prop · GB0385 · 1987-12-31 00:00:00 — Kostnader för sädana skador pä miljön som drabbar enskildaskadelidande och som inte kan bli ersatta med tillämpning av miljöskadelagenbör däremot i princip betalas av dem som utövar miljöfarlig verksamhet. Jag harnyss redovisat remissinstansernas inställning. De argument som förts fram motett utsläppsrelaterat avgiftssystem i detta sammanhang är som jag harnämnt i stor utsträckning värda att beakta, I stället bör de som bedriver miljöfarligverksamhet gemensamt bidra till den miljöskadeförsäkring som jag har förordati avsnitt 7,2, Som påpekats av flera remissinstanser krävs att enmiljöskadeförsäkring görs obligatorisk. Jag anser att det bör varaobligatoriskt för den som bedriver anmälnings- eller tillståndspliktigmiljöfarlig verksamhet att betala bidrag till miljöskadeförsäkringen.Föreskrifterna om anmälnings- och tillståndsplikt enligt ML har dock delvis ettannat syfte än att vara underlag för miljöskadeförsäkringen. Det bör därför förvissa verksamheter vara möjligt för regeringen att meddela föreskrifter omundantag frän skyldigheten att bidra till försäkringen. Flera remissinstanser med anknytning till kommunalverksamhet har redovisat en negativ attityd till en medverkan tillfinansiering av ersättningar till skadelidande. För egen del anser jag attkommuner som bedriver miljöfarlig verksamhet inte bör vara generellt befriadefrån skyldigheten att finansiera en miljöskadeförsäkring. Detsamma bör gällaannan miljöfarlig verksamhet i offentlig regi. Det bör enligt min mening ankomma på försäkringsgivaren,dvs, konsortiet för miljöskadeförsäkring, att debitera den som ärbetalningsskyldig till miljöskadeförsäkringen. Om en betalningsanmaning integer resultat, bör konsortiet rapportera förhållandet till den myndighet somnärmast svarar för tillsynen av den verksamhet som utövas av den som ärbetalningsskyldig, 1 enlighet med vad lagrådet har föreslagit börtillsynsmyndigheten kunna meddela vitesföreläggande mot den försumlige, sedanhan underlåtit att , 30dagar, efterkomma en anmaning om betalning. 7.4Återställning m. m. Prop. Imänga delar av finns det miljöer som skadats av sådan mänskligverksamhet som medfört en kontinuerlig och ofta djupgående inverkan påomgivningen. Skadorna på dessa miljöer behöver avhjälpas; miljöerna bör"återställas". En återställning av ett område behöver dock inteinnebära att området försätts i samma skick som det hade under tidigare, opåverkadeförhållanden. Begreppet"skada" används i en delvis annan betydelse när återställningsätgärderdiskuteras än när uttrycket förekommer i skadeständsrättsli-ga sammanhang, Idet senare fallet åsyftas en ekonomisk skada som ger upphov till ersättningskrav,medan uttrycket ofta i mera allmänna beskrivningar av miljöproblem helt enkeltfår beteckna en påverkan på miljön som inte är acceptabel men som intenödvändigtvis har givit upphov till en ekonomisk skada för någon enskild.Däremot kan ofta en sådan påverkan innebära en risk för ekonomisk skada. Inomramen för miljöskadefondutredningens arbete har statens naturvårdsverkgenomfört en kartläggning av de skadade miljöer i landet som bör bli föremålför återställningsåtgärder, sammanfattande bedömning av vilka åtgärder som är mest angelägna och avkostnaderna för att genomföra dessa framhåller naturvärdsverket att det ärnödvändigt att vidta åtgärder mot läckage av kvicksilver från fibersediment,läckage av PCB från sediment t, ex, utanför vissa cellulosaindustrier,tungmetalläckage från gruvavfall och läckage frän förorenad mark vidimpregneringsanläggningar samt att åtgärda vissa kommunala och andraavfallsupplag med utsläpp av motsvarande typer av ämnen. Underår 1987 upptäcktes och debatterades fynd av föroreningar som förorsakats genomtidigare bedriven iräimpregneringsverksamhet. På regeringens uppdrag harnaturvårdsverket gjort en kartläggning av var i landet sådan verksamhetförekommit. De instanser som fått miljöskadefondutredningens betänkande påremiss har också uppmanats att vidarebefordra vetskap om rester av sådanverksamhet. Genomuppdraget till har avfallssituationen vad gällerträimpregneringsanläggningar i karterats. Sammanställningen somnaturvårdsverket har gjort visar att sådan verksamhet bedrivs på 187platser i , Vid tre av dessa används enbart kreosot, vid 23 enbartoljeimpregneringsmedel, vid 151 arsenikimpregneringsmedel (CCA) och vidresterande 10 någon kombination av dessa impregneringsmedel. Därtillfanns 152 kända platser där impregneringsverksamhet tidigare bedrivits.Naturvårdsverket gör bedömningen att det kan finnas upp till ytterligare 50platser där sådan verksamhet bedrivits, men som ännu inte kommit med iinventeringen. För65 av de anläggningar som är i drift samt vid 66 av de kända nedlagda verksamheterna finns uppgift om förorening av mark och vatten. Vid de flesta av dessa platser har impregnering skett i huvudsak enbart med CCA-medel, De lämnade uppgifterna om förorening av mark och vatten torde dock inte alltid vara tillräckliga för att bedöma i vad män en 212 allvarlig föroreningverkligen föreligger, I många fall rör det sig om en Prop. 1987/88:85misstanke om att så är fallet och/eller ett behov av att undersökningarföretas, I tämligen få fall har länsstyrelserna kunnat bedöma om ettbehov av sanering föreligger eller inte. Länsstyrelsernabör enligt naturvärdsverkets uppfattning närmare granska nu tillgängligtmaterial och låta utröna i vilka fall som ställning kan tas till behov avsanering och i vilka fall ytteriigare undersökningar måste utföras. Naturvårdsverkethar också gjort en genomgång av i vilken utsträckning ytterligare inventeringarav industriella kvarlämningar av avfall bör genomföras. Verket har därvidfunnit att sädana inventeringar är befogade vad gäller fiberbankar vidskogsindustrin, sägverk/doppningsanläggningar, kloralkaliindustri som utnyttjatkvicksilvermetod, gasverk/gasverkstomter saml vissa platser där kemisk industribedrivits eller fortfarande bedrivs. avser alt organiseradessa genomgångar i samråd med länsstyrelserna, kommunerna och resp, bransch.Detta inventeringsarbete pågår delvis redan. Vadgäller det fortsatta arbetet med miljöskyddsåtgärder vid de olika platser därupplag av avfall och miljöfarliga kvarlämningar nu finns, är detta enligtnaturvärdsverket i första hand en fråga för resp, länsstyrelse, Etl första målbör vara att identifiera de platser där saneringsåtgärder eller olika miljöskyddsåtgärderbör sättas in. För detta fordras i mänga fall ytterligare undersökningar avsituationen pä resp. plats. Naturvårdsverketanser vidare att varje kommun inom ramen för sitt arbete med fysisksamhällsplanering och sill ansvar enligt PBL bör hälla reda pä var befintligaavfallsupplag och kvarlämningar finns inom kommunens område. Därmed kankommunen undvika svårigheter och miljöproblem i samband med framtidaexploatering och byggverksamhet, vattentäkter etc. Demiljöproblem som är förenade med avfallsupplag och industriella kvarlämningarbestår enligt i att olika ämnen som finns i deponin ellernedbrytningsprodukter - kan läcka ut i omgivningen med dagvatten ellergrundvatten. I de flesta fall är detta en långsam process. Naturvärdsverketbedömer därtör att behovet att vidta miljöskyddsåtgärder vid dessa gamlaupplag oftast inte har en akut karaktär. Däremot anser verket att det hastarmed inventeringsarbetet eftersom de personer som har kunskap om vad som händepå t, ex, nu lämnar sitt aktiva yrkesliv i ökandeutsträckning. Det är angeläget att försöka fånga upp så mycket av sådaninformation som möjligt medan den är fillgänglig. Naturvärdsverketframhåller alt i åtskilliga fall är det sannolikt inte längre möjligt attinom rimliga kostnadsramar genomföra effektiva miljöskyddsåtgärder vid äldreavfallsupplag etc. De miljövårdsvinster som i sådana fall står att hämta genompraktiskt möjliga åtgärder är ganska små även om mycket omfattande resurserskulle läggas ned. Gruvorsamt järn- och stålverk inom avrinningsområde har påverkat ochpåverkar älven genom stora utsläpp av metaller. Gruvorna och derasavfallsupplag utgör de sttirsta källorna till sådana metallutsläpp. Framförallt har utlakningen av 2;ink och kadmium från gruvupplagen medfört betydandepåverkan på miljön, eftersom dessa metaller genom sin lättrörlighet sprids överstora områden. Zink- och kadmiumhalterna i är högre än inågon annan svensk älvmynning. Inom Dalälvensvattenområde finns ocksä annan industriell verksamhet, t. ex, skogsindustrier,som medför negativ inverkan pä älven. Utsläpp frän kommunala reningsverk ochläckage av gödningsämnen och kemikalier som används i skogs- och jordbruketutgör likaså miljöproblem. Fosforhalterna i överskrider den naturliganivån med redan uppströms , Fosforhalten längre ner i älvenökar sedan ytterligare, främst pä grund av utsläpp frän pappersbruk. 7.4.2Vissa frågor angående ansvaret för återställningsåtgärder Mitt förslag: 5 §ML förtydligas så att det framgår att åtgärder för att avhjälpa en olägenhetkan åläggas även om den miljöfarliga verksamheten inte längre pågår. Miljöskyddsutredningensförslag: Utredningen har föreslagit att ML kompletteras med bestämmelser omdels att föreskrifter om återställnings-åtgärder skall meddelas itillständsbeslutet, dels att koncessionsnämnden, om ett mark- eller vattenmrådehar skadats till följd av en miljöfarlig verksamhet, på talan avnaturvårdsverket kan föreskriva att den som utövar eller har utövatverksamheten skall vidta eller bekosta, skäliga återställningsätgärder. Isistnämnda hänseende har utredningen föreslagit att bestämmelsen skall varatillämplig bara på skador som inträffar efter ikraftträdandet. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser är positiva fill eller tillstyrker förslaget attinföra uttryckliga bestämmelser i angående skyldigheten att vidtaåterställningsåtgärder. Flera remissinstanser anser dock att bestämmelserna börtillämpas ocksä på redan inträffade skador. Skälenför mitt förslag: Den grundsatsen mäste gälla att den som är ansvarig för enförorening i miljön också skall vidta de åtgärder som behövs för att avhjälpaolägenheten. Avuttalanden av bl. a. koncessionsnämnden, naturvärds verket, miljöskyddsutredningenoch miljöskadefondutredningen framgår att det i rättstillämpningen har rättoklarhet om vad som gäller i fråga om ansvaret för återställningsåtgärder.Enligt 5 § ML åligger det den som utövar eller ämnar utöva miljöfarligverksamhet att vidta de skyddsåtgärder, tåla den begränsning av verksamhetenoch iaktta de försiktighetsmått i övrigt som skäligen kan fordras för attförebygga eller avhjälpa olägenhet. Dessa bestämmelser innebär att den somutövar miljöfarlig verksamhet bl, a. är skyldig att vidtaåterställningsätgärder. Det är dock oklart vad som gäller Prop. 1987/88:85när en verksamhet upphör och det inte har funnits tillståndsvillkor avseendeåterställning för verksamheten. Tolkningenav ML har alltså vållat problem i praxis. En förklaring är att varken lageneller dess förarbeten innehåller någon särskild beskrivning av vad som skallgälla efter det att en miljöfarlig verksamhet har upphört, I propositionen (1969:28)om miljöskyddslag sägs det att de skyddsåtgärder som kan bli aktuella kan varaav de mest skiftande slag beroende på vilken form av störning det gäller.Föroreningar i vatten och luft kan sålunda förebyggas genom reningsåtgärder somhindrar att skadliga ämnen släpps ut, I den män farliga ämnen kan isoleras blirmöjligheterna att oskadliggöra dem gynnsammare. Den allmänt hållna bestämmelseni 5 § första stycket lämnar stort utrymme för en fri skälighetsbedömning.Bestämmelserna i andra och tredje styckena är avsedda att tjäna till ledningvid tillämpningen. Avsikten med försiktighetsregeln är att förebygga framtidaskador. Om en verksamhet, tillståndspliktig eller inte, har medfört en negativmiljöpåverkan, finns det inget i paragrafen som fritar den som bedriver verksamhetenfrån att i samband med att driften upphör vidta de åtgärder som är rimliga föratt minska framtida miljöskador. Det vore uppenbart orimligt om dennaskyldighet upphörde dagen efter eller efter det att verksamheten viden anläggning upphört. Vid en fastighetsöverlåtelse kan det ju, för att ta ettexempel, inträffa att gamla miljöförsyndelser kommer . Givetvis bör dennye ägaren ha möjlighet att fästa tillsynsmyndghe-ternas uppmärksamhet påsädana förhållanden och kräva rättelse även om det inte rör sig om fel enligtjordabalken. Mot bakgrund av vad jag nu har anfört anser jag att den osäkerhetsom råder i detta avseende ger anledning att överväga ettförtydligande i lagtexten. måste 5 § ML anses innebära att den som utövar enmiljöfarlig verksamhet - vare sig han fått tillstånd till verksamheten ellerinte - är pliktig att vid behov vidta skäliga återställningsätgärder.Skyldigheten torde enligt utredningen inte vara underkastad preskription ochden kvarstår därtor även efter verksamhetens upphörande. Vad utredningensålunda anfört har inte mött någon kritik från remissinstanserna. Miljöskyddsutredningenhar för sin del i betänkandet (SOU 1983:20) Bättre miljöskydd 11 föreslagit en ny 29b § i ML med innebörd att ett tillståndsbeslut enligt ML skulle förenas med erforderiiga föreskrifter om återställande av mark- och vattenområden som kunde komma att skadas av verksamheten. Vid en tillståndsprövning skall normalt också behovet av återställningsätgärder prövas, I fråga om vissa typer av miljöfarlig verksamhet, framför allt gruvdrift och avfallsdeponering, är det för närva rande vanligt att föreskrifter meddelas som innebär skyldighet för fill ståndshavaren att beakta äterställningsbehovet. Enligt miljö skyddsutredningen är det svårt att bedöma, om nuvarande praxis - inne bärande att återställningsätgärder föreskrivs endast i fråga om vissa typer av miljöfarlig verksamhet - är tillräcklig för att garantera att återställ ningsätgärder kommer till stånd i alla de fall där det blir behov av sådana åtgärder. Bl, a, med hänsyn till att tilståndsprövningen numera till stor del 215 sker vid länsstyrelserna och att risk därför finns för enmera ojämn praxis, Prop. 1987/88:85 anser miljöskyddsutredningen att det kanvara lämpligt att särskilt understryka tillståndsmyndigheternas skyldighet attvid prövningen beakta återställningsbehovet. Utredningen föreslår att MLkompletteras med en bestämmelse med innehåll att i tillståndsbeslutet skallmeddelas erforderiiga föreskrifter om återställning. Remissinstanserna är positiva till utredningens förslag.Kammarrätten i anser dock beträffande verksamhet som omfattas avtillständsbeslut att ett stadgande om återställningsåtgärder borde införas i18 §, För att understryka den betydelse som äterställningsfrågorna har och föratt förtydliga lagtexten utan att ändra lagens materiella innehåll borde manenligt kammarrätten införa följande kompletterande bestämmelse i 5 §: "Omett markområde eller ett vattenområde har skadats till följd av en miljöfarligverksamhet, skall den som utövar eller har utövat verksamheten vidta ellerbekosta åtgärder för områdets återställande efter vad som är skäligt. Medåterställande förstås åtgärder för att försätta ett skadat område i ett skicksom är godtagbart frän hälso- och miljöskyddssynpunkt," Härutöver bordeenligt kammarrätten, för att klargöra befogenheten att besluta om återställningenligt 5 §, tillägg eller förtydliganden därom göras i 23, 40 och 41 §§, För egen del anser jag inte att det finns behov av ensådan särskild regel som kammarrätten har föreslagit. Att behovet avåterställningsätgärder blir prövat i samband med att villkoren för enverksamhet fastställs är visserligen viktigt men jag anser inte att det finnsskäl att särskilt framhålla villkor avseende sådana åtgärder framför andravillkor som bör gälla för verksamheten. Det är snarare så att de villkor somuppställs för en verksamhet bör syfta till att minimera behovet avåterställningsätgärder. De olägenheter i miljön som orsakas av avfallsupplagoch liknande frän miljöfarlig verksamhet har ocksåaktualiserat äterställningsfrågorna och medfört att behovet av sådana åtgärderfått ökad uppmärksamhet vid villkorsprövningen. Det finns därför, enligt minmening, skäl att förutsätta att återställningsätgärder i fortsättningen kommeratt föreskrivas som tillståndsvillkor i de fall behovet av sädana åtgärder kanförutses även utan att någon särskild bestämmelse härom införs. Även om således skyldigheten att vidtaåterställningsätgärder redan gäller enligt 5 § ML i dess nuvarande lydelsesynes det i praktiken i vissa fall råda en viss osäkerhet om möjligheten attutkräva detta ansvar, när det gäller miljöpåverkan som redan har inträffat däfräga uppkommer hos en myndighet om att meddela föreskrifter om åtgärder. Dettagäller oavsett om den miljöfarliga verksamheten alltjämt pågår eller harupphört. När det gäller verksamhet som fortfarande pågår synes tveksamhetom vad som gäller framför allt ha uppkommit därför att det i praxis har ansetts att tillståndsprövningen skall begränsas till den fortsatta verksamheten. Yrkanden om skyldighet att vidta återställningsåtgärder har vanli gen framställts i samband med tillståndsprövningen, I allmänhet har det dä varit fräga om verksamhet som har bedrivits utan tillstånd och som har åstadkommit en miljöpåverkan som bör återställas. Det kan emellertid ocksä vara fråga om påverkan som skett i en verksamhet som har haft 216 tillstånd men där ett heU nytt fillstånd begärs, Irättstillämpningen har det Prop. 1987/88:85 då regelmässigt ansetts att det motsökandens bestridande inte är möjligt att i tillståndsbeslutet föreskriva attsökanden skall återställa vad som redan har påverkats. har isådana fall som motivering brukat ange att återställningsfrägan inte harsådant samband med den fortsatta verksamheten att återställning bör föreskrivassom ett tillståndsvillkor. Att på detta sätt avgränsa tillståndsprövningen är enligtmin mening lämpligt och jag finner inte skäl att föreslå nägra ändringar i dethänseendet. Även om tillståndsprövningen begränsas till den fortsattaverksamheten innebär det emellertid inte att föreskrifter om återställningsätgärderför miljöpåverkan som har skett före denna prövning inte kan meddelas mot en nytillståndshavare. Regeringen har vidare , som särskiltvillkor enligt 19 § ML för tillstånd till ny gruvbrytning i i ,föreskrivit skyldighet för den nye tillståndshavaren att åtgärda upplag avgruvavfall som härrörde frän tidigare gruvbrytning. Grunden för detta särskildavillkor var att recipienten inte skulle kunna tåla den nytillkommande verksamhetenom inte motsvarande reningsåtgärder vidtogs i de befintliga upplagen. Det böranmärkas att särskilda villkor enligt 19 § ML endast kan föreskrivas avregeringen. När det gäller verksamhet som har bedrivits utan tillståndkan frågan om återställningsätgärder prövas av koncessionsnämnden efter talanav naturvärdsverket enligt 41 § ML, Enligt 40 § kan också tillsynsmyndigheternameddela sådana föreskrifter. Att tillstånd till verksamheten senare meddelashindrar inte att myndigheterna ingriper mot verksamheten med stöd av 40 eller41 §, såvitt avser tid varunder verksamheten har bedrivits utan tillstånd. Inteheller är tillämpningen av 40 och 41 §§ begränsad till den fortsattaverksamheten. Det förhållandet att det är fräga om åtgärder för redan inträffadmiljöpåverkan hindrar således inte att förelägganden eller föreskriftermeddelas med stöd av dessa paragrafer. Harmiljöpåverkan skett i en verksamhet under tid då denna har bedri vits med tillstånd enligt ML blir möjligheten att utkräva återställningsät gärder beroende pä vad som har föreskrivits i tillståndsbeslutet och möjlig heterna till omprövning av villkoren i det beslutet. Jag redogör i avsnitt 10,5 för gällande regler om villkor i tillståndsbeslut m,m, och lägger där fram förslag till ändringar i dessa regler. Genom de föreslagna ändringarna ökas möjligheterna till omprövning av tillståndsvillkor. Eftersom till ståndsprövningen avser den framtida verksamheten, skulle det kunna ifrå gasättas om inte detsamma skulle gälla vid omprövning av villkor. Vad som händer i tiden mellan en tillståndsprövning och en omprövning skulle dä inte vara åtkomligt för nya villkor. Något stöd för en sådan tolkning finns dock inte enligt min mening och inte heller i praxis har koncessions nämnden intagit den ståndpunkten. Så har nämnden vad gäller det kända fallet med BT-Kemi tillämpat 25 § ML och meddelat föreläggande om åtgärder för att avhjälpa skador som har uppkommit efter tillståndsbeslutet men före omprövningstillfället. Enligt min mening lämnar omprövnings reglerna ocksä tillräckligt utrymme för att myndigheterna skall kunna 217 meddela föreskrifter omåterställningsätgärder när sä behövs. När föreskrifter omåterställningsätgärder saknas eller är otillräckliga, torde situationen somregel vara den att verksamheten har orsakat någon olägenhet som inte förutsågsvid fillståndsprövningen, I annat fall, dvs, om behovet kunde förutses, börenligt de regler som gäller vid tillståndsprövningen åtgärder vara föreskrivnaredan i tillståndsbeslutet. Sammanfattningvis innebärdet sagda att jag anser att bestämmelserna i är tillräckliga för att få tillstånd nödvändiga återställningsätgärder såväl om verksamheten bedrivs med somom den bedrivs utan tillstånd, I vart fall gäller detta om kravet pä åtgärderriktas mot någon som alltjämt utövar verksamheten. Om den ifrågavarandemiljöfarliga verksamheten inte längre bedrivs eller om återställningsanspråketav annan anledning riktas mot någon som inte längre bedriver verksamheten,anser miljöskyddsutredningen att det får anses oklart i vad mån 24,25 och 41 §§i den lydelse paragraferna då hade var tillämpliga. Jag har i denna frågaföljande uppfattning. Enligt 5 § ML åligger det den som utövar eller ämnarutöva miljöfarlig verksamhet bl, a, att vidta skäliga återställningsåtgärder. Dennaskyldighet kan enligt min mening inte anses upphöra därför att verksamheteninte längre utövas utan kvarstår till dess att den har fullgjorts. Jag anserdock, med hänsyn till den oklarhet som ansetts råda i rättspraxis, att lagenbör förtydligas på denna punkt. Vad gäller icketillståndsprövad verksamhet finns det inte i ordalydelsen i 40 eller 41 § någotsom utsäger att förelägganden enligt dessa paragrafer inte skulle kunna meddelaäven mot den som inte längre utövar den miljöfarliga verksamheten. Inte helleri praxis finns det något avgörande med den innebörden. Har skyldigheten attvidta återställningsätgärder enligt 5 § inte fullgjorts, bör därför behövligaföreskrifter kunna meddelas med stöd av 40 eller 41 § även mot den som harslutat med verksamheten. Av samma skäl anser jag att det inte heller finnsnågot hinder mot att, i fråga om tillståndsprövad verksamhet, tillämpa 24 §efter de ändringar av paragrafen som jag föreslår i avsnitt 10,5, Pågår ingenverksamhet längre, kan den nya motsvarigheten till 25 §, som av redaktionellaskäl bör utgöra ett nytt andra stycke i 24 §, tillämpas. Med den ordning som jag nuhar föreslagit görs det klart att all miljöfariig verksamhet som har pågätt ochupphört sedan ML trädde i kraft ocksä är förenad med äterställningsskyldighet. 7.4.3Återställning när ansvar inte kan utkrävas enligt ML Mittställningstagande: För återställningsåtgärder som inte kan genomföras medtillämpning av ML bör i vissa fall få besluta om ianspråktagandeav allmänna medel. förslag: Den av utredningen föreslagna miljöskadefondens andrahuvuduppgift blir att bekosta åtgärder för åter- ställning och sanering avmiljön. Beslut om utbetalning frän fonden för Prop. 1987/88:85återställning meddelas av regeringen efter framställning från . Remissinstanserna:Av remissyttrandena framgår att det finns behov av resurser föråterställningsåtgärder. Flera remissinstanser betonar dock vikten av att sådanaåtgärder föregås av noggranna utredningar, bl, a, för att undvika att vissamiljöskador förvärtas. Skälenför mitt ställningstagande: Som framgår av min redogörelse gällerprincipen att den som bedriver en miljöfarlig verksamhet är skyldig att bl, a,betala ersättning till skadelidande och att vidta återställningsätgärder.