkan påverka förhållningssättet i del dagliga arbetet inom missbrukarvården ochleda till minskad respekt för den enskildes vilja och integritet. Motiven för altinledningsvis hänvisa fill socialtjänsfiagen kvarstår enligt min mening. Ilikhet med beredningen anscrjag att den inledande presenta-fionen bör tillförasen bestämmelse som klargör förhållandel mellan LVM och socialtjänstlagen. Avden bör framgå att LVM är en kompletterande lag som närmare reglerarförutsättningarna för alt avvika från den gmndläggande frivillighelsprincipeni socialtjänstlagen. Inledningen till lagen börvidare klargöra syftet med tvångsvården. Jag anser att den nuvarande lagenssyfte bör ligga fast. Gmndtanken att det främst är den enskildes behov av vårdsom skall vara avgörande är alltjämt bärande. Vården bör även i fortsättningenvara ett medel att bryta en destruktiv utveckling. Den skall syfta till att geden enskilde motivation till fortsalt behandling och stöd i frivilliga formeroch en realistisk möjlighet alt själv fortsätta att arbeta med sina problem.Tvångsvården skall ses som inledningen lill en behandling som kan leda tillmissbruksfrihet och en förbättrad livssituation i övrigt. Så snart det finnsfömtsättningar för en fortsatt vård i frivilliga former skall utskrivning ske.Vården skall därför inriktas på atl tillsammans med den enskilde planerabehandling och andra rehabiliteringsinsatser som i de flesta fall måste fortgåen efter det att vården enligt LVM har avslutats. Avsikten ärsåledes inte att genom tvång säkerställa genomförandel av hela detbehandlingsprogram som i allmänhet krävs för atl den enskilde skall komma ifrånsitt missbruk. Jag anser att detta måste betraktas som så viktigt ochgrundläggande att lagen bör kompletteras med en bestämmelse om det. 4.3 Grunderna för vård 4.3.1Missbruk av andra beroendeframkallande medel Mitt förslag:Lagens tillämpningsområde utvidgas till alt omfatta, fömtom missbruk av alkoholoch narkotika, även missbruk av andra beroendeframkallande medel. Socialberedningensförslag: Överensstämmer väsentligen med mitt (belänkandet s. 275 f. och s.369). Remissinstanserna: Av deremissinstanser som har tagit ställning i frågan är flertalet positiva tillsocialberedningens förslag. Dessa är bl. a. , fyra av de femförvaltningsdomstolarna, två av de tre länsstyrelserna, sex av de niokommunerna. narkotikafriltsamhälle (RNS) och ().Domstolsverket välkomnar förslaget men ifrågasätter om inle termen"beroendeframkallande medel" för att undvika missförstånd bordeändras till "berusningsmedel". Några remissinstanserförordar en utvidgning som tar sikte på endast flykfiga lösningsmedel. Dessa ärlänsrätten i , i , ,och kommuner, /SR, Föreningen . Fyra remissinstanser,, Alkoholproblemafikers riksorganisation (ALRO), ochlOGT/NTO, avstyrker en utvidgning. Skälen för mitt förslag Prop. Enligt2 § LVM kan, om de övriga förutsättningarna är uppfyllda, den som fortgåendemissbmkar alkohol eller narkotika beredas vård enligt lagen. Underremissbehandlingen vid tillkomsten av LVM föreslogs att lagen skulle kunnafillämpas även vid missbruk av andra beroendeframkallande medel, t. ex. thinneroch läkemedel. Ipropositionen om LVM anförde föredragande departementschefen (prop. 1981/82:8s. 43) atl hon förstod de remissinstanser som inte ville lämna missbrukare avt. ex. lösningsmedel och andra läkemedel än narkotiska utanför. Hon hänvisadeemellertid lill att det här rörde sig om etl litet antal vuxna missbrukare ochalt bestämmelsen lätt kunde kompletteras om behov av det uppstod . Medanledning av ett motionsyrkande i frågan gav regeringen tillkänna att socialberedningen borde lägga fram förslag om ändring av 2 § LVM säatt även missbruk av andra beroendeframkallande medel än alkohol och narkotika- såsom thinner - skulle kunna utgöra grund för vård enligl LVM (SoU1983/84:30, rskr. LVM:stillämpningsområde är således begränsat lill fall av missbruk av alkohol ochnarkotika, medan däremot socialtjänstlagens bestämmelser i fråga om missbmk tarsikte på behandling av missbruksproblem över huvud tagel. Detta vållarnaturligtvis problem i de fall det rör sig om elt allvarligt missbruk av medelsom inte omfattas av LVM och vården inle kan ges med stöd av socialtjänstlagen.Socialberedningen konstaterar också atl del finns elt inte obetydligt antalvuxna missbrukare av flyktiga lösningsmedel, för vilka insatser enligtsocialtjänstlagen framstår som otillräckliga. Deflyktiga lösningsmedlen sniffas, dvs. De medel sommissbrukas är t.ex. toulen, triklorelylen, xylen och bensen. I handeln finnsdessa ämnen i elt stort antal produkter, t.ex. fläckbortlag-ningsmedel, lim,thinner, färger, kemtvättvätska, nagdlacksremover och drivgas isprayförpackningar. Vidsniffning går giftet via slemhinnorna i luftvägarna och lungorna direkt ul i blodet. De omedelbara fysiska skador som detta kan föra med sig är bl. a hjärtstillestånd och andningsförlamning. Risken för överdose ring med medvetslöshet som följd är stor. Efter långvarigt sniffande upp kommer leverskador, njurskador och skador på de blodbildande organen. Risk för hjärnskador finns vid bensinsniffning på gmnd av blyhallen. Om övriga sniffningspreparat kan ge hjärnskador är inle klarlagt, men exempel i litteraturen lyder på alt sniffning kan leda till avtrubbning genom kronisk hjärnskada på samma sätt som vid missbruk av alkohol. Härtill kommer att sniffning varit en bidragande orsak vid trafikolyckor, självmord, drunk ning, bränder och dråp. Effekterna av dessa missbruksmedel är således 39 jämförbaramed alkohol och vissa typer av narkotika och de skador som Prop.1987/88:147 medlen kan ge upphov fill är myckel allvariiga. Lösningsmedlenkan framkalla beroende på samma sätt som alkohol och narkotika. Vanesniffarenutvecklar tolerans mot medlet och drabbas.av abstinensbesvär. De socialaskadorna är vanligen påtagliga. Socialberedningen har också konstaterat attdetta slag av missbruk blivit vanligare bland vuxna. Jaganser mot bakgmnd av det anförda att det är nödvändigt atl i LVM införa enmöjlighet atl bereda vård åt denna grupp av missbrukare. Mednarkotika avses enligt 8 § narkotikastrafflagen (1968:64) läkemedel ellerhälsofarliga varor med starkt vanebildande egenskaper eller varor som medlätthet kan omvandlas lill varor med sådana egenskaper och som därför antingenär föremål för kontroll enligt en internafionell konvention som harbiträtt eller som av regeringen har förklarats skall anses som narkotika. Sverigehar biträtt två beträffande narkotika, dels allmännanarkotikakonvention (den s. k. Single Convention), med ändringsprotokoll år1972, dels konvention om psykotropa substanser. I listor som har fogatstill konventionerna och som fortlöpande revideras finns upptagna de ämnen somär föremål för internafionell kontroll. Iförordningen (1983:366, ändrad och omtryckt 1985:244) om att vissa substanserskall anses som narkotika har regeringen angett de ytterligare substanser somskall anses som narkotika enligl narkotikastrafflagen. Socialstyrelsenskall upprätta och kungöra förteckningar över narkotika. Generelltmåste sägas atl vi i har en mycket god beredskap mot nya narkotiskaämnen. När tillräckligt underlag finns kan beslut av regeringen omnarkotikaförklaring fattas inom nägon vecka från det framställning om dettakommit in. 1 samtliga fall krävs dock utredning från t.ex. ,och generaltullstyrelsen om eventuellt missbmk och illegalhandel och om vanebildande egenskaper. När det gäller läkemedel måste ocksåbeaktas vilka konsekvenser en narkotikaförklaring har för den legalatillverkningen, distribufionen och användningen av läkemedlet. Eftersomnarkotikabegreppet i liksom i de allra flesta länder bygger på enuppräkning av de kontrollerade substanserna har det tid efter annan gjortsförsök att kringgå kontrollbeslämmdserna genom tillverkning av kemiskasubstanser som endast obetydligt avviker från de kontrollerade substanserna,men tillräckligt för atl dessa nya substanser inte skall omfattas avkontrollen. I har tillverkningen av dessa s. k. designerdrugs lett lill många dödsfall och allvarliga sjukdomstillstånd hos missbmkarna.Såvitt vi vet är dock missbmkel i allt väsentligt begränsat till . Det kandock inle uteslutas alt sådana mycket farliga substanser kan dyka upp också iSverige och fä snabb spridning. Förnärvarande finns inga möjligheter att ingripa med stöd av LVM om insatser enligt socialtjänstlagen inle skulle räcka fill förden som missbrukar icke narkotikaklassade medel. Med missbruk avser jag en konsumfion som leder till allvariiga följder för den enskilde i form av medicinska eller sociala problem. Jag anser att samhället måste ta ett 40 ansvaräven för dessa missbrukare och att LVM därför bör omfatta även dem. Jagförordar således att missbruk av sådana icke narkotikaklassade medel jämställsmed missbmk av alkohol, narkotika och flyktiga lösningsmedel och att ocksåmissbrukare av dessa bör kunna beredas vård enligt LVM, om övrigaförutsättningar för vård enligt lagen är uppfyllda och vårdbehovet inle kantillgodoses på något annat sätt. När det gäller att väljaeft uttryck som skall omfatta såväl flyktiga lösningsmedel som avsedda medelsom inle är klassade som narkotika, har två olika begrepp diskuterats, nämligen"beroendeframkallande medel" och "bemsningsmedel". Bådabegreppen förekommer på olika områden i lagstiftningen. I de diskussioner däranvändning av begreppet bemsningsmedel förordas har bl.a. hävdats att mandärmed utesluter t.ex. tobak, te och kaffe, som kan betecknas somberoendeframkallande medel. Vidare har angetts alt begreppet bemsningsmedelhänför sig till det som är unikt med alkohol, narkotika och jämförbara medel,nämligen atl de ger en bemsning. Jag vill dock framhålla atl man därigenomockså utesluter sådana medel som inte har klassats som narkotika och som inteheller har den effekt som man i dagligt tal eller i medicinsk mening kallarbemsande, men som är starkt beroendeframkallande. Jag kan i sammanhanget ävenerinra om att begreppet beroendeframkallande medel återfinns såväl isocialtjänstlagen som i lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård avunga, LVU. Jag anser således att beroendeframkallande medel i detta sammanhangbättre beskriver vad som åsyftas och föreslår därför att det begreppet används. Mitt förslag:Tvångsvård skall kunna ges på ett tidigare stadium av missbmkel och i mindreakuta skeden än vad som sker . För att betona detta skall för sådan vård intelängre krävas atl behovet av vård för att komma ifrån missbruket skall varaträngande. Även uppenbara sociala skadeverkningar av missbmkel skall beaktasvid bedömningen av om vård skall beslutas. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med mitt (betänkandet s. 276-280). Remissinstanserna: Av deremissinstanser som har behandlat dessa frågor tillstyrker de flestaberedningens förslag. Till dessa hör bl. a. , tre av de femförvaltningsdomstolarna, de tre länsstyrelserna, JO, åtta av de nio kommunerna(fyra av dessa åtta kommuner har inte behandlat frågan om ordet trängande).Behandlingshemmens riksförbund, RNS och FMN. Länsrätten i , somtillstyrker att en social indikation införs, är tveksam fill att utmönstraordet trängande ur lagtexten och anser att det därmed finns en risk för alt mantar bort etl kriterium som avgränsar lagens fillämpning och utvidgar den utövervad som åsyftats från början.Länsrälten medger att ordet trängande möjligen kunnat leda tan- Prop.1987/88:147 ken fel och eventuellt bör ersättas med något annat lämpligareuttryck, som klart ger vid handen att det är fråga om en speciell situation. Avde remissinstanser som fillstyrker att en social indikation införs anserungefär en tredjedel att utformningen av indikationen är alltför vag ochsåledes rättsosäker och att den därför bör ges en annan formulering. Nioremissinstanser avstyrker förslagen, som de anser leder till en obefogadutvidgning av den gmpp missbrukare som kan komma i fråga för tvångsvård. Dessaär länsrätten i , , /SR, Föreningen , , , ' och lOGT/NTO. Tvåav remissinstanserna, TCO och LO, är tveksamma lill förslagen och anser attdessa bör övervägas ytterligare. Enförutsättning för vård enligt LVM är atl missbmkaren till följd av ettfortgående missbmk av alkohol eller narkotika är i trängande behov av vård föraft komma ifrån sitt missbruk och att hans vårdbehov inte kan tillgodosesenligt socialtjänstlagen eller nägon annan lag (2 §). Vidare krävs att denenskilde till följd av missbmkel antingen utsätter sin fysiska eller psykiskahälsa för allvarlig fara (3 § a) eller kan befaras komma att allvarligt skadasig själv eller någon närstående (3 § b). Enviktig frågeställning när det gäller LVM är i vilkel skede av missbruket somlagen kan användas. Skall man kunna ingripa på ett förhållandevis tidigtstadium, förutsatt att del rör sig om etl allvarligt missbmk, eller är detförst när missbruket har pågått sä länge att allvarliga skadeverkningar harbörjat uppträda? I propositionen (prop. 1981/82:8) om LVM framhölls vissauttalanden om detta som socialberedningen hade gjort i betänkandet (SOU 1981:7)LVM Lag om vård av missbmkare i vissa fall. Föredragande departementschefenangav bl. (s. 39 f.) att socialberedningen hade understmkit att det intekrävdes att missbmkel skulle ha hunnit manifestera sig i form av någoninträffad allvarlig skada och inte heller att man kunde konstatera ett beroendeeller liknande tillstånd hos missbrukaren. Vidare hänvisade hon fillsocialberedningens ställningstagande att det är särskilt betydelsefullt atlkunna ingripa snabbt för alt motverka ett begynnande allvariigt missbmk hosungdomar. (s. 40) anförde dock föredraganden bl. a. följande. Manskall, säger beredningen, objektivt kunna konstatera alt missbmkarens fysiskaeller psykiska tillstånd är sådant atl han måste ha värd eller i vart fallmåste iaktta avhållsamhet från alkohol eller narkotika för att inte allvarligtförvärra sitt tillstånd. Detsistnämnda uttalandet, liksom vissa andra i lagens förarbeten, torde inte sällan uppfattas som ett stöd för alt det för ett LVM-beslut krävs att missbmkel har hållit på så länge atl det redan har föranlett skador eller 42 Detta synesenligt socialberedningen i stor utsträckning ha blivit Prop. 1987/88:147styrande för LVM:s tillämpning. Frånvaron av redan inträffade allvarligahälsoskador har ofta ansetts omöjliggöra beslut om LVM-vård. Enannan fråga är om LVM är tänkt att tillämpas också i situafioner som inte ärhelt akuta. Inte heller på denna punkt ger lagens förarbeten någon entydigvägledning. I LVM-proposifionen underströk visserligen föredragandedepartementschefen (s. 44) att det inte behövde föreligga "ett akut behovav avgiftning" för att lagen skulle vara tillämplig. I propositionengjordes emellertid uttalanden som kan tolkas så att LVM borde ha enrenodlat akut karaktär. När i propositionen preciseras i vilka lägen tvångsvårdkan komma i fråga, talas det t.ex. om "uttalade krissituationer" (s.43 f). Äveni detta avseende har det visat sig att LVM har tillämpats restriktivt. I alltväsentligt har enligt socialberedningen de ingripanden som skett med slöd avlagen kommit att förbehållas situationer som måste beskrivas som akuta. Desom bereds LVM-vård är, som jag nämnt, huvudsakligen missbmkare i såsena stadier av missbmkel att delta har orsakat påvisbara medicinska skador.Det innebär bl. a. att LVM i praktiken sällan används för alt ingripa vid ettallvarligt missbruk i åldrarna närmast , dvs. den period dämissbruket och den sociala utslagningen ofta fördjupas och befästs. Jag anserdärför, vilket jag strax återkommer till, all det är nödvändigt att göra vissaändringar i grunderna för när värd skall kunna beredas för atl klargöra attlagen kan användas i tidigare skeden av missbruket än vad som hitfills oftaansetts vara möjligt. LVMhar också främst använts när någon har hamnat i akuta, ofta livshotande,tillstånd till följd av sitt missbruk. Detta har ytterligare bidragit till altlagen i praktiken sällan används när del gäller missbrukare i åldrarna närmastöver 20 är. Men detta har ocksä betydelse för missbrukare som befinner sig isenare stadier av missbruket. Enligt uppgifter som socialberedningen harinhämtat tycks det sålunda inte sällan vara så att det anses omöjligt attaktualisera tvångsvård av en tung alkohol- eller narkotikamissbrukare, somåterfaller i allvarligt missbruk efter t.ex. institutionsvård, pägrund av alt missbmkaren ännu inte har blivit tillräckligt nedgången på nytt.Han eller hon bedöms ännu inle vara "LVM-mäs-sig". Lämpligheten avelt ingripande med stöd av LVM måste naturligtvis prövas från fall till falloch frän situafion till situation. Men att generellt inskränka lagens användningsområdesä långt att mäste invänta att missbrukaren hamnar i ett heltakut läge eller till och med en ren nödsituation till följd av missbruket ärenligt min mening inte rimligt. Jag avser därför att i del följande komma medförslag för att även i detta avseende klargöra att ingripande kan ske i mindreakuta skeden än vad som ofta görs . Medutgångspunkt i vad jag nu har anfört, övergår jag till att var för sig behandla de olika förutsättningarna för vård enligt LVM. Jag avser att i det 43 sammanhanget även la uppfrågan om de sociala skadeverkningarnas bety- Prop. 1987/88:147 delse föratt bereda en missbmkare vård. Medbegreppet fortgående missbruk avses enligt förarbetena (prop. 1981/82:8 s. 74f) såvitt avser alkohol atl missbruket skall ha en viss varaktighet. Del fårinte röra sig om en tillfällig överkonsumtion även om den i nägot enskilt fallskulle kunna medföra en sä allvarlig hälsorisk som avses i lagen. Missbruk somåterkommer i perioder kan omfattas av lagen, om betingelserna i övrigt äruppfyllda. Med fortgående missbruk av narkofika avses i princip alltinjektionsmissbruk saml dagligt eller så gott som dagligt missbruk oberoende avintagningssätl och medel. Jaganser att dessa motivuttalanden fortfarande i allt väsentligt ger godvägledning när del gäller att bedöma vad som avses med att missbmk ärfortgående. Tillämpande myndigheter har i allmänhet inte heller haft någraproblem med begreppet. Enligtsocialberedningen har emellertid domstolarna ibland ansett att etl fortgåendemissbruk inte föreligger när missbrukaren gjort ett uppehåll överstigande enmånad. Jag anser, i likhet med beredningen, att man inte kan dra nägon klartidsgräns för hur långt etl uppehåll skall vara för att ett fortgående missbmk inteskall anses föreligga. Missbmkel måste ses i ett längre tidsperspektiv ochhänsyn måste bl. a. tas till vilken drog del är fråga om. Det ligger dock isakens natur att ju längre ett uppehåll är, desto mindre blir behovet av attmed tvång vårda missbmkaren. Trängandebehov av vård för att komma ifrån sitt missbruk Resonemangeni förarbetena kring begreppet trängande kan uppfattas som motsägelsefulla, men visar ändå alt avsikten inte varit att genom detta begrepp ställa upp nägot krav på inträffad skada. Det skall föreligga en allvarlig missbruksbild som kräver kraftfulla och.snabba insatser för att bryta en ogynnsam utveckling, men det krävs inte atl missbruket har hunnit manifestera sig i någon inträffad allvarlig skada. Vidare framhålls (prop. 1981/82:8 s. 39 f) att del är särskilt betydelsefullt att kunna ingripa snabbi för att motverka ett begynnande allvarligt missbruk hos ungdomar. Föredragande departementschefen betonade i propositionen om LVM (s. 44) mot bakgrund av tveksamhet hos vissa remissinstanser alt kravet på trängande behov av vård inte skulle uppfattas så snävt som remissinstanserna befarat, nämligen atl det uttryckte ett krav på elt akut behov av avgiftning. Departementschefen höll med remissinstanserna om att ordet trängande kunde leda tanken fel och alt de i 3 § särskilt angivna förutsättningarna i det enskilda fallet kunde vara tillräckliga för att ut trycka kravet på ingripandets nödvändighet. Hon var emellertid inte be redd atl slopa ordet trängande i lagtexten, men förde i lagtexten in ut trycket trängande behov av vård för atl komma ifrån sitt missbruk i syfte att markera alt det inte behövde vara fråga om ett akut behov av avgiftning (s. 74). Socialberedningenhar konstaterat att ordet trängande - som befarades Prop. 1987/88:147 vidtillkomsten av LVM - kommit atl i den praktiska tillämpningen leda tanken fel.Denna uppfattning delas också av en majoritet av remissinstanserna. Iåtskilliga fall har ansökan om vård inte kommit till stånd eller har ansökanavslagils på den grunden att värdbehovet inte bedömts som trängande. Det harvarit fråga om mycket grava missbruksfall, men där missbrukaren - bl. a. pågrund av sin ungdom eller drogens karaktär - ännu inte har fått sådana skadoratt behovet av medicinsk vård varit akut. Inlygsul-färdande läkare tycks ocksåofta ha uppfatlat kravet på trängande vårdbehov som ett krav på akut behov avavgiftning. Jaginstämmer i vad som anfördes vid tillkomsten av LVM, nämligen atl det somförutsättning för vård skall föreligga en allvarlig missbruksbild som kräversnabba och kraftfulla insatser för att bryta en ogynnsam utveckling. Behovet avvård kan visa sig i form av elt akut behov av avgiftning, men behöver inte göradel. Behov av avgiftning är således inte elt krav för atl tvångsvård skallkunna ske. Min uppfattning är alt LVM borde möjliggöra ell fidigare ingripandeän vad man utgått från i den praktiska tillämpningen i många fall, särskilt videtl allvarligt missbruk hos de yngre av de vuxna missbrukarna. Erfarenheternafrån tillämpningen av LVM visar dock atl myndigheterna i mänga fall har tolkatlagen så, atl förutsättningarna för tvångsvård inte är uppfyllda förränmissbmkaren har fält en allvarlig skada. Konsekvenserna av delta är betänkligaeftersom de allvarliga skador del rör sig om ofta är obotliga skador på lever,hjärna eller andra livsviktiga organ. Med hänsyn härtill talar starka skäl föratl utmönstra rekvisitet trängande behov ur lagen.