prop · GB03130 · 1987-12-31 00:00:00 — Och liksom nu när del sker placering i sluten riksanslallskall naturiigtvis placeringen företrädesvis ske i en sådan anstalt elleranstaltsavdelning som är särskilt lämpad alt tillgodose kraven på hög säkerhet. När det så gäller frågan om vistelse utom anstalt innebärnuvarande ordning, som jag tidigare berört (avsnitt 3.1), att intagna som hänförs under 7 § tredje stycket KvaL har mera begränsade möjligheter än andra intagna alt under verkställighelsliden vistas utom anstalt. a. gäller atl sådana intagna, om de är placerade i sluten riksanslall, får beviljas korttidspermis sion bara i form av särskild permission och bara om det finns synnerliga skäl fill del. Enligt min mening bör äveni fortsättningen med hänsyn till främst Prop. 1987/88:130 kravet päsamhällsskydd möjligheterna för intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL atlvistas utom anstalt vara mera begränsade än för övriga intagna. De nuvarandebestämmelserna i i detta hänseende är enligl min mening i allt väsentligtlämpligt utformade. Jag vill här peka på att mitt förslag i det föregående atlen intagen av del aktuella slaget alllid skall placeras på sluten riksanstaltmedför att denne, i motsats till vad som gäller, inte i någon situation fårmedges frigång, 14 §-aktiviieler, regelbunden permission eller 34 §-placering(jfr II § andra stycket, 14 § tredje stycket, 32 § tredjestycket resp. 34 § andra stycket KvaL). Däremot får den intagne liksom nubeviljas särskild permission, om del finns synnerliga skäl till det, t. ex. vidbegravning av en anhörig. Enligtden nuvarande bestämmelsen i 32 § fjärde stycket KvaL skall en inlagen somhänförs under 7 § tredje stycket KvaL och som har placerats på sluten riksanslallsom huvudregel vara ställd under bevakning vid särskild permission. Undantagfår ske, om det krävs för en ändamålsenlig förberedelse av föreståendeplacering i öppen anstalt eller annars påkallas av synnerliga skäl. Avden gjorda kartläggningen (promemorian s. 72 och 116) framgår alt det harförekommit alt intagna som hänförts under 7 § tredje stycket KvaL sluppitbevakning när de haft s. k. luflhålspermission. Liksom utredningsmannen anscrjagemellertid alt en intagen, så länge han anses höra till den grupp intagna somskall särbehandlas, inte bör få vistas utanför anstalten ulan bevakning. Somföreslås i promemorian bör därför undantaget i 32 § fjärde stycket KvaL frånhuvudregeln om bevakning vid särskild permission för en sådan intagen avskaffas.Under remissbehandlingen har för övrigt uppgetl atl enliglstyrelsens nuvarande praxis intagna som hänförs under 7 § tredje stycket KvaLinte beviljas annat än bevakade permissioner. Jagvill i detta sammanhang peka på alt frigivningspermission enligt 33 § KvaL iprincip inte är utesluten för de intagna som avses i 7 § tredje stycket KvaL.Prövningen av sådana permissionsfrågor görs som huvudregel avkriminalvårdsnämnden (se 54 och 55 §§ KvaL) och avser intagna som enligt 26kap. 7 § skall friges först sedan tvä tredjedelar av strafftidenhar avtjänats. Jag får anledning alt återkomma till insfitutet frigivningspermissioni samband med de överväganden angående villkorlig frigivning som jag haraviserat i det föregående. Ifråga om intagna som har dömts fill längre fängelsestraff men som inte hör lillde nu aktuella kategorierna ger kartläggningen i promemorian enligt minuppfattning inte anledning all överväga några ändringar i regleringen i KvaL ifråga om placering i och vistelse utom anstalt. Jagvill slutligen något beröra frågan om tillämp- ningsföreskrifler i fråga om vistelse utom anstalt. Utredningsmannen har här på grundval av sin kartläggning pekat på vissa brister i denna reglering eller dess tillämpning. Han menar bl. (promemorian s. 145) all del förekommer att särskild permission, dvs. korttidspermission som enligt 32 § andra stycket KvaL får medges av annan särskild anledning än atl underlätta anpassningen i samhället, har beviljats av skäl som inte har slöd 19 i fillämpningsföreskriflerna om sådan permission (112 § KVVFS1986:4). 1987/88:130 Delta gäller luflhålspermission som beviljas avmentalhygieniska skäl, antingen för atl förhindra atl en intagen får psykiskaproblem av en längre lids inspärrning eller för att lindra redan uppkomnasådana problem av en lång tids inspärrning. Vidare gäller det s. k.träningspermission som syftar lill alt ge den intagne träning att vistas ifrihet utan att återfalla i kriminalitet eller missbruk. Enligl min uppfattning bör del vara möjligt atl med slödav föreskriften i 32 § andra stycket KvaL ge intagna av olika kategoriertillstånd atl vistas utanför syften som har angetts. Jagvill emellertid - i likhet med vad som görs i promemorian - erinra om att delenligt kriminalvårdsverkets föreskrifter (112 § andra stycket KVVFS) skallundersökas, innan särskild permission beviljas, om inte ändamålet med permissionenkan tillgodoses i samband med regelbunden permission eller på annat sätt.Vidare är det angelägel alt fillämpningsföreskriflerna när det gälleranvändningsområdet för sädan permission har en utformning som motsvarar dentillämpning som sålunda bör vara möjlig. har under remissbehandlingenupplyst att del pågår en översyn av rikfiinjerna för bl. a. långtidsdömdaspermissioner. Översynen tar främst sikte pä att i största möjliga utsträckningmotverka risken för missbruk av permission, inte minst beträffande intagna somavtjänar straff för allvarliga våldsbrott. De nya riktlinjerna är avsedda atlfastställas . Beträffande inriktning avöversynen vill jag här nämna följande. Avsikten är att itillämpningsföreskrifterna närmare precisera för vilka ändamål särskildpermission fär beviljas och formerna för detta. Därvid kommer bl. a.promemorians förslag att beaktas. Redan nu kan förutskickas atl begreppet"beledsagad" permission (se 117 §, jfr 116 § KVVFS 1986:4), som harkritiserats i promemorian, kommer att avskaffas. Vidare kommer riktlinjer för s.k. kvalifikationstider i samband med regelbunden permission att införas. Fördet stora flertalet intagna kommer dessa tider inte att bli längre än de somför närvarande tillämpas. Skärpningar kan dock komma alt göras beträffande iförsta hand intagna som avtjänar straff för grova våldsbrott, t. ex.sexualbrott. Vidare kommer vid översynen särskild uppmärksamhet atl ägnas åtintagna som har allvarliga missbruksproblem eller psykiska störningar.Översynen omfattar även frågan om förutsättningarna för ny permisson efterpermissionsmissbruk av olika slag. Jag konstaterar med tillfredsställelse atlkriminalvårdsstyrelsen sålunda redan inlett en sådan översyn avtillämpningsföreskrifterna som har aktualiserats i promemorian. Någrasärskilda åtgärder frän regeringens sida med anledning av vad utredningsmannenhar anfört i detta hänseende är därför enligt min mening inte påkallade. Mittförslag: Prövning av huruvida en inlagen hör lill den grupp som skall kunna särbehandlasi fråga om placering i och vistelse utom anstalt skall ske så snartverkställigheten påbörjas eller del annars finns anledning lill sådan prövning.Elt beslut som innebär att en inlagen hör till denna grupp skall omprövas såsnart del finns anledning lill det, dock från föregåendeprövning. Denna prövning, liksom prövningen av frägor om placering i ochvistelse utom anstalt beträffande en sädan inlagen, skall alltid göras avkriminalvårdsstyrelsen. Promemorieförslagetöverensstämmer i sak med min förslag (promemorian s. 147-150 och 158-160). Remissinstanserna:Promemorieförslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av de allra flestainstanserna. JO kritiserar emellertid förslaget och uttalar bl. a. atl "7:3-lillhörighet"måste prövas varje gång fråga om placering i eller vistelse utom anstaltuppkommer. Han förordar därför atl det nuvarande systemet behålls men aUregionchefen åläggs att vid den första placeringen av den intagne tydligtmarkera alt frågan om 7:3-lillhörighet kan komma atl ha belydelse. Enligl JObör den typ av "7:3-förklaring" som föreslås i promemorian ankomma pådomstol. Föreningen styresmän och assistenter inom kriminalvården vänder sigmot förslaget atl omprövning skall ske var sjätte månad. Enligl föreningenskulle det medföra en onödig byråkralisering ulan egentliga vinster frånbehandlingssynpunkt. Föreningen anser all den första omprövningen bör ske efterdel atl en tredjedel av verkställighetstiden har avtjänats och i anslutning permissionsbedömning. Skälen förmitt förslag: Jag har i det föregående (avsnitt 3.1 och 3.2) föreslagit altfler långtidsdömda än skall kunna särbehandlas i fråga omplacering i och vistelse utom anstalt. Liksom enligl nuvarande ordning skallenligt milt förslag kriterierna för avgränsningen av den grupp intagna som delhär är fråga om anges i 7 § tredje stycket KvaL. Denna bestämmelse kommeralltså även i fortsättningen atl ligga lill grund för särbehandlingen i övrigtför de aktuella fallen (se 6, 11, 14, 32 och 34 §§ Kval). När detgäller själva prövningen av vilka intagna som hör lill den grupp som avses i 7§ tredje stycket KvaL och som därför skall särbehandlas i fråga om placering ioch vistelse utom anstalt visar promemorian att del nuvarande systemetinnehåller brister i olika avseenden. I den pekas del på atl det av nuvarandereglering inte framgår vid vilken lidpunkt beslut omatl hänföra en intagen under 7 § tredje stycket KvaL skall fattas liksom attdet saknas en reglering av när omprövning av sädana beslut skall ske(promemorian s. 30 f.). Vidarevisar den gjorda kartläggningen (promemorian s. 115 f.) att det saknas en fastordning i den praktiska tillämpningen bl. a. så till vida atl en del intagnahänförts under 7 § tredje stycket KvaL i början av verkställig- 3 1987/88. heten, andra närde ansöker om permission och åter andranär de förflyttas Prop. 1987/88:130 från en specialavdelning. Del förekommer ocksäfall där något formellt beslut inte finns, trots alt klassificering av detaktuella slaget har skett. Motsvarande brister har vid kartläggningenobserverats när del gäller beslut som innebär atl en klassificering av delaktuella slaget har upphävts. Del står emellertid klart, enligl vad som anförsi promemorian om resultatet av kartläggningen, att klassificeringarnaregelmässigt har omprövats vid permissionsansökningar och sedan en tredjedel avden intagnes strafftid har verkställts. Enligl min mening är det otillfredsställande all ordningenför prövning av huruvida en inlagen hör lill den kategori som avses i 7 §tredje stycket KvaL inte är reglerad. Jag anser liksom utredningsmannen atl detskulle vara en fördel om del stod klart all en sådan prövning skall ske redanvid verkställighetens början. En sådan tidig prövning skulle innebära att anstaltspersonalenoch inte minst den intagne själv inte skulle behöva sväva i ovisshet om hanskall särbehandlas vid prövning av t.ex. permissionsfrågor på grund av atl hananses tillhöra den aktuella gruppen. Har det vid någon prövning befunnits alt särbehandlinginte skall ske av en inlagen, som i och för sig kan bli föremål för sädanbehandling, bör en förnyad prövning göras om omständigheterna ger anledning lilldet. Detta kan vara påkallat om den dömde har gjort sig skyldig till nya brottunder verkställigheten. Jag anser sålunda i linje med uppfattningen i promemorianatt prövning av om en inlagen hör till den aktuella gruppen skall göras dåverkställigheten påbörjas eller annars så snart det finns anledning till det lillföljd av alt förutsättningarna för tillämpning av 7 § tredje stycket KvaL bliruppfyllda. Lika angelägel, inte minst från behandlingssynpunkt, ärdel naturligtvis alt beslut som innebär all en intagen som hänförs lill denaktuella gruppen omprövas så snart som den intagnes förhållanden ger anledningtill det, dvs. när rymningsrisken eller faran för fortsalt brottslighet underanstalts-tiden inte längre bedöms föreligga. Del är också av intresse, särskiltfrån rättssäkerhetssynpunkt, alt det regelbundet sker en omprövning av beslutsom innebär alt en intagen hänförs lill denna grupp. Jag anser liksomutredningsmannen all en sådan omprövning alltid bör göras frånbeslutet eller från senaste omprövning av beslutet. Vidare bör naturligtvis den intagne själv när som helstkunna begära omprövning av etl sådant beslut. Att det beslutet liksom del nyabeslut som fattas med anledning av den intagnes begäran om omprövning kanöverklagas till kammarrätten följer av 59 § KvaL. Jag återkommer till dennafråga i specialmötiveringen. Vad jag nu har föreslagit tillgodoser enligl min meningintresset att det alllid skall stå helt klart om en inlagen skall särbehandlasi fråga om placering i och vistelse utom anstalt. För att en sådansärbehandling skall kunna ske krävs således etl särskilt beslut. Delta innebärsom jag ser del en viktig reglering av formerna för del förfarande som skalltillämpas vid differentiering av de intagna. När det sedan gäller själva beslutsordningen isammanhanget har prome visat all del även här finns brister i det system som gäller. nuvarandeordning fattas beslut om alt hänföra en inlagen under 7 § tredje Prop.1987/88:130 stycket KvaL av med stöd av bestämmelsen i58 § KvaL om styrelsens befogenheter all fatta beslut enligl lagen. Befogenhetenall fatta beslut om intagning i och överflyttning mellan anstalter haremellertid med stöd av 60 § KvaL med vissa begränsningar lagts på regionchefeller styresman för anstalt (se 19-23 §§ KvaLK). Bestämmelserna innebär bl. a.att skall besluta om intagning i eller överflyttning tillöppen anstalt av en intagen som har hänförts lill 7 § tredje stycket KvaL (se22 § första stycket I KvaLK). Prövningen enligt 6 § fjärde stycket KvaLhuruvida en inlagen av den aktuella kategorin skall las in i en sluten lokal-eller riksanslall ankommer emellertid pä vederbörande regionchef (se 19 och 20 §§KvaLK). 1fråga om vistelse utom sådan inlagen gäller all kriminalvårdsstyrelsensom huvudregel, om den intagne är placerad i sluten lokal-anstalt, skall fallabeslut om frigång och 14 §-akliviteter som i princip kan medges om den intagnehar placerats i sådan anstalt eller i öppen anstalt (se 26 § resp. 27 § KvalK).I fråga om korltidspermission, som enligt 32 § tredje stycket KvaL får beviljasbara i form av särskild permission beträffande en intagen av den aktuellakategorin om denne är intagen i sluten riksanslall, fallas beslut av styrelsenom del är fråga om ell sådant fall; om den intagne har placerats i slutenlokalanstalt kan beslutanderätten flyttas över på vederbörande regionchef ellerefter hans bemyndigande styresmannen (33 § KvaLK). Frågor om frigivningspermissionoch 34 §-place-ring, som i princip får medges även en inlagen av den aktuellakategorin om denne inte är inlagen i sluten riksanslall, avgörs som huvudregelav kriminalvärdsnämnden (54 § KvaL, 34 och 35 §§ KvaLK). Utredningsmannenhar genom sin karlläggning (promemorian s. 115 f. och 147) funnit alt det tyckssaknas en fast beslutsordning för prövning av frågor om placering i ochvistelse utom anstalt beträffande personer som har dömts lill längrefängelsestraff. Enligt hans uppfattning (promemorian s. 148 och 165) bör besluthuruvida en intagen skall hänföras till den grupp som skall särbehandlas alllidfattas av och sådana beslut alltså inte kunna delegeras tillnågon lägre nivå inom kriminalvårdsverket. Jagdelar denna bedömning. Det är visserligen en allmän strävan från statsmakternassida att flytta över beslutsbefogenheter från central till regional eller lokalnivå. Inom kriminalvården pågår sålunda ett arbete med sikte på en sådandecentralisering, bl. a. när del gäller de s. k. klient-ärendena (jfr prop.1985/86:100 bil. 4 s. 95). skedde vissa ändringar i bl. a. KvaLi syfte alt öka utrymmet för att delegera sinbeslutanderätt i vissa klientärenden lill regionala och lokala organ (prop.1985/86:147, JuU 31, rskr. Denu aktuella ärendena är emellertid av särskilt grannlaga natur med hänsyn till verkningarna för den enskilde av ell beslut alt hänföra denne till den grupp som skall särbehandlas. Också med hänsyn lill intresset atl förtroendet för kriminalvårdens verksamhet upprätthålls är del angeläget atl det här sker från kriminalpolitisk synpunkt välgrundade bedömningar och atl tillämpningen blir enhetlig. Som jag ser det skapas bäst garantier 23 för detta genom enprövning på central nivå. Enprövning hos i dessa fall skulle enligt min Prop.1987/88:130 bedömning inte behöva skapa några egentliga praktiska problem förstyrelsen eller kriminalvårdsverket i övrigt. a. skulle det med stöd avADB- . hantering kunna ske en säker och arbelsbesparande rutin för bevakning avomprövningsfall m. m. Mitt förslag är därför att beslut i frågan huruvida enintagen skall hänför ras till den grupp som skall särbehandlas beträffandeplacering i och vistelse utom anstalt alllid fattas av kriminalvårdsstyrelsen.Jag återkommer strax till frågan på vilken nivä inom styrelsenbeslutsfattandet skall läggas. Även när del gäller själva särbehandlingen bör enligtutredningsmannen alllid fatta beslut. Den nuvaranderegleringen innebär, som har framgått av del föregående, alt beslutanderätteni frågor om placering i och vistelse utom anstalt beträffande den kategoriintagna som har hänförts under 7 § tredje stycket KvaL i hög utsträckning redanligger på . Mitt förslag i det föregående innebär att en inlagen somhänförs till den aktuella gruppen alltid skall tas in i sluten riksanslall. Beträffandeplacering i anstalt är del därför endast frågor om val av viss sådan anstaltsamt förflyttning mellan anstalter som påkallar särskilda beslut. Jag avser altåterkomma lill regeringen om en ändring i 20 § KvaLK i linje med promemoriansförslag, som innebär all en regionchef åläggs all rådgöra medkriminalvårdsstyrelsen innan han beslutar om intagning i en riksanslall i eltfall av det aktuella slaget. Någon ändring i 23 § KvaLK, som i sin nuvarandeutformning innebär atl styrelsen med viss möjlighet till delegation fattarbeslut om förflyttning mellan riksanstaller, är enligt min mening däremot intepåkallad. Del kan i sammanhanget erinras om alt styrelsen alltid, utom när detrör kriminalvårdsnämndens ansvarsområde, kan ändra vad en tjänsteman inomkriminalvården har beslutat med stöd av KvaL eller KvaLK (se 42 § andra stycketKvaLK). När del gäller frågan om vistelse utom anstalt finns det,om milt förslag genomförs, behov av egentlig prövning bara beträffande särskildpermission. Enligl min mening bör , av motsvarande skälsom jag har anfört för att styrelsen alltid skall besluta i frågor huruvidaintagna hör till den grupp som skall särbehandlas, alltid fatta beslut också idessa permissionsärenden. Som jag ser det bör en sådan ordning inte hellermedföra några större praktiska problem för styrelsen. Mitt förslag i dettahänseende överensstämmer med promemorians. När del sedan gäller frågan om på vilken nivå inomkriminalvårdsstyrel sen de olika typer av prövningar som jag nu redogjort för bör göras vill jag anmärka alt styrelsens generaldirektör hos regeringen har begärt alt, i avvaktan på en mer omfattande organisationsöversyn inom krimi nalvårdsverket, förordningen (1974:555) med instruktion för kriminal vårdsverket ändras så atl den nuvarande organisatoriska indelningen av styrelsen i två avdelningar avskaffas. Han har därvid upplyst att del pågår en översyn av arbetsordningen för styrelsen. 1 den nya arbetsordningen kommer all närmare regleras* bl. a. vilka ärenden som skall föras till verksledningen - dvs. generaldirektören och överdirek- 24 tören -för information.eller beslut. Detta gäller bl.a. vissa s.k. tyngre Prop.1987/88:130 klientärenden. Av remissvar och av vad dessgeneraldirektör anfört i den nämnda framställningen framgår att styrelsensedan november 1987 tillämpar en tillfällig beslutsordning som innebärföljande. Beslut av styrelsen huruvida en intagen skall hänföras till denkategori som avses i den nuvarande bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaLfallas av chefen för rättsvärds- och regislerbyrån i samråd med chefen förtillsyns-byrån. Delsamma gäller flertalet beslut angående permissioner och förflyttningarm. m. för intagna som avtjänar straff pä lägst . Om någon avbyråcheferna eller chefen för rältsvårdsseklionen som också deltar ihandläggningen är skiljaktig, skall ärendet hänskjulas fill generaldirektörenför avgörande. Detsamma gäller om någon av de tre av annan anledning anser atlärendet skall hänskjulas till verksledningen saml i fräga om ärenden som är avsärskild vikt eller principiell betydelse eller kan förväntas väcka allmänuppmärksamhet. Verksledningen prövar även frågan om regelbunden permissionförsta gången för intagna som har dömts till fängelse på livstid. generaldirektör har uttalat beslutsordning som sålunda tillämpas har visat sig fungeraväl. Vidare framgår av styrelsens remissvar att en ny arbetsordning som grundaspä denna beslutsordning kommer alt införas så snart regeringen har tagitställning lill generaldirektörens förslag atl avskaffa avdelningsindelningen istyrelsen. Enligl min bedömning förefaller den nivå förbeslutsfallandet i de aktuella frågorna inom , därbesluten sålunda fattas , vara lämplig och ändamålsenlig ur olikaaspekter. Jag anser därför alt beslutsfattandet bör ligga på denna nivå även ifråga om de olika typer av prövningar inom som enligtmitt förslag skall göras beträffande den nu aktuella gruppen av intagna. Delbör alltså enligt min mening skapas förutsättningar för styrelsen atl permanentha en sådan ordning. Det är mot denna bakgrund angeläget atl förslaget atlavskaffa avdelningsindelningen i genomförs så snart sommöjligt. Jag avser därför alt återkomma till regeringen om enändring i instruktionen för kriminalvårdsverkel i enlighet med förslaget. Jag vill i samband med frågan om formerna för prövningenslutligen peka på vad som uttalas i promemorian (s. 155 f.) om vikten av atldel inom kriminalvården sker en korrekt dokumentation i enskilda ärenden vid journalföringm. Som kammarrätten i har anfört vid remissbehandlingen är det avväsentlig belydelse inte minst för prövningen i kammarrätten vid överklagandeav beslut. 4Särskilda restriktioner för en intagen i ett visst fall Mittförslag: Den nuvarande befogenheten för regeringen all för ell visst fallförordna om särskilda restriktioner beträffande försändelser m. m., besök ochtelefonsamtal skall få utnyttjas inte bara då del är påkallat med hänsyn tillrikets säkerhet. Sådant beslut skall få meddelas också beträffande en vissintagen, som har dömts för våldsbrott av lerroristkaraktär. Förutsättningen ärdärvid atl del är påkallat med hänsyn till risken för atl den intagne underverkställigheten medverkar lill ytteriigare brottslighet av sådan karaktär. Undermotsvarande förutsättningar får regeringen vidare befogenhet alt beträffande enviss inlagen besluta atl frågor om vistelse utom anstalt skall överiämnas lillregeringen för avgörande. Promemorieförslaget överensstämmer i sak med mitt(promemorian s. 142-144 och 149). Remissinstanserna: Promemorieförslaget har tillstyrktseller lämnats ulan erinran av samtliga instanser. Skälen för mitt förslag: Enligt 31 § KvaL kan regeringenför elt visst fall förordna om avvikelser från de allmänna bestämmelserna i denlagen om brev och andra meddelanden eller försändelser, besök ochtelefonsamtal, om detta är påkallat med hänsyn till rikels säkerhet.Bestämmelsen tar sikte på den situationen då det framstår som ett väsentligtintresse atl kunna hindra alt en inlagen får möjlighet all lill någon obehöriglämna ul sådana hemliga militära uppgifter som han har fått del av i sambandmed brottslig verksamhet (prop. 1974:20 s. 145). Befogenhetenför regeringen atl förordna om sådana avvikelser som del här är fråga om gälleralltså endast i vissa särskilda fall, och bestämmelsen har av naturliga skältillämpats ytterst sällan i praktiken. Enligl min mening finns del emellertidbehov av en sådan befogenhet för regeringen inte bara med hänsyn till riketssäkerhet. Också när det gäller intagna som har begått våldsdåd av lerroristkaraktärbör enligt min uppfattning regeringen ges möjlighet all i etl visst fallbesluta om särskilda restriktioner beträffande försändelser m. m., besök ochtelefonsamtal.