prop · GB03104 · 1987-12-31 00:00:00 — Här finner jag skäl att anmärka att detta även måste omfattauppförandet av en ny kyrkobyggnad på en äldre kyrkogård eller annan befintligbegravningsplats, även om nya kyrkobyggnader med annan placering enligt minaförslag i princip inte skall kräva stafiigt tillstånd. Jag hartidigare uttalat att koncentrationen av den statliga tillsynen över denkyrkliga byggnadsmiljön fill kulturminnesvårdens intresseområde förutsätterett urval av de objekt som skall omfattas av tillsynsansvaret. Så är falletockså med begravningsplatserna. Huvudsakligen av likformighetsskäl har jagstannat för samma urvalsmetod som i fråga om kyrkobyggnader och kyrkotomter.Jag föreslår därför att en statlig tillsyn skall gälla dels generelltbegravningsplatser anlagda , dels vissa begravningsplatser som hartillkommit . Urvalet skall göras av RAÄ och grundas på ämbetetsbedömning om anläggningen har ett betydande kulturhistoriskt värde. RAÄ:sbeslut om att lägga nyare begravningsplatser under tillsyn skall kunnaöverklagas till regeringen. 3.5.9 Hur tillsynen över begravningsplatser skall utövas Mittförslag: skall pröva frågor om tillstånd till sådana åtgärder påbegravningsplatser som kräver särskilt tillstånd från kulturminnessynpunkt.Länsstyrelsen skall vid behov höra . beslut fåröverklagas till kammarrätten. Utredningens förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller lämnar det utan erinran. Skälen förmitt förslag: gör både den allmänna och denkulturminnesvårdande prövningen. Eftersom har den kompetens ochde resurser som behövs för detta, föreslår jag att den även i fortsättningen gör denkulturminnesvårdande prövningen av de åtgärder på begravningsplatser som kräverstatligt godkännande. Liksom beträffande kyrkobyggnaderna och de kyrkligainventarierna är det enligt min mening värdefullt att de kyrkliga aspekterna påbegravningsplatsens utformning och konstnärliga utsmyckning m.m. får bevakas avdomkapitlet som har ett särskilt ansvar för bl. a. frågor som rör kyrkans lära.Detta gäller alldeles särskilt då det är fråga om begravningsplats som ligger ianslutning till en kyrkobyggnad. Då det emellertid finns ärenden där sådanaaspekter inte är aktuella, föreslår jag att får avgöra när det ärpåkallat att höra . beslut bör få överklagas tillkammarrätten. RAÄ har det övergripandeansvaret för landets kulturminnesvård. Ämbetet föreslås besluta om kyrkobyggnaderoch kyrkliga inventarier men inte om begravningsplatser. Ämbetets möjligheteratt hävda sitt övergripande ansvar bör därför när det gällerbegravningsplatserna säkerställas genom en rätt att överklaga länsstyrelsensbeslut fill kammarrätten. 3.6 Bestämmelser om skydd mot utförsel av vissa äldrekulturföremål Mitt förslag:Bestämmelserna i lagen (1985:1104) om skydd mot utförsel av vissa äldrekulturföremål (utförsellagen) bör efter vissa redaktionella ändringar föras insom ett särskilt kapitel i kulturminneslagen. En ny bestämmelse om attavgifter får tas ut i ärenden om utförsel bör dock införas. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer med mitt förslag med den skillnaden att arbetsgruppeninte berört frågan om avgiftsbeläggning av tillståndsprövningen. Remissinstanserna: Har iprincip godtagit arbetsgruppens förslag. Några remissinstanser har dock ansettatt bestämmelserna om utförsel skall omfatta även fornfynd. Skälen för mitt förslag:Bestämmelserna i utförsellagen får anses ha stor betydelse för det samladekulturminnesskyddet och bör ingå som ett särskilt kapitel i kulturminneslagen.Utförsellagen innehåller sålunda bestämmelser om i vilka fall kulturföremålinte får föras ut ur riket utan tillstånd. Vidare innehåller den regler förhandläggning av tillståndsärenden och om överklagande och ansvar. Lagen träddei kraft den . Det finns inte anledning att nu justera ellerkomplettera reglerna mer än i ett enda avseende. RAÄ har föreslagit atttillståndsmyndigheternas prövning avgiftsbeläggs. Tillståndsprövningen härförNordiska museet medfört allvarliga problem pä grund av den stora och ständigtökande mängden ansökningar. Jag anser ämbetets förslag väl motiverat ochförordar att det genomförs. Det bör ankomma på regeringen eller den myndighetsom regeringen bestämmer att besluta om närmare föreskrifter. Avgifterna skallgivetvis avpassas till de kostnader som respektive institution har i ärendet. 3.7 Följdändringar i annan lagstiftning m.m. Prop. Dennya lagen föranleder fömtom de ändringar som jag har berört ävenändringar av redakfionell art i viss lagstiftning. Jag avser här lagen(1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål,lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd, lagen (1984:983) omensamrätt till bärgning, väglagen (1971:948), fastighetstaxe-ringslagen(1979:1152) samt (1987:10). Såvittgäller sjöfyndslagen föreslår jag dessutom, i samråd med chefen för ,att möjligheten att överklaga till regeringen i ärenden som redan har prövatsav som andra instans tas bort. Jaghar vidare föreslagit att bestämmelser om kyrkliga kulturminnen samlas i fjärdekapiUet i lagen om kulturminnen m. m. Genom förslaget ersätts i motsvarandedelar nuvarande föreskrifter om kyrkliga byggnader, begravningsplatser ochkyrkliga inventarier i kungörelsen (1920:744) med föreskrifter rörande detoffentliga byggnadsväsendet och förordningen (1942:929) om vården av vissakyrkliga inventarier. Föreskrifterna i Qärde kapitlet kommer därvid inte attröra karaktären eller förvaltningen av den kyrkliga egendomen utan innebär enbegränsning av statens nuvarande uppsikt till att endast avse allmännaintressen av att de kulturhistoriska värdena i egendomen skyddas.Föreskrifterna är därför inte av sådan grundläggande natur att de enligt punkt9 övergångsbestämmelserna fill regeringsformen kräver kyrkomötets yttrande. Förkyrkobyggnaderna och deras inventarier finns grundläggande regler i 1686 årskyrkolag. Enligt 27 kap. I § kyrkolagen skall bl. a. regeringen underrättas dånågon ämnar bygga en kyrka eller ett kapell. I lagen (1968:738) med vissabestämmelser om godkännande av kyrkobyggnad föreskrivs emellertid att - utanhinder av 27 kap. 1 § kyrkolagen - ett förslag till uppförande av församlingskyrkobyggnad får godkännas av den myndighet som regeringen bestämmer. I frågaom vården av de kyrkliga inventarierna finns bestämmelser i 26 kap. I, 6 och 8§§. Dessa regler innehåller bl. a. ett avyttringsförbud. slutbetänkande (SOU 1987:4 och 5) föreslås 1686års kyrkolag bli ersatt med en ny kyrkolag. Förslaget har remissbehandlats ochövervägs inom . De ändringar som föreslås i 4kap. lagen om kulturminnen m. m. avses dock träda i kraft innan en eventuell nykyrkolag kan ersätta de aktuella bestämmelserna i~26 och 27 kap. 1686 årskyrkolag. Jag har emellertid från chefen för inhämtat att haninom kort avser att lägga fram förslag till en kyrkomötesskrivelse om att 26kap. 6 och 8 §§ samt 27 kap. I § kyrkolag och lag upphävs.Riksdagen skulle efter kyrkomötets yttrande kunna ta ställning till ett sådantförslag . Tidpunkten för ikraftträdandet avden nya lagen om kulturminnen m.m. och upphävandet av föreskrifterna i bl.a.kyrkolagen kan således sammanfalla. 4Upprättade lagförslag Prop. I enlighet med det anförda har inom utbildningsdepartementetupprättats förslag till 1. lag omkulturminnen m. m., 2. lag om ändringi lagen (1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att prövavissa mål, 3. lag om ändringi lagen (1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd, 4. lag om ändringi lagen (1984:983) om ensamrätt till bärgning, 5. lag om ändringi väglagen (1971:948), 6. lag om ändringi fastighetstaxeringslagen (1979:1152), 7. lag om ändringi (1987:10), 8. lag om ändringi lagen (1963:537) om gravrätt m. m. Lagförslagen under 2.-4. har upprättats i samråd medchefen för , förslaget under 5. i samråd med chefen förkommunikationsdepartementet, förslaget under 6. i samråd med chefen förfinansdepartementet, förslaget under 7. i samråd med chefen för bostadsdepartementetoch förslagen under 1. och 8. i samråd med chefen för . Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 3. 5.1 Förslag till lag om kulturminnen m. m. Det är en nationell angelägenhet att skydda och vårda vårkulturmiljö. Ansvaret för detta delas av alla. Såväl enskilda sommyndigheter skall visa hänsyn och aktsamhet mot kulturmiljön. Den som planerareller utför ett arbete skall se till att skador på kulturmiljön såvitt möjligtundviks eller begränsas. I denna inledande paragraf fastläggs vissa grunderbeträffande skyddet och vården av det materiella kulturarv som ligger i den avmänniskan skapade miljön. Bestämmelserna är sålunda begränsade till detmateriella kulturarvet och avser inte det immateriella kulturarv som liggerexempelvis i traditioner, sedvänjor och vad som brukar betecknas som andligodling. Bestämmelserna har emellertid större räckvidd än övriga bestämmelser ilagen, vilka senare är begränsade fill de delar av det materiella kulturarvetsom kvalificerar sig som fornminnen, byggnadsminnen, kyrkliga kulturminneneller sådana äldre kulturföremål som särbehandlas när det gäller utförsel frånriket. De allmänna bestämmelserna i denna inledande paragraf gäller sålundadet materiella kulturarvet i stort och inte bara de särskilt skyddadekategorierna. Detta har betydelse särskilt när det gäller före- ' Observera att detta är specialmotiveringen till denlagtext som remitterades till lagrådet. Vissa bestämmelser har därefter ändrats. Vilka det är framgår avföredra gande statsrådets ställningstagande till lagrådets yttrande (s. 114 ff). skrifterna i andra stycket om ansvaret för vården av detkulturarv som Prop. 1987/88:104 är i fråga. Efter förklaringen i första stycket att skydd och vård avdet materiella kulturarvet är en nationell angelägenhet följer i andra stycketden principiellt viktiga bestämmelsen att ansvaret för att detta skydd ochdenna vård kommer till stånd delas av alla. Det förhållandet att vården av detmateriella kulturarvet är en nationell angelägenhet innebär sålunda inte attansvaret ligger enbart på den statliga förvaltningen. Ansvaret ligger också påenskilda och på kommunala myndigheter. Såsom framhållits i den allmännamotiveringen är särskilt kommunernas ansvar väsentligt. Kommunernas roll iplaneringen av den fysiska miljön ger dem en sällsynt stor möjlighet att vårdasig om sådana kulturvärden som, utan att kvalificera sig till det särskildaskydd som kan komma i fråga enligt 2 och 3 kap. denna lag, ändå har sitt värde. I denna lag finns bestämmelser om fornminnen,byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen samt om utförsel av kulturföremål urlandet. har tillsyn över kulturminnesvården i vaijelän. och statens historiska museer, idenna lag i fortsättningen kallat riksanfikvarieämbetet, har överinseende överkulturminnesvården i landet. får överklaga beslut avdomstol och av annan myndighet enligt denna lag. 1 paragrafen anges att lagen innehållerbestämmelser om vissa angivna typer av kulturminnen utöver stadgandet om allmän hänsyn enligt I §. Vidare anges vilka statliga myndigheter som har det omedelbara ansvaret för kulturminnesvården. Inom varje län har detta ansvar. Den sammanhållande rollen för landet ges (). Ämbetet har inte gjorts till överinstans över länsstyrelserna utan har i stället, som medel för att kunna utöva sin tillsyn, fått generell rätt att överklaga beslut som domstol eller annan myndighet fattar enligt denna lag. Vad som föreskrivs i denna lag om ägare av fastighet ellerbyggnad skall, då fastigheten eller byggnaden innehas som fideikommiss ellermed ständig besittningsrätt, gälla innehavaren. Bestämmelserna motiveras av att många fastigheter ochbyggnader som berörs av lagen innehas med fideikommiss. Med ständigbesittningsrätt avses vissa äldre nyttjanderätter. Fasta fomlämningar är skyddade enligt denna lag. Fasta fomlämningar är följande lämningar efter människorsverksamhet under forna fider, som har tillkommit genom äldre tiders bruk ochsom är varaktigt övergivna 1. gravar, gravbyggnader ochgravfält samt kyrkogårdar och andra be- Prop. 1987/88:104 gravningsplatser, 2. resta stenar samt stenar ochbergytor med inskrifter, symboler, märken och bilder samt andra ristningareller målningar, 3. kors och minnesvårdar, 4. samlingsplatser förrättskipning, kult, handel och andra allmänna ändamål, 5. lämningar av bostäder,boplatser och arbetsplatser samt kulturlager som uppkommit vid bruket av sådanabostäder eller platser, liksom lämningar efter arbetsliv och näringsfång, 6. ruiner av , slott,kloster, kyrkobyggnader och försvarsanläggningar samt av andra märkligabyggnader och byggnadsverk, 7. färdvägar och broar,hamnanläggningar, vårdkasar, vägmärken, sjömärken och likartade anläggningarför samfärdsel samt gränsmärken och labyrinter, 8. skeppsvrak, om minst etthundraår kan antas ha gått sedan skeppet blev vrak. Fastafomlämningar är också naturbildningar till vilka ålderdomliga bruk, sägnereller märkliga historiska minnen är knutna liksom lämningar efter äldre folkligkult. Enligtförsta stycket gäller att alla fasta fomlämningar har ett generellt skydddirekt på grund av lagen och utan särskilt myndighetsbeslut. Iandra stycket ges först en allmän definition av vad som menas med en fastfornlämning. Den konkretiseras sedan genom en uppräkning av olika typer avfasta fomlämningar. Uppräkningen motsvarar i princip den uppräkning som finnsi 2 § FML. Termen"lämning" används i kapitlet som ett sammanfattande begrepp för deolika anläggningar, platser och spår, ovan och under jord som kan vara fastafomlämningar. Lämningenskall ha tillkommit genom äldre tiders bruk vilket, i enlighet med gällandetillämpningspraxis, begränsar fornlämningsbegreppets tillämpning tillanläggningar av ålderdomlig art. Enligtandra stycket 2 p är resta stenar fasta fomlämningar. Resta stenar utgör i deflesta fall gravar (jfr p. I)vilket dock inte kan antas varaallmänt känt. Vidare stadgas att stenar och bergytor med inskrifter, symboler,märken och bilder samt andra ristningar och målningar är fasta fomlämningar.Uppräkningen innefattar t. ex. sliprännor och älvkvarnar som är nämnda i FML. Enligtandra stycket 5 p ax lämningar efter bostäder, boplatser och arbetsplatserfasta fomlämningar. I boplatsbegreppet ingår också sådana lämningar somavfallshögar, härdar, m.fl. typer av anläggningar eller lämningar som markerarboplatsen. Begreppet "arbetsplats" har emellertid även en annaninnebörd än den som enbart sammanhänger med platser för bebyggelser. Det kanockså syfta på lämningar efter arbetsliv och näringsfång i en vidare mening, t.ex. lämningar efter äldre tiders odling -fossila åkerytor, hägnader - ellerefter andra näringar, t. ex. fångstgropar. Termen "kulturlager" harhär samma mening som i allmänt språkbruk nämligen rester efter bebyggelse ochboplatser som lagrats på varandra, I andra stycket 7p har ettmärklighetsrekvisit enligt FML ersatts med ett Prop. 1987/88:104övergivenhetsrekvisit. Utgångspunkten för när en färdväg eller en bro skallanses vara övergiven enligt kulturminneslagen bör vara att den inte aktivt underhållsför samfärdseln.Däremot kan det vara fråga om fornlämning om vägen underhållsmed det specifika syftet att just bevara kulturvärden och vägen alltså är rentmuseal. Övergivenhetsrekvisitet för de övriga lämningarna innebär att lämningeni fråga inte längre fyller någon primär funktion för nufidens samfärdsel. Ocksålabyrinter har tagits upp under denna punkt. Labyrinterna är en typ avanläggningar med växlande eller oviss funktion som länge - dock utan omnämnandei FML - betraktats som fasta fomlämningar. Föreskrifteni andra stycket 8 p innebär att skeppsvrak som tidigare omfattats av särskildabestämmelser i jämställs med fasta fomlämningar i övrigt. Tillde objekt som anges i tredje stycket kan knytas den kommentaren att lämningenefter äldre folklig kult kan vara s. k. offerkast liksom samiska offerplatser. fast fornlämning hör ett så stort område på marken eller på sjöbotten sombehövs för att bevara fornlämningen och ge den ett tillräckligt utrymme medhänsyn till dess art och betydelse. Detta område benämns fornlämningsområde. Frågaom fastställelse av gränserna för ett fornlämningsområde prövas avlänsstyrelsen. Dåett ärende om fastställelse av gränser tas upp av någon annan än ägaren avområdet, skall denne underrättas om ärendet och ges Ullfälle att yttra sig isaken. Underrättelsen skall ske genom delgivning. Iparagrafen införs ett nytt begrepp - fornlämningsområde. Ett fornlämningsområdeär det markområde eller område på sjöbotten som hör till den fastafornlämningen men som inte utgör själva anläggningen/minnesmärket. Beträffandehur stort område som hör till en fast fornlämning anges i lagen enbart attområdet skall vara så stort som behövs för att bevara fornlämningen och beredaden ett tillräckligt utrymme med hänsyn till dess art och betydelse. Närmareriktlinjer för hur fornlämningsområden bör dimensioneras har ansetts lämpligenkunna utfärdas av RAÄ. Ilagens föreskrift om fornlämningsområdets storlek ligger inte enbart attområdet skall dimensioneras efter vad som behövs för fornlämningens omedelbaraskydd. När det talas om tillräckligt utrymme ligger däri också ett krav på attfornlämningen skall bevaras i en lämplig miljö. Denna senare aspekt påfornlämningsområdets storiek får dock i praktiken föga betydelse när det gällerskeppsvrak. Kring sådana torde fornlämningsom-rådet få bestämmas enbart medhänsyn till att få ett så stort område på botten som behövs för vrakets ochövriga fillhörande föremåls skydd. Omfattningenav ett fornlämningsområde bestäms av . Åt gärden kallas gränsbestämning. Den skall givetvis inte förväxlas med gränsbestämning enligt fastighetsbildningslagen. åtgärd att _. bestämmagränserna för ett fornlämningsområde har givetvis inte någon fastighetsbildandeverkan. Om förfarandet i ärendenom gränsbestämning enligt denna paragraf Prop. 1987/88:104 föreskrivs attägaren till marken skall underrättas, om ärendet tas upp annat än på hansbegäran. Han skall vidare beredas tillfälle att yttra sig. Underrättelsen skallske genom delgivning vilket innebär att bestämmelserna i delgivningslagen(1970:428) skall tillämpas. Fornfynd är föremål somsaknar ägare när de hittas och som 1. påträffas i eller vid en fastfornlämning och har samband med denna eller 2. påträffas under andraomständigheter och kan antas vara gamla. Iparagrafen anges vad som är fornfynd. En sådan direkt definition saknas i FML.Såsom påpekats i den allmänna motiveringen sammanhänger uppdelningen i de tvåkategorierna av fornfynd med reglerna om rätten till fynden. För bådakategorierna gäller dock gemensamt att föremålet vid upphittandet skall saknaägare. Detta rekvisit torde ha störst praktisk betydelse när det gällerkategorin som avses under p.2. Sådant fornfynd som avsesi 3 § 1 tillfaller staten. Sådantfornfynd som avses i 3 § 2 fillfaller upphittaren. Han är dock skyldig atterbjuda staten att få lösa in det mot betalning (hembud) 1. om fornfyndet innehållerföremål som helt eller delvis består av guld, silver, koppar, brons eller annanlegering med koppar eller 2. om fornfyndet består av tvåeller flera föremål, som kan antas ha blivit nedlagda tillsammans. Paragrafeninnehåller bestämmelser om rätten till fornfynd. Huvudregeln är, såsom i FML,att föremål som har direkt anknytning till en fast fornlämning ochdirekt på gmnd av lagen fillfaller staten, medan övriga föremål tillfallerupphittaren. Liksom tidigare är den enskilde upphittarens rätt dock begränsadgenom den plikt som föreskrivs att i vissa fall hembjuda föremålen till statenför inlösen. I förhållande till FML har hembudsskyldigheten utökats. Avskäl som har angivits i den allmänna motiveringen har sålunda hembudsskyldighettillkommit i fråga om föremål som är av brons eller annan legering med koppar.Vidare har hembudsskyldighet införts när det gäller s. k. depåfynd. Meddepåfynd avses fynd som består av två eller flera föremål som har blivit nedlagda tillsammans. Ofta är det fråga om föremål som har nedlagts som värdedeposition eller offer, men inte nödvändigtvis enbart sådana. Ett gott exempel på ett depåfynd är sålunda också den verktygsutmstning från vikingatid som gjordes i Mästermyr på vid jordbruksarbe te. Det kan också röra sig om föremål som anträffas nedgrävda under en byggnad, oavsett om byggnaden används eller inte. Däremot torde mera sällan sådant som anträffas i begagnade utrymmen i byggnader kunna betraktas som depåfynd, om än föremålen varit bortglömda. Det finns i detta sammanhang anledning att erinra om kravet i 3 § att ett föremål för 74 attkunna anses som fornfynd skall sakna ägare vid upphittandet. krav gör att exempelvis brevsamlingar som återfinns på enherrgårdsvind Prop. 1987/88:104 endast sällan torde kunna betraktas somfornfynd även om de är gamla. En annan sak är att de kan haett stort kulturhistoriskt värde i sig. Den som påträffar ett fornfynd, som skall tillfalla ellerhembjudas staten, skall göra anmälan om fornfyndet hosriksantikvarieämbetet, länsstyrelse, länsmuseum eller polismyndighet. Fornfyndsom hör fill skeppsvrak kan anmälas även till . Upphittaren är skyldig att på begäran lämna ut fornfyndetmot kvitto samt uppge var, när och hur fornfyndet påträffades. Bestämmelserna i denna paragraf om skyldighet att anmälafornfynd motsvarar i sak de som gällt enligt FML. Dock har det tilläggetgjorts att fornfynd som hör till skeppsvrak kan anmälas också tillkustbevakningen. Skydd, vård och undersökning av fornlämning och plats därfornfynd påträffats 6§ Det är förbjudet att utan tillstånd enligt detta kapitelrubba, ta bort, gräva ut, täcka över eller genom bebyggelse, plantering ellerpå annat sätt förändra eller skada en fast fornlämning. 1 denna paragraf anges det grundläggande skydd som alltid gällerför en fornlämning direkt på grund av lagen. Den har i sak samma innehåll somden motsvarande föreskriften i FML (I § andra stycket), men lydelsen harjusterats något i förtydligande syfte. Ett prakfiskt viktigt exempel på enåtgärd, som kan innefatta att fornlämning rubbas eller skadas, är plöjning. och får vidta deåtgärder som behövs för att skydda och vårda en fast fornlämning. Åtgärdernafår avse exempelvis flyttning, iordningställande och inhägnad av fornlämningensamt röjning. Åtgärden får avse även en fornlämning som infogats i ett byggnadsverk. får uppdra åt annan att vidta åtgärder somavses i första stycket under de villkor som bestämmer. Åtgärd sominnebär att fornlämningen rubbas eller förändras får dock inte vidtas utan attlänsstyrelsens uppdrag uttryckligen gäller en sådan åtgärd. Innan någon åtgärd vidtas skall den som äger eller harsärskild rätt fill marken eller byggnadsverket underrättas. Detsamma skallgälla i fråga om vattenområde. Om åtgärderna medför kostnader eller skada för ägareneller någon annan har han rätt till skälig ersättning av allmänna medel. och får utan hinder av6 § undersöka en fast fornlämning, bärga ett skeppsvrak som är en fastfornlämning samt undersöka en plats där fornfynd påträffats. får lämna tillstånd till annan att företa ensådan undersökning eller bärgning under de villkor som länsstyrelsenbestämmer. Vid undersökningen ellerbärgningen gäller bestämmelserna om under- Prop. 1987/88:104 rättelse ochersättning enligt 7 § tredje och fjärde styckena. Bärgasett skeppsvrak som är en fast fornlämning skall det tillfalla staten, om detsaknar ägare. Länsstyrelsenfår meddela särskilda ordningsföreskrifter till skydd för en fast fornlämning. Föreskrifternafår även meddelas för område som enligt 2 § inte hör till fornlämningen underförutsättning att pågående användning av marken härigenom inte försvårasavsevärt. Länsstyrelsenfår fridlysa en plats där fornfynd påträffats, om det kan ske utan att någonväsentlig olägenhet uppstår. Fridlysning får ske till dess platsen harundersökts enligt 8 §. Föreskriftereller fridlysning får förenas med vite. Ettbeslut om föreskrifter eller vite skall kungöras på lämpligt sätt. Dessatre paragrafer innehåller bestämmelser om de befogenheter med fomlämningar somfillkommer RAÄ och länsstyrelserna.