prop · GB03130 · 1987-12-31 00:00:00 — Det kan nämligen i ell sådant fall röra sig om en person som tillhören lerroristorganisation och visat prov på hänsynslös användning av våld ochdärför kan förväntas använda varje tillfälle att på nytt begå allvarliga brottsom riktar sig mot vitala samhällsintressen. Dessa intressen kan, men behöverinte alltid, avse vad som kan sägas röra rikets säkerhet. Jag vill här peka på alt möjligheterna enligl nuvarandereglering för intagna som har dömts för brott av lerroristkaraktär alt fåvistas utom anstalt är mera begränsade än beträffande andra intagna. Enligtbestämmelsen i 12 § tredje stycket KvaLK får sålunda intagna, som har dömtsför vissa närmare angivna brott enligl bl. a. olika inlernationellakonventioner för bekämpningen av internationell terrorism som harratificerat, ges regelbunden permission eller frigång bara om del finnssärskilda skäl för del. Av förarbetena lill bestämmelsen (regeringensförordningsmotiv 1986:6 s.13 ff.) framgär alt det enligt kriminalvårdslagstiftningen står klart Prop.1987/88:130 att det allmänna intresset av all under verkställigheten vidtaåtgärder för den intagnes sociala anpassning i fall av detta slag måste ståtillbaka för samhällsskyddsaspekter och allmänprevenfiva hänsyn. Den aktuellabestämmelsen har sålunda kommit lill i syfte att förebygga osäkerhet i praxisi detta hänseende. Den komplettering av den aktuella befogenheten förregeringen som jag anser bör göras ligger alltså helt i linje med det synsättangående behandlingen av dessa intagna som ligger till grund för den nuvaranderegleringen på området. Även om det, med hänsyn till antalet fall där frågankan bli aktuell, kan antas föreligga ett mycket begränsat praktiskt behov av ensådan utvidgning av denna befogenhet bör man enligl min mening inte avslå frånden. Jag går så över till frågan huruvida bestämmelsen i 31 § KvaLom befogenhet för regeringen att i ett visst fall besluta om särskildarestriktioner för en inlagen bör utvidgas till alt omfatta även vistelse utomanstalt. Justitiekanslern () har i sin utredning (JK:s dnr3280-87-20) av omständigheterna kring den för grovt spioneri m. m. lillfängelse på livstid dömde avvikande föreslagit alt den nuaktuella bestämmelsen utvidgas till all omfatta även rätt till permission (s.41). Enligl JK bör vidare övervägas, om beslutsordningen är den lämpligabeträffande permissionsbeslut i fråga om intagna som kan jämföras med Bergling.JK anser all det kan vara lämpligt alt ha en ordning som innebår att beslut ombeviljande av permission skall underställas regeringen. Med en sådan ordningkan en bättre ansvarsfördelning mellan myndigheterna uppnås.Kriminalvårdsstyrelsen kan enligt JK med en sädan uppläggning pröva enpermission främst från återanpassningssynpunkt och med hänsyn till rymningsriskoch annat därmed jämförligt missbruk av permission, medan polisen och försvaretkan pröva vad hänsynen till rikels säkerhet kräver. Även utredningsmannen anser atl del är en brist ilagstiftningen att det saknas befogenheter för regeringen att för ett visstfall besluta om avvikelser från bestämmelserna i om vistelse utomanstalt. Han har därför föreslagit atl 31 S KvaL utvidgas i delta avseende. För egen del vill jag betona alt motivet bakom dennuvarande bestäm melsen i 31 § KvaL - alt hindra att en intagen får möjlighet att till en obehörig person lämna ut sädana hemliga militära uppgifter som han har fått del av i samband med sin brottsliga verksamhet - självfallet har avseende även på sådana intagnas vistelse utom anstalt. Som jag ser del kan det knappast råda någon tvekan om all möjligheterna för en inlagen, beträffande vilken regeringen har beslutat om särskilda restriktioner i fråga om försändelser m. m., besök och telefonsamtal, att få vistas utom anstalt bör vara ytterst begränsade och endast avse de situationer då det framstår som alldeles särskilt starkt motiverat. Det bör också påpekas all del i en situation då restriktioner av del aktuella slaget kan länkas aktualiseras i de allra flesta fall är fråga om en inlagen som skall hänföras lill någon av de kategorier som avses i 7 § tredje stycket KvaL i enlighet med milt förslag i del föregående och beträffande vilka möjligheterna atl få vistas utom anstalt redan av detta skäl är ytterst begränsade. I de fall då vistelse utom anstalt medges för en intagensom har ålagts Prop. 1987/88:130 särskilda restriktioner av regeringen är detnaturligtvis angeläget atl bevakningen av den intagne och arrangemangen i övrigtär sädana atl regeringens beslut inte kan sättas ur spel. Det framgår av JK:sutredning alt förhållandena vid permissioner i samband med ochkort tid före hans avvikande i detta hänseende var klart otillfredsställande. Enligt min uppfattning slår del klart alt redan dennuvarande regleringen i KvaL i och för sig ger tillräckliga möjligheter all vidprövning av frågor om vistelse utom anstalt väga in det nu aktuella intresset,dvs. hänsynen lill rikels säkerhet. Reglerna om vistelse utom anstalt ärnämligen fakultativa, dvs. kriminalvårdsmyndigheterna har befogenhet - meninte skyldig-hel - att för vissa syften ge den intagne rätt att i olika formervistas utom anstalt. och övriga organ inomkriminalvården som har atl pröva frågor om vistelse utom anstalt har sålunda enliglmin uppfattning redan enligt nuvarande ordning ansvar för atl hänsynen lillrikets säkerhet som ju här kan sägas delvis sammanfalla med intresset alt denintagne inte fortsätter brottslig verksamhet - blir tillräckligt beaktade viddenna prövning. Jag anser att beslutsbefogenheterna när det gäller vistelseutom anstalt även i fortsättningen primärt bör åvila kriminalvårdsmyndigheterna.Härmed följer också etl ansvar för alt alla olika aspekter som är av betydelseför beslutsfattandet verkligen beaktas i tillräcklig utsträckning. Del är naturligtvis angeläget all hänsynen till rikelssäkerhet uppmärksammas särskilt i de fall dä regeringen med stöd avbestämmelsen i 31 § KvaL har meddelat särskilda restriktioner beträffande enviss inlagen. Enligt min mening är del naturligt atl idetta syfte i de aktuella fallen vid prövningen samråder medrikspolisstyrelsen. Det får därvid naturligtvis ankomma på rikspolisstyrelsenall i sin lur vid behov samråda med den militära säkerhetstjänsten. Genom etlsådant samrådsförfarande bör del enligt min mening normall anses säkerställtall hänsynen lill rikets säkerhet i tillräcklig utsträckning blir beaktad idessa frågor vid prövningen inom kriminalvården. Vad som har sagts nu om kriminalvårdsstyrelsensskyldigheter bör naturligtvis avse även andra organ inom kriminalvården, t. ex.kriminalvårdsnämnden, som skulle kunna länkas ha atl pröva en frågaom vistelse utom anstalt i en situation av del aktuella slaget. Jag avser därför alt senare föreslå regeringen all beslutaen sådan regel om samråd, som lämpligen kan tas in i KvaLK. Jag vill i detta sammanhang la upp en fråga somrikspolisstyrelsen har aktualiserat under remissbehandlingen, nämligen behovet av samråd och informationsutbyte mellan rikspolis- och kriminalvårdsstyrelserna i fråga om vistelse utom som har dömts till längre fängelse straff. Bestämmelser om uppgiftslämnande från kriminal värden till polisen i samband med vistelse utom anstalt och frigivning finns i kriminalvårds verkets anstaltsföreskrifter (se 121, 122, 127 och 177 §§ KVVFS 1986:4). Föreskrifterna innebär bl. a. alt den lokala polismyndigheten skall under rättas om permission och frigivning vid behov och alllid, förutom i vissa andra fall, när den intagne har dömts lill fängelse i lägst . Rikspolisstyrelsenpekar på atl styrelsen har tillgång till information om Prop. 1987/88:130 deintagna av belydelse bl. a. för möjligheterna atl motverka att en intagen underpermission avviker eller förbereder större fritagningsförsök, narkotikaleveransertill anstalter m. m. Styrelsen ifrågasätter därför om inte KvaL börkompletteras med en bestämmelse om att styrelsen skall underrättas innanintagna som har dömts till fängelse i lägst ges permission. Jag vill för egen del poänglera del angelägna i atlkriminalvården och polisen har det informationsutbyte och samrådsförfarande somär påkallat i frågor om vistelse utom anstalt. Det kan emellertid starktifrågasättas om en bestämmelse av det slag som haraktualiserat bör tas in i lag. Som jag ser del bör frågan i stället las upp idel samarbete mellan rikspolis- och kriminalvårdsstyrelserna angåendegemensamma riktlinjer på området som pågår enligl vad kriminalvårdsstyrelsenhar upplyst vid remissbehandlingen. Huruvida t.ex. de nämndaföreskrifterna inom kriminalvården bör kompletteras med en regel av det angivnaslaget bör sålunda enligl min mening övervägas i del sammanhanget. Jag villtillägga atl motsvarande problem finns vid värd av lagöverträdare enligt lagen(1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Jag återvänder så lill frågan om prövningsförfarandelbeträffande vistelse utom anstalt i de nu aktuella fallen. Beslut avkriminalvårdsstyrelsen om vistelse utom anstalt får av den intagne med slöd av59 § KvaL överklagas till kammarrätten. Enligl min mening är del emellertidmest naturligt alt i de fall då regeringen har meddelat särskilda restriktionerockså omprövningen av beslut görs av regeringen. Mittförslag föranleder en ändring i detta avseende i 59 § KvaL. Prövningen inom i de nu aktuellafallen bör enligl min mening och i linje med utredningsmannens förslag(promemorian s. 149) läggas på verkschefsnivå. Jag har inhämtat atl styrelsenockså avser alt la in en regel av denna innebörd i arbetsordningen i sambandmed den pågående översynen av denna. Den ordning som jag nu har föreslagit är som jag nyssberört normall tillräcklig för att hänsynen till rikets säkerhet skall blitillgodosedd vid prövningen av frågor om vistelse utom anstalt. I linje med vadJK har anfört i samband med den tidigare nämnda utredningen angående jag emellertid atl man inte bör avvara möjligheten för regeringen alt ispeciella fall avgöra frågor om vistelse utom anstalt. Självfallet bör en sådan möjlighet utnyttjas bara dä detkan anses påkallat atl frågan underställs regeringens prövning. Behov av sådanprövning kan naturligtvis finnas i första hand just i de fall då regeringen harbeslutat särskilda restriktioner enligt 31 § KvaL. Exempelvis kan det i ettvisst fall vara angeläget atl regeringen har möjlighet all besluta i frågan, omdet föreligger oenighet mellan och . Den ordning för regeringens möjligheter alt falla beslut ifråga om vistelse utom anstalt som sålunda bör införas kan enligl min uppfattning lämpligen komma till stånd genom atl regeringen får rätt alt besluta atl etl ärende inom kriminalvården angående vistelse utom anstalt skall överläm nas fill regeringen för prövning. 4 1987/88. Vadsom har anförts nu om prövningen inom kriminalvården och hos Prop. 1987/88:130 regeringenav frågor om vistelse utom anstalt beträffande en viss inlagen då hänsynen lillrikets säkerhet gör sig gällande har tillämpning också i fråga om del brottsbekämpningsinlressesom föreligger i elt fall då en intagen har begått brott av lerroristkaraktär.Milt förslag är därför att regeringens befogenhet all besluta all ärenden skallöverlämnas lill dess prövning skall avse även sådana fall. Lagändringarnabör träda i kraft den . Reglerna om avgränsning av de kategorierintagna som skall kunna ges särbehandling liksom om deras behandling vidplacering i och vistelse utom anstalt skall alltså tillämpas fr. o. m. dennalidpunkt. Delagändringar som jag föreslär innebär en skärpning för vissa kategorierintagna när det gäller behandlingen i olika hänseenden under verkställigheten.Enligt min mening är del angeläget att den nya ordningen, som innebär bl. a. atldet alltid skall stå klart huruvida en intagen hänförs fill den aktuellagruppen som skall särbehandlas, får genomslag. Jag anserdärför all något undanlag från tillämpningen av de nya föreskrifterna inteskall göras för demsom är intagna vid ikraftträdandet (jft prop. 1965:159 s.36 och prop. 1982/83:85 s. 139). Atl prövning enligt de nya bestämmelsernaangående intagna som har dömts till längre fängelsestraff skall ske även iäldre fall följer av den föreslagna bestämmelsen aft prövning av huruvida enintagen hör lill den grupp som skall särbehandlas skall ske så snart det finnsanledning till det. Närdet gäller lagändringarnas praktiska konsekvenser för kriminalvårdsverket göras gällande alt det övergångsvis kan uppslå vissa svårigheter med hänsynlill den ärendehantering som skall ske initialt. Jag har förståelse för dennasynpunkt. Den prövning som skall göras beträffande äldre fall bör nämligenkomma till stånd efter ikraftträdandet. För all gemöjlighet lill en smidig övergång för del börprövningen därför kunna få ske före denna lidpunkt, vilkel bör komma tilluttryck i en övergångsbestämmelse. Någraytterligare övergångsbestämmelser torde inte krävas. Kriminalvårdsstyrelsenhar under remissbehandlingen påpekat atl handläggningen av initial- ochomprövningar enligl utredningsmannens förslag innebär elt visst merarbete inomstyrelsen. Frågan huruvida ärendena, som kräver insatser av kvalificeradehandläggare, medför behov av perso-nalförslärkning får enligl styrelsenövervägas i samband med det pågående arbetet med decentralisering inomkriminalvårdsverket enligt del uppdrag i ämnet som regeringen har lämnat tillstyrelsen . Jag delar styrelsens uppfattning i denna fråga. Närdet gäller behovet av anstaltsplatser harjag från kriminalvårdssty relsen inhämtat atl man där mot bakgrund av den praxis som tillämpas beträffande placering i anstalt räknar med atl ändringarna inte skall medfö ra något behov av nya platser. Jag delar denna bedömning. 6 Upprättat lagförslag Prop. I enlighet med vad jag nu anfört har inorn juslitiedeparlementetupprättals förslag lill lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård ianstalt. Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvårdi anstalt Ändringen i fjärde stycket innebär atl den grupp intagnasom enligt 7 § tredje stycket tas in i sluten anstalt alllid skall placeras i riksanslall. Ändringarna i tredje stycket , som har behandlats i denallmänna motiveringen (avsnitt 3.1 och 3.2), innebär en utvidgning av dengrupp intagna som under vissa förutsättningar skall placeras i sluten anstalt. Bestämmelsen i dess nya utformning innebär att intagna somavtjänar fängelse i lägst oavsett brottslighetens karaktär hör tilldenna grupp. En sådan kategori utgör de intagna som har dömts lill fängelse ilägst . Till gruppen hör också intagna som har dömts till kortarefängelsestraff men som samfidigt avtjänar ett annat straff eller vad somförverkats av en villkorligt medgiven frihet så all den sammanlagda tidenuppgår till lägst fyra är. Liksom nu innebär bestämmelsen därutöver att enintagen som har dömts till fängelse i lägst för grovnarkotikabrottslighet hör lill den aktuella gruppen. De kategorier intagna som sålunda omfattas av tredjestycket skall placeras i sluten anstalt, om endera av de två särskildakriterierna för sådan placering är uppfyllda. Även i detta hänseende innebärbestämmelsen en utvidgning av tillämpningsområdet i förhållande till nuvarandeordning. Som en ny, tillräcklig förutsättning för atl en inlagen avnågon av de aktuella kategorierna skall placeras i sluten anstalt har sålunda angettsalt del med hänsyn till arten av hans brottslighet eller annars kan befaras atlhan är särskilt rymningsbenägen. Avsikten är att t.ex. intagna, som med hänsyn lillden typ av brottslighet som ligger dem lill last kan antas ha sådanaförbindelser all del finns risk för fritagningsförsök eller annan medhjälp lillavvikande, skall placeras i sluten anstalt. Detsamma gäller intagna som harvisat särskild rymningsbenägenhel genom t.ex. fidigare rymningar ellerrymningsförsök eller som kan antas ha sådan benägenhet genom atl de saknar fastanknytning till riket. Det andra särskilda kriteriet för placering i slutenanställ har samma språkliga utformning som i den nuvarande bestämmelsen i tredje stycket. Avsikten är alt den fortsatta brottslighet som kan befaras från den intagnes sida under verkställigheten skall kunna föranleda placering i sluten anstalt bara om den är av särskilt samhällsfarlig art. Här avses i första hand 31 våldsbrotteller annan allvarlig brottslighet av organiserad eller systema- Prop.1987/88:130 tisk karaktär. Av betydelse för den bedömning som därvid skallgöras är naturligtvis den intagnes tidigare brottslighet, som delvis kommertill uttryck genom avgränsningen i bestämmelsen till det straff somverkställigheten avser. Del är emellertid angelägel att del här sker ensjälvständig och inte slentrianmässig prövning av den intagnes benägenhet altfortsätta brottslig verksamhet av del slag som åsyftas i bestämmelsen. Detbör betonas atl del inte krävs alt den fortsatta brottsligheten är av sammaslag som den tidigare. Det krävs inte heller att det t. ex. är föreskrivet nägotminimislraff för det eller de nya brotten. När det gäller kategorin somavtjänar fängelse men som inte har dömts till fängelse avsådan längd för något brott är det emellertid särskilt angeläget atl det skeren välgrundad bedömning av risken för att den intagne under verkställighetenbegår brott av den allvarliga karaktär som här avses. Dennes tidigarebrottslighet kan nämligen i ett sådant fall ha varit av en beskaffenhet sominte bör kunna motivera särbehandling, t.ex. vid egen-domsbrottslighel utanvåldsinslag. Detbör, mot bakgrund av vad har påpekat underremissbehandlingen om placering i sluten lokalanstalt sista iremånadersperiodenav verkställighetstiden, framhållas att risken för rymning eller brottslighetunder verkställigheten självfallet ofta avtar mot slutet av denna. Enligl minuppfattning kan del därför beträffande en intagen som har hänförtstill den grupp som avses i.bestämmelsen i tredje stycket i åtskilliga fallantas att förutsättningarna för tillämpning av denna bestämmelse dä inte längreär uppfyllda. Om en omprövning leder till att den intagne inte längre skallhänföras lill denna grupp, finns det inget hinder mot att t. ex. i rehabiliterandesyfte placera denne på sluten lokalanslalt. Dennuvarande bestämmelsen i fjärde stycket i paragrafen om undantag frånhuvudregeln i tredje stycket om placering i sluten anstalt har, som framgått avden allmänna mofiveringen (avsnitt 3.2), slopats. Till skillnad från vad somgäller nu skall alltså placering i sluten anstalt ske obligatoriskt i deaktuella fallen, om förutsättningarna enligt tredje stycket är uppfyllda. Dennya lydelsen av fjärde stycket utgörs av regler om prövningen enligt tredjestycket. Bestämmelserna har behandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt3.3). Föreskrifterna innebär atldel införs elt fast prövningsförfarande beträf fande den grupp som avses i tredje stycket. Enligt/örira meningen skall så snart den intagne påbörjar verkställigheten prövas huruvida förutsättning arna enligt tredje stycket för placering i sluten anstalt är uppfyllda. Till grund för prövningen får naturiigtvis läggas kriminalvärdens eventuella tidigare erfarenheter av den intagne, som de kommer till ullryck i behand lingsjournaler etc, liksom de uppgifter som har framkommit i samband med del nya brottet. Självfallet kan även t.ex. polis eller åklagare ha särskild information för denna bedömning. Av bestämmelsen i första me ningen följer att, om initialprövningen inte har lett lill elt beslut atthänföra den intagne till den aktuella gruppen eller om ell tidigare sådant beslut 32 upphävts, en ny prövning skall företas så snart anledning lilldel uppkom- Prop. 1987/88:130 mer under verkställigheten. Av andra meningen i Qärde stycket följer atl ett beslut atlhänföra en inlagen till den grupp som avses i tredje stycket alllid skallomprövas från beslutet eller senaste omprövning. Åven i dettafall gäller alt omprövning skall ske så snart det finns anledning lill del, 1.ex. när det har framkommit nya omständigheter beträffande den intagne eller närdenne själv begär omprövning. Av 58 § framgår alt skall fattabeslut enligl Qärde stycket. Jag vill i detta sammanhang la upp en fråga som JO ochkammarrätten i har berört under remissbehandlingen, nämligen huruvidakriminalvårdsstyrelsens beslut enligt Qärde stycket kan överklagas. Enligt vadkammarrätten uppger har enligl fast praxis frågan om en intagen hör till denkategori som avses i den nuvarande bestämmelsen i tredje stycket prövats avkammarrätten bara när beslutet har varit förenat med elt beslut om t.ex.permission eller frigång. Kammarrätten, som inte har någon erinran mot atl etlbeslut enligt Qärde stycket får överklagas särskilt till kammarrätten, hardärför föreslagit att rätten att överklaga ett sådant beslut anges uttryckligeni 59 §. För egen del vill jag peka på alt beslut enligl Qärdestycket får direkta rättsverkningar för den intagne, eftersom beslutet allhänföra den intagne lill den kategori som anges i tredje stycket automatisktinnebär bl. a. atl denne skall vara placerad pä sluten riksanslall, vilketföljer av tredje stycket och 6 § Qärde stycket. Enligt min mening är del därförsjälvklart att sådana beslut skall fä överklagas av den intagne. Denna ordningbehöver sålunda enligt min mening inte ges uttryckligt slöd i 59 §. I paragrafen har företagits en jämkning i andra stycketandra meningen som endast utgör en följdändring till ändringarna i 7 §.Justeringen innebär atl den nuvarande möjligheten enligl andra stycket atlmedge frigång för den som hänförs till 7 § tredje stycket men som inte ärplacerad i sluten riksanstalt slopas. I tredjestycket har företagits en följdändring i fråga om 14 §-akfiviteter av motsvarandeinnebörd som den i 11 §. Enligl andra stycket, som är nytt, får regeringen beslutaom särskilda restriktioner också beträffande intagna som har dömts för brott enligl vissa konvenfioner som anges i punkterna 1-5 eller för andra brott som har innefattat användande av våld, hot eller tvång för politiska syften. Bestäm melsen tar sikte på intagna som har begått brott av lerroristkaraktär. Det är väsentligt alt del här sker en noggrann bedömning av vilka fall som skall anses höra till denna kategori. Den uppräkning av brott enligt bl. a. vissa inlernationella konventioner som görs i den aktuella bestämmelsen har en 33 förebild i12 § KvaLK. Jag får här hänvisa fill den bestämmelsens förarbe- Prop.1987/88:130 len (regeringens förordningsmotiv 1986: 6). Som ytterligare kriterium för att regeringen skall fåbesluta om särskilda restriktioner av del aktuella slaget gäller enligt andrastycket alt det är påkallat med hänsyn lill risken för att den intagne underverkställigheten i anstalt medverkar till sådan brottslig terrorislverksamhetsom anges i bestämmelsen. Avsikten är att det skall ske en noggrann prövning avhuruvida fillgängliga uppgifter om den intagne ger fog för atl anse det varapåkallat med sädana restriktioner för atl motverka alt denne medverkar tillbrott av det aktuella slaget. Denna medverkan kan bestå i t.ex. atl den intagnegenom kontakter med personer utanför anstalten deltar i planläggningen avbrott av lerroristkaraktär. Lagtekniskt har den lösningen valls all i likhet med vad som.förnärva- . rande gäller enligt 12 § KvaLK göra en utförlig uppräkning av olikainternationella konventioner som har tillträtt i syfte att motverkaterrorism. Jag vill peka på all arbete pågår med ytterligare sådanakonventioner och alt del i samband med att tillträder dessa kan finnasanledning alt överväga en enklare utformning av den här aktuella regleringen. I tredje stycket har gjorts en följdändring i fråga omregelbunden permission och särskild permission av motsvarande innebörd som deni 11 och 14§§. Ändringen i fiärde stycket tredje meningen innebär atlintagna som avses i 7 § tredje stycket, vilka i fortsättningen får medgeskorttidspermission endast i form av särskild permission och bara om det finnssynnerliga skäl till det, allfid skall stå under bevakning under sådanpermission. Justeringen i tredje stycket utgör endast en följdändringav motsvarande innebörd som den i 11 §, 14 § och 32 § tredje stycket.