prop · GB0369 · 1987-12-31 00:00:00 — Enligt österrikisklag måste köpet för att bli gällande godkännas av myndighet. Imålet blev frågan huruvida den procedur, genom vilken frågan om förvärvetsgodkännande prövades, innefattade en sådant avgörande avcivila rättigheter som avses i art. 6 (1). Kommissionensmajoritet (7 mot 5) besvarade frågan nekande. Efter att ha konstaterat attbetydelsen av det engelska ordet "civil" i detta sammanhang vartveksam, fortsatte kommissionen (engelsk text, se bilaga 2, citat 5): Kommissionensrapport och domstolens dom, se Publications of Court of HumanRights, Ser. B, vol. 11, s. 10, respektive Ser. A, vol. Enligt fransk rättsterminologiär ordet "civil" Prop. 1987/88:69 inte oklart i samma utsträckning. Även om Bilaga 1 uttrycket "droits civils" under inflytande avanglo-amerikanskt språkbruk ibland används för attbeteckna medborgarens politiska rättiglieter(motsvarande "droits civiques") ärinnebörden i allmänhet annorlunda. Det hänför sig till civilrättsliga rättigheteroch skyldigheter till skillnad frånoffentligrättsliga och straffrättsliga. Detta ären klassisk distinktion i de rättssystemsom härrör från romersk rätt, och uttrycket "civil" i dettasammanhang hänför sig till rättsförhållandet mellan enskilda personeroch andra privata rättssubjekt till skillnad från rättsförhållandetmellan enskilda medborgare och offentliga myndiglieter. Enligt dennaterminologi är den franska texten i art. 6 klaroch tydlig. Uttrycket "droits et obligations de caractére civil" avser rättigheter och skyldigheter som hörtill det område av rättssystemet som kallas "droit civil". Efter att vidare ha konstaterat att den tydligare texten,dvs. den franska, måste ges företräde, drogkomiaissionen följande slutsats (engelsk text, sebilada 2, citat 6): Denna granskning av konventionstexten och förarbetena till denna leder fram till den slutsatsenatt uttrycket "civila rättigheteroch skyldigheter" måste tolkas restriktivt så att det endast omfattar sådana rättsförhållanden som är typiska förrelationer mellan enskilda medborgare och ej sådana rättsförhållanden där medborgaren ställsmot dem som utövar offentlig myndighet. Kommissionenkonstaterade också att en vidare tolkning, Prop, 1987/88: 69 genom vilken art. 6 (1)skulle anses tillämplig även Bilagal med avseende på den typav administrativa förfaranden handhafts avadministrativa organ och utan de garantier som skiille följa meden tillämpning av art. 6 (1), skulle vara oförenligmed de intentioner parterna haft när detillträdde konventionen. Minoriteten,som konstaterade att målet rörde Ringeisens rätt under det ifrågavarandeköpekontraktet, anförde i huvudsak följande skäl för sin ståndpunktatt art. 6 (i) var tillämplig (engelsk text, se bilaga 2, citat 7): Kommissionenhar konsekvent hävdat att uttrycket "civila rättigheteroch skyldigheter" med den innebörd det har i konventionens art. 6 (1) är ettautonomt begrepp. Detta begrepp upphör emellertid att vara ett autonomt begrepp, om dettolkas så, att det strikt hänför sigtill rättigheter och skyldigheter mellan enskilda personer. I de rättssystemsom härrör från romersk rätt avses med uttrycket "civilrätt"det område av inhemsk rätt, som även kallas "privaträtt"och som avser det särskilda förhållandet mellan enskilda personer. Det går inteatt säga att begreppet i konventionens art. 6 (i) ärautonomt, om dess tillämpningsområde fastställs helt enkelt genom en hänvisningtill begreppet "civilrätt", såsom detta utvecklats i vissa kontinentaleuropeiskaländers rättssystem. Detbör också observeras att ett främmandeelement Prop. skulleinföras i detta stadgande, om vid tolkningen Bilaga 6 (1) tillämpningsområdet för begreppet ifråga skulle vara så begränsat. konventionen- liksom för övrigt 1966 års internationellakonvention om medborgerliga och politiskarättigheter - avser i grund och botten skyddetav individen mot staten, dvs. godtyckligahandlingar från myndigheternas sida. Detärtydligt, att art. 6 (1) i den europeiska konventionenmed uttrycket "civila rättigheter och skyldigheter"avser de rättigi-ieter och skyldigheter somhärrör från inhemsk rätt. stadgandemed avseende på dessa rättigheter och skyldighieterlyder enligt följande: "skall, när det gäller attpröva hans civila rättigrieter ochskyldigheter ..., vara berättigad till opartisk ochoffentlig rättegång inom skälig tid och inför enoavhängig och opartisk domstol, som upprättats Det förefaller märkligt att detta stadgande,som har införts i en internationell traktatangående skyddet av den enskilde gentemot myndigheterna,inte skulle medge den berörde individenrätt till judiciell prövning eller rätt tillopartisk rättegång, i de fall då myndigheterna godtyckligtinkräktar på de rättigheter som tillkommerhonom enligt inhemsk rätt. Domstolen,som enhälligt gick på minoritetens linje, grundade i princip sittdomslut på följande tre omständigheter: 1) Begreppet "civila rättigheter"täcker alla Prop.1987/88:69 förfaranden vilkas resultat är avgörande för"privata" Bilaga 1 rättigheter och skyldigheter. 2) Ringeisen hade rätt att få köpekontraktetgodkänt, om han uppfyllde, som han hävdade att han gjorde, de förutsättningarsom angavs i lagen. 3) De administrativamyndigheternas beslut skulle vara avgörande för civilrättsliga förhållanden mellan Ringeisen och säljarna. Domstolenframhöll att det därvid salcnade betydelse, att tillämplig lagi sammanhanget var av adiainistrativ karaktär. p Fallet mot FörbundsrepublikenTyskland varvederbörligen auktoriserad, privatpraktiserande läkare medegen klinik. På grund av att påstodsvara olämplig återkallades för verksamhetens bedrivande erforderliga tillstånd till såväl rätten attdriva kliniken som rätten att utöva läkaryrket.' I målet blev frågan huruvida den procedur, genom vilken återkallandetav tillstånden prövades, innefattade en sådan prövning avcivila rättigheter som avses i art. 6 (1). Kommissionensrapport och domnstolens dom, se Publications of Court of HumanRiglits, Ser. B, vol. 25, s. 12, respektive Ser. A, vol. Kommissionensmajoritet (10 mot 6) besvarade frågan jakande, I fråga om skälen tilldenna slutsats var majoriteten delad i två grupper om vardera fem ledamöter. Medutgångspunkt från distinktionen mellan en stats handlingar juregestionis och jure imperii konstaterade den ena gruppen först, attdet inte kunde anses som en civil rättighet att erhålla tillstånd attbedriva läkarpraktik. Med följande resonemang ansågemellertid gruppen att ett återkallande av ett redan beviljat tillstånd berördetillståndsinnehavarens civila rättiglieter (engelsk text, se bilaga 2, citat 8): Då enmyndighet emellertid ger en person tillstånd att utöva läkaryrket, är följden av detta i normala fall att civila rättigheteroch skyldigheter uppstår i samband med sådant utövande.Denna effekt måste skiljas från utövandet av funktioner i offentlig tjänst.Tillståndet innebär inte i sig att en läkare blir offentlig tjänsteman,som utövar statlig eller administrativ myndighet, eller att det uppstår ettkontraktsförhållande mellan honoL'j och staten eller en offentligmyndigtiet. Klaganden utövade läkaryrket som privatperson. En sådan läkare får ettantal civila rättigheter och skyldigheter i samband med utövandet avläkaryrket: yrkesmässigt anseende; inkassering av arvoden ochkostnader; hyreskontrakt eller äganderätt till mottagningsrum eller klinik; anställningskontraktmed personalen osv. Den andra gruppen fann detinte nödvändigt att i detta Prop. sammanhang göra någondistinktion mellan handlingar Bilaga juregestionis och jure imperii eftersom redan själva rätten attutöva läkaryrket och att driva en läkarpraktikutgjorde civila rättigheter. citat ger en uppfattningom hur gruppen kom fram till denna ståndpunkt(engelsk text, bilaga 2, citat 9): Då det nu förhåller sigpå detta sätt, synes det önskvärt att först överväga om i princip valet och utövandet avett yrke eller en ekonomisk verksamhet inom den privata sektorn skall betraktassom civila rättigheter. Enligt vår mening kan svaret på denna fråga endastvara jakande. Utövandet avett yrke eller en ekonomisk verksaxaliet kan definieras som tillämpning aven persons fysiska skicklighet, intellektuella, konstnärliga ochandra färdigheter och kunskaper, i de flesta fall i syfte att erhålla enmateriell belöning i form av lön eller annan ersättning. Rätten attutöva ett yrke är sålunda identisk med rätten till arbete, somgaranteras i grundlagen i de flesta om inte i alla Europarådetsmedleaisländer. Blanddessa .så kallade allmänna friheter finner vi såsom nyssnämnts rätten till egendom, som kommissionen alltid har erkänt som encivil rättighet, en lösning som uttryckligen bekräftadesgenom den ovan citerade Ringeisen-domen. Då vi jämför rätten till arbete med rätten tillegendom, finner vi att de obestridligen är av likartad natur, eftersom rätten tillegendom huvudsakligen är rätten att nyttja, ha glädje avoch förfoga över Prop, 1987/88:69 densak till vilken rätten hänför sig, i de flesta Bilaga 1 falli syfte att erhålla ekonomisk fördel fån den. Detärsålunda svårt att förstå varför man skulle vägra attbetrakta rätten till arbete som en civil rättighet,vilket har erkänts i fråga om rätten Medavseende på vad som ovan anförts skall emellertidreservationer göras för de fall dårätten till arbete på ett eller annat sätt skulleinnebära deltagande i politisk verksamhet, i myndighetsutövningeller i ledningen av ett centralt, regionalt eller lokalt offentligt organeller t.o.m. av ett halvstatligt företag. Detärvisserligen så, att åtminstone i vissa länder tillträde till sådana befattningar i stor utsträckning förutsätter offentlig auktorisation vilken endast medges personer med lämpliga yrkeskvEilifikationer och gott anseende. Utövandet av vissa yrken är underkastat särskilda regler och en mer eller mindre sträng övervakning. Dessaregler, emellertid, varken syftar till att förändra,eller medför någon förändring av, naturen av den verksamhet som bedrivs avde personer som utövar dessa yrken. Den verksamhet som bedrivs avyrkeskunniga hantverkare, köpmän, bankirer och försäkringsgivareregleras fortfarande av civilrättsliga (eller handelsrättsliga)regler. deltarinte på något sätt i myndighetsutövning Prop. elleri den verksamhet som en offentlig nyndighet Bilaga 1 bedriver.Lagligheten av de regler som ller ifråga om dessa yrkesverksamheter är inte föremål för prövning.Den -federala regeringen påpekar att derasgrundläggande syfte är att upprätthålla allmänordning, säkerhet och hälsa. följer inteatt de kan förvandla ett förhållande, somgenom sin natur hör till det privaträttsliga området, tillett offentligrättsligt förhållande. omstol_en. Domstolen,som med röstsiffrorna 15 mot 1 fann art. 6 (1) tillämplig,noterade inledningsvis att den inte behövde pröva frågan huruvida rätten till auktorisation att driva en klinik och attutöva läkaryrket utgjorde civila rättigheter,utan endast om så var fallet i fråga om rätten attfortsätta att utöva dessa rättigheter sedan de en gång erhållits. Domstolenfastslog sedan följande allmänna utgångspunkt när det gällde att bedöma huruvida en viss rättighet skulle anses som encivil rättighet under art. 6 (1) (engelsk text, se bilaga 2, citat 10): Fråganhuruvida en rättighet skall betraktas som civil i den betydelsesom detta uttryck har i konventionen måste avgöras med utgångspunkt från det faktiska innehållet och effekterna av rättigheten- och inte dess juridiska klassificering - enligt inhemsk rätt i denberörda staten. Domstolen skall vid utövandet av sinatillsynsuppgifter även ta hänsyn till konventionens syfte och ändamål ochtill de nationella rättssystemen i de andra avtalsslutande staterna... Mot den bakgrunden, och i övrigt avföljande skäl, Prop, 1987/88:69 ansågdomstolen att såväl drivandet av kliniken som Bilaga 1 utövandet avläkaryrket utgjorde civila rättigheter i konventionens mening. Domstolen anförde bl.a.följande i fråga om kliniken och läkaryrket (engelsk text, sebilaga 2, citat 11): Domstolenkonstaterar att i driften av en privatklinik i vissa hänseenden är en kommersiell verksamhet, som bedrivs ivinstsyfte, klassificerad i tysk lag som "Gewerbe". Denna verksamhetbedrivs inom den privata sektorn genom att avtal träffasmellan kliniken och dess patienter och den påminner om utövandet aven privat rättighet, som i vissa hänseenden är närbesläktad medrätten till egendom. Privata kliniker är visserligen underkastadetillsyn av myndigheterna av hänsyn till det allmänna intresset att bl.a.skydda hälsan; tillsyn av hänsyn till det allmännaintresset, som för övrigt allmänt förekommer vad gäller all privat yrkesutövning iEuroparådets medlemsstater, kan inte i sig leda till den slutsatsen attdriften av en privat läkarklinik är en offentligrättslig verksamhiet. EnverksamJiet, som under lagen i den berörda staten har karaktären av civil verksamhet kaninte automatiskt förvandlas till offentlig verksamhet på grund avatt den underkastas nyndigheternas tillstånd och övervakning, däri inbegripet om så är lämpligt återkallandeav tillstånd, föreskriven i lag av hänsyn till den allmännaordningen och hälsovården. IFörbundsrepubliken räknas läkaryrket Prop,1987/88:69 till detraditionella fria yrkena; dessutom stadgas Bilaga 1 detta uttryckligen iartikel 1 § 2 i Förbunds-lagen. ... Inte ens under det nationellasjukförsäkringssystemet är utövandet avläkaryrket en offentlig verksamhet: när tillståndet väl erhållits,har läkaren rätt att utöva yrket eller avstå, och han ger behandlingtill sina patienter på grundval av ett kontrakt med dem. Förutom attbehandla sina patienter sörjer praktiserande läkare naturligtvis, enligtordalydelsen i ovannämnda lag, för "hela samhällets hälsovård".Detta ansvar, som läkaryrket har mot samhället i sin helhet, ändraremellertid inte den privata karaktären av den praktiserande läkarensverksamhet: medan detta ansvar är av stor betydelse från socialsynpunkt, är det en bisak i förhållandetill hans verksamhet och dess motsvarighet står att finna i andra yrkensom obestridligen är av privat natur. Efteratt ha konstaterat att det under dessa omständigheter var av litenbetydelse att indragningen av licensen utgjorde en administrativ åtgärdvidtagen av ett kompetent organ som ett led i dess myndighetsutövning,avslutade domstolen med följande kommentarer (engelsk text, se bilaga 2,citat 12): Detenda som är relevant under art.5(1)1 konventionen är denomständigheten att ifrågavarande fall innefattade en prövning avrättigheter av privat natur. Eftersomden sålunda anser q rättighetersom drabbades av återkallelsebesluten och som utgjorde föremålet för talaninför de administrativa Prop, 1987/88:69 domstolarnavara privata rättigheter, finner Bilaga 1 domstolenartikel 6 (1) tillämplig utan att i det nu föreliggandefallet behöva ta ställning till huruvida begreppet "civila rättigheteroch skyldiglieter" i den mening som avses i nämndastadgande sträcker sig utöver de rättigheter som är av privat natur. FalletLe Compte, och De Meyere mot Belgien- Fallet,sora har stora likheter med det föregående, rörde beslut varigenom Le Compte, och tillfälligt avstängts från att praktisera som läkare. Frågan varom också en sådan tillfällig avstängning rörde personernas ifråga civila rättigheter.En majoritet av domstolen (15 mot 5) aiisåg att så var fallet. Idoraskälen gjorde domstolen vissa uttalanden sora belyser kraven påsambandet mellan en civil rättighet som sådan och effekterna av ett beslut på denna rättighet för attart. 6 (1) skall kunna anses tillämplig. Sålunda ansåg domstolen det inte tillräckligt för en tillärapningav artikeln, att en tvist hade föga samband med, eller avlägsna följder medavseende på en sådan rättighet. För att artikeln skulle vara tillämplig måste rättighetenutgöra föremålet -eller ett av föremålen - för tvistenoch beslutet direkt avgörande för rättigheten i fråga. I fråga om den tillfälliga avstängningeni det nu aktuella fallet konstaterade sedan dorastolen följande(engelsk text, se bilaga 2, citat 12): 'Domstolensdom, se Publications of the Earopean Court of Human Riglits, Ser. A, vol. 6 1987/88. Tillskillnad från vissa andra disciplinära Prop. påföljder somkunde ha ådömts klagandena (varning. erinranoch tillrättavisning...), innebar den avstängningsom de klagade över onekligen ett direktoch väsentligt ingrepp i rätten att fortsätta attutöva läkaryrket. attavstängningen var tillfällig hindrade inte att denmenligt påverkade denna rätt...; i de "contestations"(tvister) som avses i art. 6 (1) kanden faktiska förekomsten av en "civil" rättighetnaturligtvis vara föremål för övervägande, men detta galler ocksåomfattningen av ensådan rättighet eller det sätt på vilketden som åtnjuter rättigheten kan begagna sig av denna. Målet gälldeexpropriationstillstånd och byggnadsförbud röraride tvåfastigheter i . De två fastiglieterna var underkastadeexpropriationstillstånd av 23 respektive ocli byggnadsförbudunder av 25 respektive . I målet blev frågan huruvida regeringens beviljande och senare förlängning avexpropriationstillstånden innefattade en sådan prövning avcivila rättigheter som avses i art. 6 (1). 4(ommissionensrapport i målen 7151/75 och 7152/75 (opublicerad). Dosmtolensdom, se Publications of Court of Human Rights, Ser. A, vol. Kommissi£n£n Prop, 1987/88:69 Kommissionensmajoritet (11 mot 5), som besvarade frågan nekande, konstaterade att måletvisserligen rörde en sådan civil rättighet som avses i art. 6 (1) men fann att enbartbeviljandet av expropriationstillständet inte utgjorde en prövning avdenna rättighet. Kommissionen anförde bland annat följande (engelsk text, sebilaga 2, citat 13): Kommissionenerinrar om att den alltid erkänt rätten till egendom som en civil rättighet.Expropriationsförhandlingar avseende viss egendom rör följaktligende ägares civila rättigheter vars egendom är föremål förexpropriation. Dessutom har i de nu aktuella fallen kommissionen justkonstaterat ... att expropriationstillstånden och byggnadsförbuden innefattade ettbetydande intrång i sökandenas rätt till okränkt åtnjutande av sin egendom i den mening som avses itilläggsprotokoll nr 1, art. 1, första stycket, första meningen. Dennaslutsats innebär emellertid inte nödvändigtvisatt föreskrifterna i art. 6 (1) är automatiskt tillämpliga med avseende på allaaspekter och stadier av expropriationsförfaranden. Isynnherhet ller att dess tillämplighet förutsätter att det rör en fråga - normalt en tvist - avseende civila rättigheteroch skyldigheter vilken kräver ett avgörande. Detta framgår klart, särskilt avden franska texten av art. 6(1) som talar om "contestations sur ... droitset obligations de caractére civil". Enligt kommissionensuppfattning, är inte ett Prop, 1987/88:69 besl-utsora innebär ett intrång i civila rättigrieter Bilaga I ochsiryldigheter detsamma som en prövning av sädana Det faktum att art. 6 (1)kräver en prövning gör det nödvändigt att göra en åtskillnadmellan olika aspekter och stadier av expropriationsförfaranden.I synne.rhet måste en åtskillnad göras mellan de inledande åtgärdersoa'. vidtas av myndigheternamed sikte på en senare expropriation, vilka utgör förberedelserför denoch skapar dess rättsliga grund, och dess faktiska verkställande.Beviljandet av ett grunden för ettsenare egendomsberövande. varken en lag som direkttillåter expropriation eller ett lagligen grundatexpropriationstillstånd av det slag som utfärdades avden svarande regeringeni de nu aktuella fallen, en "prövning"av de berörda fastighetsägarnas civilarättigheter och skyldiglaeter i den mening somavses i konventionens art. 6 (1). Avdetta följer att varken de förfaranden genom vilkaregeringen tillät Stocl-±iolms stad att exproprierasökandenas egendomar och förlä.ngde dessatillstånd, eller, a fortiori, den roll staden speladenär den sökte, erhöll och innehade de ifrågavarandetillstånden, innefattade beslut av denkaraktären att de måste fattas eller vara föremål förkontroll av domstol skyldig att agera"inom skälig tid". Det är ostridigt raellan parternaatt, även om sökandena under hela det olägenlieter,deras lagliga rättigheter i egenskap avfastighetsägare, och därmed deras civila rättigheter,förblev opåverkade under alla de stadiervarom nu är fräga. Dennatolkning innebär emellertid inte att expropriationsförhandlingarinte kan leda till frågeställningar med avseende på vilkaart. 6(1) är tillämplig, särskilt i ett senare stadium när denfaktiska expropriationen sker. Minoritetenanförde i huvudsak följande skäl för sin ståndpunkt att redan beviljandet av ett expropriationstillståndinnefattar en prövning av ägarens civila rättigheter med avseende på den ifrågavarandeegendomen (engelsk text, se bilaga 2, citat 14): Ienlighet med domstolens resonemang i fallen Ringeisen och förefallerdet klart att av offentliga myndigheter vidtagna -åtgärder varsresultat är avgörande för privata rättigheter faller under art. 6 (1) .... Res-ultatetav ett expropriationsförfarande är otvivelaktigt på detta sätt avgörande. Gällerdetta också med avseende jå beviljandet av ettexpropriationstillstånd, det första steget mot expropriation enligt svensk lag?Beviljandet av tillståndet är bara det första steget men det avgörlagligheten av expropriationen enligt svensk lag, vilken inte senare kan ifrågasättas infördomstol. Detta innebär att det är redan avgörande för fastställandet av lagligheten. Om en sökande ifrågasätterlagligheten av tillståndet eller förlängningen måste han enligt art. 6 (1) ha en möjlighetatt få ett domstolsbeslut beträffande den lagligheten. Prop, 1987/88:69 Bilaga 1 Detärnaturligtvis riktigt att säga att detta betyder ett förfarandeinnefattande domstolsprövning med avseende på alla expropriationsförfaranden.Detta är, förefaller det mig, den oundvikliga konsekvensen avutgången i fallet . Jag skulle emellertid vilja understryka, attdetta inte innebär att alla offentliga beslut sora rör egendomutan att komma i närheten av en formell expropriation måste varaföremål för domstolsprövning. När förlusten av äganderätten står på spel som i expropriationsförfaranden,ärutgången avgörande för privata rättigrieter och art. 6, förstastycket tillämplig. £omstol_en. Domstolen,som med röstsiffrorna 12 mot 7 fann art. 6 (1) tillämplig,konstaterade inledning.svis att klagandenas rätt till ifrågavarandeegendora tveklöst utgjorde civila rättigheter i konventionensmening. Beträffande fråganhuruvida beviljandet och förlängningen av expropriationstillståndenutgjort en prövning av-ägarnas rättigheter med avseende på sinafastigheter, gjorde domstolen, med hänvisning till tidigare avgöranden, först följandeallmänna uttalande (engelsk text, se bilaga 2, citat 15): Isin ....... dom påpekade (domstolen)att art. 6 (1) inte är tillämi:lig enbart med avseende på redananhängiggjorda förhandlingar: den kan också åberopasav envar soai Prop, 1987/88:69 Bilaga 1 anseratt en inblandning i utövaidet av en hais Prop. (civila)rättigheter är olaglig och som påstår Bilaga atthan inte har haft möjligheten att framlägga sittklagomål inför en domstol som svarar mot det kravsom ställs i art. 6 (1). ...Det är av ringa betydelseatt tvisten rörde en administrativ åtgärd vidtagenav behörigt organ som ett led i Domstolenfann vidare att det förelåg en tvist mellan klagandena och den svenskaregeringen om lagligheten av de så tidsmässigt långt utdragna expropriationstillstånden, ochkonstaterade sedan avslutningsvis följande (engelsk text, se bilaga 2, citat 16): Motbakgrund av att sökandena beträ-tade som olagligt vidtagandet eller förlängningenav åtgärder vilka påverkade deras rätt till egendora och vilkahade varit i kraft varora är fråga i deras fall, var de berättigadeatt få denna fråga rörande inhemsk rätt prövad avdorastol. Bentheiahade erhållit tillstånd att installera en tank förflytande motorbränsle på en av honom driven bensinstation. Efter överklagandeåterkalladestillståndet av hänsyn till riskerna med anläggningen.Få.let gällde alltså huruvida återkallandet av tillståndetinnefattade en prövning av Benthems civila rättigheter. 1Domstolens dom, se Publications of theEuropean Courtof Human Rights, Ser. A, vol.- 97.