prop · GB03124 · 1987-12-31 00:00:00 — Somjag skall återkomma till bör det också vara möjligt att genom justeringar avlagreglerna minska den berörda kollisionsrisken. Jag anser mot dennabakgrund att man bör behålla möjligheten atl förordna god man som etl för denenskilde mindre ingripande alternafiv än förvaltarförordnande. I nästa avsnittbehandlar jag de närmare förutsättningarna för att förordna god man i dettafall. 1987/88: 124 2.3.2Förutsättningar för att förordna god man i vissa fall Mitt förslag: Degmndläggande förutsättningarna för förordnande av god man för den som på grundav sjukdom o. d. har ett hjälpbehov behålls i stort sett oförändrade.Möjligheten att förordna god man utan samtycke från den enskilde inskränksdock. Förmynderskapsutredningensförslag: Överensstämmer med milt förslag Prop. 1987/88: 124 utom så lillvida att utredningen inte föreslär någon inskränkning i möjligheten atlförordna god man utan samtycke från den enskilde (se belänkandet s. 172-173). Remissinstanserna:Utredningens förslag lämnas ulan erinran av de flesta remissinstanserna.Sollentuna tingsrätt vill dock, som tidigare nämnts, att man avskaffarmöjligheten atl förordna god man vid sjukdom o. d. En remissinstans förordaratt god man skall förordnas vid hjälpbehov av angivet slag, sä snart det inteav särskilda skäl är obehövligt. Tvä överför-myndarnämnder vill inskränkamöjligheten atl förordna god man utan huvudmannens samtycke. Från ett hällföresläs att god man skall fä förordnas vid sjukdom endast om denna är avövergående natur. Skälenför mitt förslag: Grundförutsättningarna för att en god man skall förordnasenligt 18 kap. 3 § är, som har nämnts, att någonbehöver bistånd i vissa närmare angivna hänseenden på grund av sjukdom, hämmadförståndsutveckling, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhällande. Detkan vara fråga om såväl kroppslig som psykisk sjukdom, och det ställs inte uppnågot krav på att sjukdomen skall vara långvarig eller permanent. I sakensnatur ligger dock att godmansförordnanden inte kommer i fråga vid alltförkortvariga sjukdomstillstånd. Dethar inte framkommit några skäl att ändra dessa gmndfömtsättning-ar. Av18 kap. 3 § framgär vidare att förordnande i regel inte får gesutan samtycke av den för vilken god man skall förordnas. Undantag från dettakrav får enligt bestämmelsen göras, om den enskildes tillstånd medför hindermot att samtycke inhämtas eller annars särskilda skäl föreligger. Kravetpå den enskildes samtycke bör enligt min mening behällas som huvudregel.Undantag bör även i fortsättningen göras för del fallet att. samtycke inte kaninhämtas pä grund av den enskildes sinnestillstånd. Godmansinstitulet skulleannars fä ett alltför snävt användningsområde. Däremotkan ifrågasättas om det finns skäl att medge undantag frän huvudregeln vidsärskilda skäl av annat slag. I motiven till den nu gällande bestämmelsen (seprop. 1974:142 s. 122) anges att sådana särskilda skäl i första hand bör kunnaföreligga, om den enskilde är part i rättegäng och hans psykiska hälsa är sådanatt han lijälv inte kan föra sin talan. God man kan dä behöva utses för att manskall slippa avvisa den enskildes talan eller den talan som förs mot honom. Utrymmetatl i dessa situationer förordna god man utan den enskildes samtycke torde vara ytterligt begränsat. Det underslröks också i förarbete na till bestämmelsen alt möjligheten skulle utnyttjas restriktivt (se prop. 1974:142 s. 179). I fall där den enskilde motsätter sig förordnande av god man måste en sådan anses ha små möjligheter alt på ett meningsfullt sätt biträda vederbörande i hans angelägenheter. Risken för kolliderande rätts handlingar är uppenbar. Möjligheten alt förordna god man utan samtycke av den enskilde bör därför inskränkas till fall då dennes sinnestillstånd utgör hinder mot atl inhämta hans mening. I situationer där han vägrar att ge sitt samtycke, kan det i stället finnas anledning atl överväga möjligheten 138 avatt förordna en förvaltare. 2.3.3 Uppgifterna fören god man vid sjukdom o. d. 1987/88: 124 Mitt förslag: Engod man som förordnas för den som på gmnd av sjukdom o. d. behöver hjälp allsköta sina personliga eller ekonomiska angelägenheter skall ha i princip sammauppgifter som enligl gällande rätt. Om förhållandena ändras sedan den godemannen har förordnats, skall domstol kunna anpassa uppdragets omfattning lillde ändrade förhållandena. Förmynderskapsutredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se belänkandet s. 173-175). Remissinstanserna:Utredningens förslag lämnas ulan erinran av de flesta remissinstanserna. Någraanser dock att uppgifterna för den gode mannen bör preciseras bättre i deenskilda fallen. Skälen för mitt förslag:Av gällande rätt framgår all en god man kan förordnas för alt bevaka någonsrätt, förvalla någons egendom eller sörja för någons person. Genom förordnandetanges alltsä ramen för den gode mannens behörighet. Förmynderskapsutredningenhar konstaterat att tingsrätterna i de allra flesta fall vid förordnandet avgod man inte närmare anger vilken av de tre biståndsformerna som förordnandetavser. Om ej annat sägs, får uppdraget anses omfatta alla tre uppgifterna. Jag har redan berört denutveckling som skett inom socialtjänst- och omsorgslagsfiftningen. Denutvecklingen torde inte nämnvärt inverka pä behovet av atl förordna god man föratt bevaka någons rätl eller förvalla någons egendom. Däremot vill jaguppehålla mig något vid frägan om god man bör kunna förordnas föratt sörja för någons person. Har någon fått enkontaktperson enligt socialtjänst- eller omsorgslagen eller blivit intagen förvård på en institution e. d., blir behovet av personlig omvårdnad i storutsträckning tillgodosett. Flera skäl talar ändå för att även i fortsättningenlåta de gode männen ha ett ansvar för huvudmännens person. Det är svårt alt draen skarp gräns mellan sådant bistånd som gäller ekonomiska eller rättsligaangelägenheter och hjälp i mera personliga frågor. Även om den gode mannenshuvudsakliga uppgift skulle vara att syssla med egendomsförvaltning, innebärdet inte att han enbart skall se lill alt egendomen behåller eller ökar sittvärde. Det är ocksä en viktig uppgift för den gode mannen atl se till atthuvudmannens medel används till dennes nytta. a. med hänsyn härtill mästeden gode mannen ha god kännedom om huvudmannens personliga förhållanden. Som jag tidigare varitinne på är inte heller avsikten med socialljänst-och omsorgslagstiflningen atlen kontaktperson skall få sådana uppgifter alt han helt kan överta de nuvarandegode männens funktioner på det personliga omrädet. Det kan tilläggas att denberörda lagstiftningen ännu inte har hunnit verka sä läng fid och atterfarenheterna av institutet kontaktperson därför är begränsade. Det sagda leder enligt minmening till att gode män även i fortsättningen bör kunna förordnas att söijaför huvudmannens person. gode mannen inteuttryckligen har fäi:t etl sådant uppdrag, mäste han hålla sig informerad omhuvudmannens personliga förhållanden. Av uppdraget följer också i många fallatt den gode mannen skall bevaka huvudmannens personliga intressen. Självklartblir dock den gode mannens ansvar i delta hänseende mindre, om huvudmannenexempelvis har anhöriga som hjälper honom. Har en kontaktperson förordnals, börden gode mannen samråda med denne, sä att bl. a. dubbelarbete så långt möjligtundviks. Jag vill understryka delangelägna i atl domstolarna sä längt möjligt preciserar den gode mannensuppgifter, så atl uppdraget inte blir mer omfattande än som är motiverat. 1delta sammanhang kan nämnas att ett uppdrag att förvalta viss egendom tordeinnefatta alt bevaka huvudmannens rätt inför domstol och andra myndigheter iangelägenheter som rör egendomen. Skulle det i efterhanduppkomma behov av att antingen utvidga eller inskränka elt godmansuppdrag, börrätten kunna ompröva uppdragets omfattning. Som tidigare berörts kan det ocksåi vissa situationer bli aktuellt att ersätta ett godmanskap med ettförvaltarskap. 1987/88: 124 2.3.4Gode mannens behörighet och förhållandet till tredje man Mitt förslag: Dengode mannen lar företräda huvudmannen inom ramen för sitt förordnande, om hanhar huvudmannens samtycke till rättshandlingen. Samtycke krävs dock inte, omhuvudmannens sin-nesfillslånd hindrar att samtycke lämnas eller hans mening avannan orsak inte kan inhämtas. Vid rättshandlingar som hör till den dagligahushållningen får tredje man utgå från all samtycke finns, om inte huvudmannendessförinnan har gett uttryck för annat. Om den gode mannen överskrider sinbehörighet, är rättshandlingen inte bindande för huvudmannen. Den gode mannenhar då etl i huvudsak strikt skadeståndsansvar gentemot tredje man. Förmynderskapsutredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag med den skillnaden att utredningenvill atl den gode mannen vid behörighetsöverskridande skall ha ett i allasituationer strikt skadeståndsansvar gentemot tredje man (se betänkandet s.175-178). Remissinstanserna: Ettstort antal remissinstanser avstyrker eller förutser svårigheter med en regelsom innebär att bristande samtycke från huvudmannens sida kan leda lill atlrättshandlingar, som i och för sig faller inom ramen för gode mannensförordnande, inte blir bindande för huvudmannen. Andra remissinstanser ställersig positiva lill en sådan regel. Från flera håll riktas kritik mot förslagetom strikt skadeståndsansvar för den gode mannen. Kammarrätten i , somvill ha kvar omyndigförklaringsinstitulet, föreslår atl rätten vid behov skallkunna ge den gode mannen ensam behörighet i olika angelägenheter. Skälen för mitt förslag:Genom godmansförordnandet anges ramen för den gode mannens behörighet. Går hanutanför denna, blir rättshandlingen enligt gällande rätt inte bindande förhuvudmannen. vilken rätl han har atlinom denna ram falla bindande beslut för huvudman- Prop. 1987/88: 124 nensräkning. Pä den punkten innehåller 18 kap. inte några särskildabestämmelser utöver en allmän hänvisning till reglerna om förmyndare, bl. a.reglerna om förmyndarnas förmögenhetsförvaltning. Det innebär atl den godemannen i vissa situationer är skyldig att inhämta överförmyndarens tillståndinnan han kan vidta en ekonomisk disposifion för huvudmannens räkning. I storutsträckning kan emellertid den gode mannen handla helt självständigt. Han haringen formell skyldighet att inhämta samtycke frän sin huvudman och kan t.o.m.företa handlingar som strider mot huvudmannens önskemål, trots att denneformellt har kvar sin rättsliga handlingsförmåga. Dennaordning har kritiserats av bl. a. justitieombudsmannen (JO). Enligt JO har detförekommit fall, bl. a. i samband med avyttring av egendom, då den gode mannenpå elt oacceptabelt sätt har handlat i strid med huvudmannens önskemål. Debefogenheter som ett godmansförordnande ger måste enligt JO brukas medbeaktande av att den gode mannen principiellt är atl uppfatta som elt biträdeät huvudmannen (se JO:s ämbetsberäl-telse 1986/87 s. 52-54). Närasamband med frägan om den gode mannens behörighet har del tidigare berördaproblemet med kolliderande rättshandlingar. Skulle sådana företas av den godemannen och huvudmannen, torde deras rättsverkningar bedömas som om de bådaföretagits av huvudmannen. Risken för sådana kollisioner har från olika hällframhållits som den största svagheten med del nuvarande godmansinstitulet. I deflesta fall synes svårigheterna ha kunnat avhjälpas på elt smidigt ochinformellt sätt, t. ex. genom byte av god man, medan erfarenheterna i någrafall är mera negativa. Det har förekommit fall dä problemen har blivit sä storaatt en omyndigförklaring har fått tillgripas. Detta är ocksä den utväg somanvisas i förarbetena till lagstiftning (se prop. 1974:142 s. 122). Situationenär enligt min mening sådan att den gode mannens behörighet och förhållandettill tredje man bör preciseras närmare. Vägledande bör därvid vara att en godman principiellt bör ses som elt biträde ät huvudmannen. Med elt annat synsättförsvinner till stor del skillnaden mellan en god man och en förmyndare. Ävengränslinjen mellan godmansinsfitutet och det nya förvallarskapsinslitutetsuddas ut, om den gode mannen ges en alltför självständig ställning. Detsagda leder till att den gode mannen bör vara skyldig inte bara att så långtmöjligt samråda med sin huvudman utan i princip också alt inhämta huvudmannenssamtycke lill de rättshandlingar som han vill företa för dennes räkning. Undanlagfrän denna regel måste rimligtvis gälla i fall då huvudmannens sinneslillstände. d. hindrar alt samtycke lämnas. Om den gode mannen har ingått enrättshandling utan huvudmannens samtycke trots att samtycke i och för sig harkunnat inhämtas, bör principen vara alt rättshandlingen inte blir bindande förhuvudmannen. Pä det sättet får den gode mannen i viss utsträckning sammaställning som en fullmäktig. Ilikhet med vad som gäller i fullmaklsfallen bör även en rättshandling som den gode mannen har företagit på huvudmannens vägnar utanför uppdragets ram vara ogiltig. En regel om atl den godemannen i princip måste handla med huvudman- Prop. 1987/88: 124 nens samtyckeinnebär inte bara att den gode mannens egentliga ställning som biträde äthuvudmannen markeras. En fördel med en sådan regel är ocksä att problemet medkolliderande rättshandlingar minskar. Om huvudmannen har lämnat sitt samtycketill en åtgärd som den gode mannen vill företa, fär det fömtsättas atthuvudmannen i allmänhet avhäller sig från att i efterhand handla i strid motåtgärden. Heltkan dock risken för koUiderande rättshandlingar inte elimineras. Skullehuvudmannen och den gode .-nannen ge uttryck för olika uppfattning hur manskall förfara i en viss fråga, bör principen vara att huvudmannens uppfattningblir avgörande. Detta följer av att godmansförordnanden formellt inte inverkarpå huvudmannens rättsliga ställning. Endast om huvudmannen med slöd av lagen(1924:323) om verkan av avtal, som slutits under inflytande av rubbad själsverksamhetkan fränkännas rältshandlingsförmäga eller någon annan ogiltighetsgmndföreligger, bör hans åtgärder sakna betydelse. Omhuvudmannen handlar i strid mot en rättshandling som den gode mannen harföretagit med vederbörligt samtycke, bör i regel båda rättshandlingarnabedömas som om de hade företagits av huvudmannen. Den gode mannensrättshandling bör alltsä inte utan vidare ges företräde framför huvudmannens.Även i detta fall får naturligtvis undantag göras för det fallet atthuvudmannen saknar rättshandlingsförmåga e.d. Liksomför närvarande torde fall kunna inträffa dä de praktiska problemen medkolliderande rättshandlingar blir sä stora att godmanskapet kanbestå. Detta kan utgöra en anledning alt i stället för god man använda det nyaförvaltarskapsinslitutet. Kravetpå samtycke frän huvudmannen kan självfallet ibland vara betungande för dengode mannen. Betydelsen härav bör dock inte överdrivas. Det är ingenting somhindrar att huvudmannen lämnar ett generellt samtycke till de rättshandlingarsom den gode mannen vill företa. Samtycke bör ocksä kunna lämnas i efterhand.I enlighet med allmänna principer bör vidare i vissa fall ett tyst samtyckekunna anses föreligga. Ävenför tredje man kan svårigheter uppkomma med en regel om atl gode mannen iprincip måste ha huvudmannens samtycke. Vid oenighet mellan tredje man ochhuvudmannen i frågan om denne har samtyckt till en ' rättshandling som den godemannen har företagit, torde bevisbördan för detta åvila tredje man. Innan denneingår en rättshandling med den gode mannen bör han därför kontrollera antingenatl huvudmannen har lämnat sitt samtycke eller alt omständigheterna är sådanaalt samtycke inte har kunnat inhämtas. Är del fråga om en mera betydelsefullrättshandling är det naturligt atl en sådan kontroll görs. Kontrollen kanemellertid bli betungande när det rör sig om en rättshandling av mera vardaglignatur. I sådana fall torde tredje man visserligen ibland kunna utgå från att ivarje fall lyst samtycke föreligger. Skäl talar emellertid för att man avhänsyn till tredje man inför en särskild presuinlionsregd som minskar kravet päkontroll. Regeln kan lämpligen anges omfatta rättshandlingar som sedvanligenföretas för den dagliga hushållningen. Enregel om alt den gode mannen bara fär handla med huvudmannens 142 samtycke bör såledeskompletteras med en bestämmelse om all, när den Prop. 1987/88: 124 gode manneninom uppdragets ram ingår en rättshandling som sedvanligen företas för dendagliga hushållningen, huvudmannens samtycke skall anses föreligga ochrättshandlingen därmed bli bindande för huvudmannen, såvida denne inte iförväg har gett uttryck för nägot annat till tredje man. Jag återkommer ispecialmotiveringen till den närmare innebörden av denna bestämmelse. Skulleen rättshandling bli ogiltig pä grund av att den gode mannen har handlatutanför sitt uppdrag eller utan samtycke frän huvudmannen, bör den gode mannenha etl skadeståndsansvar gentemot godtroende tredje man. Dettaskadeståndsansvar bör utformas efter förebild av reglerna om motsvarandeskadeståndsskyldighet för fullmaktshavare i 25 § avtalslagen. Huvudmannenssamtycke till den gode mannen att företa en rättshandling torde nämligen oftainnefatta fullmakt för denne atl företa handlingen. Avdel sagda följer att den gode mannen gentemot godtroende tredje man bör ha eltstrikt skadeståndsansvar, med undanlag för sådana fall då rättshandlingen inteblir bindande för huvudmannen lill följd av någon särskild omständighet som dengode mannen inte kände till och som tredje man inte heller rimligen kundefömtsätta alt den gode mannen skulle känna till. Exempel på en sådan särskildomständighet kan vara alt ett skriftligt samtycke av huvudmannen visar sig varaförfalskat utan atl bära spär därav. Dengode mannen kan naturligtvis befinna sig i den situationen att han inte är heltsäker pä om han har huvudmannens samtycke till en viss rättshandling eller omhuvudmannens sinnesfillslånd är sådant att rättshandlingar som den gode mannenföretar blir bindande utan huvudmannens samtycke. Om den gode mannen i densituationen underrättar tredje man om sina farhågor innan han företarrättshandlingen, bör tredje man inte senare kunna åberopa atl han har varit igod tro. Skulle en under sädana omständigheter förelagen rättshandlingfrånkännas giltighet på grund av bristande samtycke från huvudmannens sida, börtredje man alltsä inte ha rätt till skadestånd av den gode mannen. Omden gode mannen har företagit en rättshandling med vederbörligt samtycke ochhuvudmannen sedan handlar pä elt sätt som upphäver verkningarna av dennarättshandling, bör den gode mannen naturligtvis inte ha något ansvar gentemottredje man för att den första rättshandlingen blir verkningslös. Ersättningenvid fall av skadeslåndsskyldighet bör motsvara det s. k. positivakonlraklsiniresset, dvs. tredje man bör ha rätl fill skadestånd som motsvararvad han skulle ha erhållit om avtalet hade blivit bindande. Även uteblivenvinst bör alltsä vara ersältningsgill. Denomständigheten att den för vilken god man utses behåller sin rättsligahandlingsförmåga och att rättshandlingar som han ingår i princip blir bindandeför honom medför atl tredje man inte torde ha sä stort intresse av altuppgifter om godmansförordnanden ges en mera allmän spridning. Situationen äralltså här en annan än när del gäller en omyndigförklaring eller ettförvaltarskap. Deltainnebär att domstolarna inte bör vara skyldiga atl kungöra god- 143 Inteheller kan det anses påkallat att införa en central registrering av dessabeslut. Skulle tredje man ha etlintresse av att veta om en person har en god man, bör han liksom kunnakontrollera saken hos överförmyndaren eller tingsrätten. För att underlättadenna kontroll bör det införas föreskrifter som medför att sådanagodmansförordnanden som avses i nuvarande 18 kap. 3 § normalt ärinskrivna vid den tingsrätt inom vars område huvudmannen bor. 1987/88: 124 2.4.1Allmänna förutsättningar för ett förvaltarförordnande Mitt förslag: Omnågon på grund av sjukdom, hämmad förståndsutveckling eller liknandeförhållande behöver hjälp med sina ekonomiska eller personliga angelägenheter,skall domstol kunna förordna en förvaltare för honom eller henne. Enförutsättning är dock atl hjälpbehovet inte kan tillgodoses genom förordnandeav god man eller pä något annat mindre ingripande sätt. Förmynderskapsutredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet s. 180-181). Remissinstanserna:Huvuddelen av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller lämnardet utan erinran. anser atl förutsättningarna i fråga omhuvudmannens hälsotillstånd bör vara desamma som vid omyndigförklaring enligtgällande ordning. En annan remissinstans anser att man, om hjälpbehovet ärpermanent, skall förordna förvaltare även i fall där man utser god man.Från ytterligare ett håll framförs alt hjälpbehovet bör tillgodoses genomförordnande av förvaltare - och inte god man - i de fall då huvudmannen pågrund av sitt hälsotillstånd helt saknar förmåga att samtycka till etlgodmansförordnande. Några remissinstanser menar alt förvaltare bör kunnaförordnas utan att det först prövas om det är tillräckligt med god man. Ett parandra understryker å sin sida vikten av atl förvaltare inte förordnas i fall dähjälpbehovet kan tillgodoses på ett mindre ingripande sätt. Skälenför mitt förslag: Som jag redan har varit inne pä i avsnitt 2.1 bör etl nytträttsinstitut, förvaltarskap, införas för att tillgodose det hjälp- och skyddsbehovsom kan föreligga hos framför allt sådana personer som omyndigförklaras i dag.Den viktigaste skillnaden mellan elt sådant förvaltarskap och ett godmanskapblir att huvudmannen helt eller delvis förlorar sin rätlshandlingsförmåga i detförra men inte i det senare fallet. Enviktig princip är emellertid all den enskilde inte skall fråntas sinrättshandlingsförmåga i vidare utsträckning än som är befogat i det enskildafallet. I förvaltarskapets konstruktion ligger att del skall vara flexibelt ochanpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall. En annan följd av densålunda fastslagna principen är atl det innan elt förvaltarförordnandetillgrips först måste undersökas om det inte är tillräckligt att en god man förordnas.Etl förvaltarförordnande bör följaktligen inte komma i fråga i fall där denenskilde visserligen saknar förmåga att sköta sina angelägenheter men där delinte föreligger någon risk att han vidtar några disposifioner till skada försig själv. Förvallarskapen bör alltså ses som etl komplement lill godmanskapen.Det bör ocksä stå klart att den enskildes hjälpbehov inte kan tillgodoses pånägot annat, mindre ingripande sätt, t.ex. genom någon anhörig eller enfullmäktig. Närdet gäller huvudmannens hälsotillstånd bör förutsättningarna enligt min meningvara desamma som vid förordnande av god man enligt nuvarande 18 kap. 3 §föräldrabalken. Därav följer alt det inte bara är psykiska svaghetstillstånd,som vid omyndigförklaring, som bör kunna beaktas. Lika litet som vid förordnandeav god man bör något krav uppställas på att huvudmannens tillstånd ärpermanent. I praktiken torde det dock sällan bli aktuellt att förordna enförvaltare för den som endast är kortvarigt sjuk. Tilldem vars psykiska svaghetslillstånd kan motivera ett förvaltarförordnande hörframför allt vuxna psykiskt utvecklingsstörda, personer med äldersbefingadepsykiska störningar och sädana som lider av vissa psykiska sjukdomar, bl. Inte minst beträffande den senast nämnda gruppen har del visatsig svårt att fä ett godmanssystem att fungera, eftersom den sjuke under enmanisk period inte sällan företar rättshandlingar som kolliderar med den godemannens åtgärder. Den sjukes handlingar kan visserligen iblandogilligförklaras med stöd av lag. Detta är dock i många fall enopraktisk utväg. I stället har i en del fall omyndigförklaring fått tillgripas,något som från andra synpunkter har framstått som alltför långtgående. Med eltförvaltarförordnande uppkommer inte dessa problem. Ettförvaltarförordnande kan ocksä behövas för den som pä gmnd av allvarligtalkohol- eller narkotikamissbruk har etl hjälpbehov.