prop · GB03104 · 1987-12-31 00:00:00 — Harkommunen efter föreläggande enligt 12 kap. 6 § beslutat om rivningsförbudeller skyddsbestämmelser som avses i första stycket 2 eller 3 för atttillgodose ett riksintresse enligt lagen (1987:12) om hushållning mednaturresurser m.m., är staten skyldig att ersätta kommunen dess kostnader förersättning eller inlösen. I fall som avses i första stycket 4 och 5 är ägarentill den anläggning för vilken skydds- eller säkerhetsområdet har beslutatsskyldig att ersätta kommunen dess kostnader för ersättning eller inlösen. Denna lag träder i kraft . 7 Förslag till Prop. Lag om ändring i lagen (1963:537) om gravrätt m.m. Härigenom föreskrivs att 2 § lagen (1963:537) om gravråttm.m. skall ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Det åligger församling, eller om regeringen för särskiltfall så förordnat, borgerlig kommun att hålla allmän begravningsplats mederforderligt antal gravplatser av vedertagen typ. På regeringens prövning ankommer, huruvida och på vilkavillkor enskild begravningsplats må anordnas. Om anläggning, utvidgpning Om anordnande, utvidgning eller väsentlig förändring av eller väsentlig ändring av be- begravningsplats gäller vad re- gravningsplatser finns särskil- Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 1980:127. Utdragur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden , , ,, , , , R. , , , ,, G. , , . Lagrådsremiss med förslag till lag om kulturminnen m. m. Ibudgetpropositionen 1987 (prop. 1986/87:100 bil. 10 s. 386) anmälde jag förriksdagen det arbete som inletts med att se över möjligheterna atteffektivisera och bredda insatserna inom kulturminnesvården. Utgångspunkten förarbetet har varit att öka medvetenheten om att kulturkvaliteterna i vid meningi den av människan skapade miljön behöver tas till vara. Ett arbete med dennainriktning bör bedrivas på bred front. Det bör omfatta den mera traditionellavården av kulturminnen i form av t. ex. byggnadsminnen och fomlämningar, menockså åtgärder för att ta till vara värden i kulturlandskapet och i den storamängden av icke exklusiva bebyggelsemiljöer. Översynenhar bedrivits främst internt inom , bl. a. med stöd av ensärskild arbetsgrupp med deltagande av jordbruks- (sedermera miljö- ochenergidepartementet), bostads-, civil- och finansdepartementen. Ett antalsärskilda uppdrag har också givits i samband med arbetet. Som ett resultat avde samlade övervägandena inom kommer jag i det följande attpresentera förslag till förändringar i inriktningen av kulturminnesvården medbetoning på vidgade ambitioner. Dessa förändringar gör att den samladeverksamheten lämpligast kan rubriceras som vård av kulturmiljön. Kravenpå den statliga kulturmiljövårdens insatser bör enligt rain mening öka. Nyauppgifter måste läggas till dem som redan finns och andra måste betonasstarkare. Detta förutsätter en förstärkning av kulturmiljövårdens resurser.Jag avser att i samband med att jag anmäler lagrådets yttrande i regeringenockså lägga fram förslag om resursernas omfattning och inriktning. Ettspecifikt sådant område gäller åtgärder mot luftföroreningarnas och försurningens inverkan på kulturmiljön. Regeringen uppdrog åt och statens historiska museer (RAÄ) att utarbeta ett förslag till handlingsprogram för insatser att minska dessa skadeverk ningar. RAÄ har redovisat uppdraget i ett förslag till ett treårigt insatspro- 26 Förslaget har ocksåinarbetats i statens naturvårdsverks rapport . 1987/88:104 (Rapport3379) Aktionsplan 87 mot luftföroreningar och försurning. Aktionsplanen iövrigt behandlas av chefen för miljö- och i den miljöpolitiskaproposition som föreläggs under denna vår. Iregeringens proposition (prop. 1986/87:97 s. 21-25) om de centrala museemasuppgifter och ansvar behandlade jag museernas uppgifter i vården av den yttrekulturmiljön. Jag anmälde där min avsikt att samla en särskild beredningsgruppmed deltagande från , , , och för att ta fram underlag för närmare riktlinjerbeträffande museernas medverkan i detta arbete. Beredningsgmppen har redovisatsina överväganden i rapporten (Ds 1988:6) Centralmuseerna ochkulturmiljövården. Enarbetsgrupp inom har utarbetat ett förslag till ensamlad lag om kulturminnen m. m. I arbetsgruppen har deltagit också företrädareför antikvariska myndigheter och länsmuseerna. Arbetsgruppen överlämnade ijuli 1987 promemorian Kulturminneslag (Ds U 1987:9). Regeringenbemyndigade genom beslut chefen för atttillkalla en särskild utredare för att se över bestämmelserna om statligtillsyn över kyrkobyggnader och begravningsplatser m.m.. Departementschefenförordnade regeringsrådet till särskild utredare. Utredningenöverlämnade betänkandet Kulturhistorisk tillsyn över denkyrkliga miljön (Ds C 1986: II).Betänkandet har remissbehandlats. Tillprotokollet i detta ärende bör som bil. 1-2 med underbilagor fogassammanfattningar av förslagen i de två sistnämnda departementspromemoriorna,de lagförslag som läggs fram i promemoriorna samt förteckningar överremissinstanserna. Sammanställningar över remissyttrandena har upprättats ochfinns tillgängliga hos i lagstiftningsärendet (dnr.2467/87). 2 Kulturmiljövårdens mål och inriktning Attskydda och vårda kulturarvet i vår byggda och odlade miljö är en viktignationell angelägenhet. Kulturarvet utgörs av vad tidigare generationer skapat.Varje tid bildar sin egen uppfattning om det kulturella arvets betydelse och omvilka delar av kulturarvet som är särskilt värdefulla. Synen på kulturarvetväxlar därför från till en annan. Den påverkas av sådana förhållandensom den ekonomiska utvecklingens tempo och inriktning, idé- ochsamhällsdebatten, utbildningens innehåll och forskningens rön. Fråganom hur vi bäst tar tillvara kulturarvet tilldrar sig en ökande uppmärksamhet. Det finns flera förklaringar till detta.-Den snabba sam- hällsomdaning som ägt rum i vårt land under detta århundrade och särskilt efter har i grunden omgestaltat den yttre miljön. Jord-och skogsbrukets modernisering har lett till en stark påverkan av Prop.1987/88:104 kulturlandskapet. Nya industrimiljöer har växt fram, varav en deltill följd av näringslivets strukturomvandling nu är på väg att försvinna.Stadskärnorna har omvandlats. Villasamhällen och förorter har brett ut sig itätorternas utkanter. Boendets villkor har förändrats drastiskt . Urbaniseringen och det forcerade bostadsbyggandet under efterkrigstidenhar lett till att många äldre miljöer fått skatta åt förgängelsen. Dennaförändring av den yttre miljön har lett till ett starkt ökat intresse förbevarande av t. ex. äldre byggnader, bostadshus och industrifastigheter, liksomför natur- och landskapsvård. Deyttre förändringarna svarar mot nya förutsättningar för att bo och leva i värt land. En successivt höjd utbildningsnivå och en förändrad yrkesstruktur medverkar till att konsumtionsmönster och levnadsvanor förändras. Det är naturligt att upplevelsen av förändring föder behov av förankring och kunskap om det förflutna och det nuvarande. Att det kulturella arvet röner ökad uppmärksamhet har då ett samband med viljan att påverka samhällsutvecklingen och ta ansvar för de vägval som måste göras. Det handlar om att skapa möjligheter för medvetna beslut om vilka kvaliteter och företeelser i den yttre miljön, som vi bör slå vakt om. " Denhär beskrivna utvecklingen har ställt kulturminnesvården inför nya uppgifter.Synen på vad en god kulturminnesvård måste omfatta har vidgats.Kulturminnesvården måste utöver bevarandet av enskilda byggnader och fornminnengälla bevarandet av samlade miljöer. Detta har förutsatt att kulturminnesvårdenintegreras med annan planering av vår miljö. kulturpolitiskaproposition (prop. 1974:28, s. 301), där det slogs fast att arbetet måsteomfatta hela samhällets historia, med betoning på att levandegöra kulturarvet,har enligt min meriing haft stor betydelse i detta sammanhang. Strävandenaatt integrera kulturminnesvården i samhällsplaneringen har varit framgångsrika.Kulturhistoriska värden beaktas som en viktig faktor vid utformningen avden fysiska miljön och vid förändringar i markanvändningen. Dennaviljeinriktning uttrycks också i naturresurslagen (NRL, 1987:12), där kravetpå skydd för kulturminnesvårdens intressen och riksintressanta miljöerlagfästs. Genom (PBL, 1987:10), har kommunerna givits ettuttalat ansvar för en markanvändning och en bebyggelseplanering somtillgodoser de kulturhistoriska intressena. Som moment i integrationsprocesssenbör också nämnas det av antagna varsamhetsmålet förbostadsförbättringsprogrammet liksom reglerna om hänsyn till kulturminnesvårdeni speciallagstiftningen för jord- och skogsbruket. 2.2 Målen för kulturmiljövård en Avredogörelsen ovan framgår att synen på vad en god kulturminnesvård bör omfatta har fördjupats och utvidgats. Det som skett innebär att allt fler människor involveras i kulturminnesvårdens arbete. Beslutanderätten i kulturminnesvårdsfrågor har decentraliserats och allt fler yrkesområden berörs av ambitionerna att bevara och levande- 28 Mot den bakgrunden är det angeläget attformulera och Prop. 1987/88:104 konkretisera målen för kulturminnesvården tillvägledning för det arbete som skall bedrivas på många fronter. Med tanke därpåoch då uttrycket kulturminnesvård lätt associeras till att bara gällakulturarvets specifikt ålderdomliga delar, väljer jag i det följande attanvända uttrycket kulturmiljövård som en sammanfattande benämning för vårdenav den av människan skapade miljön. I det kulturmiljövårdande perspektivet böransatsen vara att de kulturkvaliteter som alltid finns i den byggda eller odlademiljön bör lyftas fram och tas tillvara som en tillgång för dem som bor, leveroch vistas där. Målen för kulturmiljövården vill jag översiktligt beskrivapå följande sätt: Kulturmiljövården skall bevara och levandegörakulturarvet. Bevarandemålet i kulturmiljövården får en delvis ny ochvidgad innebörd. Det innebär inte att vården av våra mer traditionelltuppfattade kulturminnen tillmäts en mindre betydelse än . Omsorgen omde värdefulla kulturminnena i form av t. ex. byggnadsminnen och fornminnen ochsträvan att ta tillvara kulturhistoriska värden i sammanhållna miljöer iodlingslandskapet, i tätorter och industribebyggelse utgör fortfarande enkärna i kulturmiljöarbetet. Kulturmiljövården kan dock inte inskränkas till attbara ta tillvara det exklusiva eller specifikt intressanta. Den måste ocksåbidra till att bibehålla och utveckla en rik vardagsmiljö. Som en följd av densnabba samhällsförändringen har tidsperspektivet förkortats och bevarandemåletblir därför relevant för många miljöer som präglas av vår egen fid. Kulturmiljövården skall syfta till kontinuitet iutvecklingen av den yttre miljön. Perspektivet i kulturmiljövården måste varaframtidsinriktat. Kulturarvet bör ses som en tillgång i samhällsbygget. Det börutnyttjas som en grund för nyskapande och förändringar av bebyggelse ochanläggningar i landskapet, så att vår egen tids bidrag till gestaltandet avden yttre miljön kan fungera i samklang med och berika det som tidigaregenerationer skapat. Det är viktigt att resultaten av vaije generations arbeteoch byggande återspeglas i den yttre miljön och kan bilda åskådningsexempel pålevnadsvillkor och utvecklingstendenser under tidigare epoker. Kulturmiljövården skall främja den lokalakulturella identiteten. Den yttre kulturmiljön är viktig för den kulturellaidentiten i en bygd eller ett samhälle. Ett mål för kulturmiljövården bör varaatt stärka den lokala kulturella identiteten. Det gäller att bevara särprägladetraditioner i byggandet och synliga påminnelser om ortens historia, dessnäringar och kulturella arv. Kulturmiljövården skall möta hoten motkulturmiljön. En avkulturmiljövårdens viktigaste och svåraste uppgifter är att uppmärksammaoch påtala hoten mot kulturmiljön. Här handlar det ofta 29 om att materiellavärden ställs mot immateriella. oftai samband med industrietableringar, bostadsbyggande, utbyggnad av Prop.1987/88:104 trafikleder, rationaliseringar inom jord- och skogsbruket ochanläggande av affärscentra i tätorterna.Genom att kulturmiljöaspekteruppmärksammas i ett tidigt skede av planeringen och genom ett utvecklatsamarbete mellan berörda myndigheter och förvaltningar kan dessa konflikterundvikas eller minskas. Kulturmiljövården skall bidra till att öka medvetenheten om estetiska värdenoch historiska sammanhang. Enförutsättning för en framgångsrik kulturmiljövård är att den har stöd i denallmänna opinionen och av den enskilde medborgaren uppfattas som angelägen ochmeningsfull. Kulturmiljövårdens myndigheter bör därför medverka till attlevandegöra kulturarvet och till att öka kunskaperna om skönhets- ochkulturhistoriska värden i den byggda och odlade miljön. Ett starkt gehör förkulturmiljövården förutsätter ett lokalt engagemang och en fortlöpande diskussionom verksamhetens innehåll. Folkbildningen, hembygdsföreningarna och lokalamiljögrupper kan här fylla en viktig uppgift som kunskapsförmedlare ochopinionsbildare. 2.3 Ansvar och insatser Detbreda perspektivet innebär att kulturmiljövård inte kan uppfattas som ettspecifikt, sektorsavgränsat område som t. ex. i statlig verksamhet i förstahand är en angelägenhet för RAÄ och kulturminnesvårdens regionalorganisation,länsstyrelserna och länsmuseerna. Tvärtom måste det ankomma på varje medborgareoch varje myndighet - statlig eller - att bidra till den hantering avmiljön som jag förespråkar men som jag också bedömer svara mot vad en starkopinion kräver. Kulturminnesvården bildar, med mitt synsätt, en särskild delav kulturmiljövården. Inom ramen för kulturmiljövården finns sålundakulturminnesvården med sina särskilda insatser för de delar av vårt kulturarvsom ges ett mer långtgående skydd, exempelvis fornminnen samt profana ochkyrkliga bygnads-minnen. I den offentliga sektorn är det nödvändigt att ettkulturmiljövårdande synsätt finns i alla de verksamheter som påverkarmarkanvändning och byggande. För kommunernas del har också goda förutsättningargivits genom den nya för att inom ramen för den fysiskaplaneringen ansvara för nödvändig styrning. Vikten av att kommunerna värnar omkulturmiljöns värden understryks alltså genom mina förslag. FörRAÄ, länsstyrelserna och de museer som bildar ryggraden i den statligakulturminnesvården innebär mina förslag också nya och tydliga krav. Dessaorgans uppgifter i det breda kulturmiljöperspektivet blir att vara enpådrivande, initierande och kunskapsförmedlande kraft i samhället och gentemotden offentliga sektorn i övrigt. Möjlighetenatt kunna uppfatta och värdera kulturmiljön är sålunda i hög grad kunskapsberoende. Kulturmiljövården bör därför bygga på samspel mellan insatser i enlighet med medborgarnas uppfattningar om vari de viktiga kulturkvaliteterna ligger och en utveckling av den allmänna medve tenheten och kunskapsbasen. Kulturmiljövården skallemellertid, som jag också har framhål- Prop. 1987/88:104 lit, inteinnebära att vården av våra mer traditionellt uppfattade kulturminnen tillmätsen mindre betydelse än . Jag vill snarare beskriva omsorgen om devärdefulla kulturminnena i form av t.ex byggnadsminnen och fornminnen som enkärna i kulturmiljöarbetet, nödvändig att ägna stor omsorg. En stor del av minaförslag, bl. a. om en kulturminneslag, syftar också till att utveckla ocheffektivisera vården av de specifika kulturminnena liksom att vidtaåtgärder,mot de nya hot som uppträder. Enligt min uppfattning bör dock denbästa vägen mot ökad hänsyn till de kulturhistoriska intressena gå över enbreddad syn i samhället pä det kulturella arvets betydelse. Ocksåkulturminnesvårdens traditionella uppgifter bör emellertid bedrivas med delvisnya förtecken. Jag har redan betonat vikten av att se bevarande avkulturhistoriska värden i ett samband med de värden som vår egen tid hartillfört miljön. Parallellt med uppgiften att bevara måste alltså strävanfinnas att delta i utformningen av förändringarna. Påmotsvarande sätt bör tonvikten på vård av kulturminnen i ökad utsträckningkompletteras med uppmärksamhet på vikten av en god kontinuerlig användning ochbrukande av kulturmiljön. Den viktiga uppgiften som poängterades i 1974 årskulturpolitiska proposition att levandegöra kulturarvet får ikulturmiljöperspektivet ytterligare tyngd. Där kulturkvaliteterna uppfattassom viktiga för vår miljö är det dock självfallet fråga om värden somär levande för medborgarna. Detfinns fyra avsnitt inom kulturmiljövården som måste prioriteras särskilt. Somett sådant område där kraftfulla motåtgärder är nödvändiga, vill jag peka ut deskador som luftföroreningarna och försurningen orsakar på kulturmiljövärden. Ettannat område gäller vården av kulturlandskap och fomlämningar. Den nuföreslagna kulturminneslagen ger visserligen ny emfas åt det särskilda skyddetför fasta fomlämningar, men detta är inte ensamt tillräckligt för att tatillvara alla de kulturvärden som ryms i det traditionella svenskaodlingslandskapet, bl. a. inför jordbrukets omstrukturering. Andra insatser ände som inriktas specifikt på fomlämningar behövs också. Ocksåinom byggnadsvården krävs förnyade ansträngningar. Särskilt våra slott ochherrgårdar, liksom våra industriminnen, kräver ökad uppmärksamhet. Likaså harjag pekat på vikten av att slå vakt om våra värdefulla tätortsmiljöer.Förslaget till kulturminneslag innehåller på denna punkt vissa förslag omutveckling av byggnadsminnesskyddet men också andra typer av insatser krävs. Slutligenbör insatserna för information om kulturmiljövärden öka. Informationsinsatsertill olika målgrupper behövs inom samtliga de tre särskilda insatsområden somjag pekat på liksom för det generella genomslaget för kulturmiljövårdens mål. Somjag har anfört avser jag att, i samband med att jag för regeringen anmäler lagrådets yttrande över förslaget till kulturminneslag, lägga fram förslag till RAÄ: s budget för /89 och de resurser som bör sättas in i kulturmiljövården. Jag avser också att behandla museernas uppgifter inom kulturmiljövården. Vårdenav kulturmiljön handlar om att förvalta den del av värt kulturarv som utgörs avden materiella miljö som människor har skapat i vårt land. För att dettakulturarv på bästa sätt skall kunna tas tillvara och levandegöras fordras attdet beaktas i många olika sammanhang när vi i det dagliga livet fortsätter attforma vår materiella miljö, vare sig det nu gäller landskapets gestaltningeller våra byggnaders interiörer. Det förslag till kulturminneslag som jag härlägger fram utgår från att det i sådan lagstiftning som i viktiga hänseendenstyr danandet av vår materiella miljö ryms också en kulturmiljövårdande aspekt.Den särskilda lagen om kulturminnesvården inriktas därför väsentligen påskyddet av de mest omistliga inslagen i vårt materiella kulturarv. Det ärviktigt att hålla detta perspektiv i minnet. Bland sådan lagstiftningsom är av väsentlig betydelse vid den pågående utformningen av vår yttre miljöoch som också beaktar kulturmiljöaspekterna vill jag nämna förutom PBL ochNRL, som förut har berörts (avsnitt 2.1), även naturvårdslagen (1964:822),väglagen (1971:948), skogsvårdslagen (1979:429) och lagen (1979:425) omskötsel av jordbruksmark. Den kulturminneslag som nuföreslås bygger till mycket stora delar på sådana regler om den särskildakulturminnesvården som redan finns. Dessa regler har tillkommit och utgör ett tämligen splittrat regelkomplex. Kring dem har ocksåutvecklats en praxis som jag nu i vissa delar funnit lämplig att lagfästa. Medden nya lagen sammanförs huvudparten av alla de regler som skall gälla förvården av fornminnen, byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen. I den nyalagen läggs in också bestäm melser om skydd mot utförsel av vissa äldrekulturföremål. I min föredragningbegränsar jag mig i huvudsak till de materiella förändringarna i kulturminneslageni förhållande till de äldre författningarna den föreslås ersätta. 3.2 Ansvaret för kulturmiljövården Mitt förslag:Lagen bör inledas med allmänna bestämmelser där det stadgas att det är ennationell angelägenhet att vårda och skydda den av människan skapade miljön. Arbetsgruppensförslag: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:Remissinstanserna accepterar i allmänhet arbetsgruppens förslag. Någraremissinstanser har haft synpunkter på arbetsgruppens förslag till lagtext. Skälen för mitt förslag:Jag anser att lagen bör inledas med en bestämmelse om att det är en nationellangelägenhet att vårda och skydda den del av vårt kulturarv som utgörs av vårkulturmiljö. Det bör även stadgas att skyldigheten att vårda och skydda miljöndelas av alla, dvs. av såväl enskilda som stat och kommun. Bestämmelsen skallalltså ha giltighet för kulturmiljövården i detbreda perspektiv som jag angett i mina förslag till Prop. 1987/88:104riktlinjer för kulturmiljövårdens arbete. I lagens övriga kapitel ges därefterbestämmelser om specifika delar av kulturarvet. Det är där fråga om den del avkulturmiljövården som jag kallar kulturminnesvården. Eftersom dessabestämmelser dominerar lagen är det motiverat att lagen kallas kulturminneslag.Tidigare har inte skilts mellan kulturmiljövård och kulturminnesvård på detsätt jag nu gör. När det i förarbeten till äldre lagar talas om hänsyn tillkulturminnesvårdens intresse bör detta som regel förstås som syftande på det bredarebegreppet, kulturmiljövården. ISverige är det hävdvunnet att det är ansvars- och hänsynstagandetfrån de enskilda ägarna, brukarna och användarna av mark, byggnader ochanläggningar som utgör grund och fömtsättning för tillvaratagandet avkulturmiljövärdena. Jag har funnit det angeläget att detta förhållandeavspeglas i inledningsbestämmelserna. Attkulturmiljövården är ett ansvar för alla innebär som nämnts att kommunernaär med och delar detta ansvar. Kommunernas ansvar för kulturmiljövården ärdessutom mycket betydande. I praktiken kommer det att få beaktas främst i denplanering och vid de åtgärder som företas inom ramen för PBL och NRL. Ytterstvilar ansvaret för kulturmiljövården på staten. När det gäller kärnan ikulturmiljövården - kulturminnesvården - kommer detta konkret till uttryck bl.a. därigenom att vissa statliga myndigheter får som särskild uppgift att utövatillsyn över kulturminnesvården. Någraremissinstanser, bl. a. i , har påtalat att ettväsentligt , nämligen 86 § byggnadslagen(1947:385) med möjlighet för att förordna om förbud att utansärskilt tillstånd företa nybyggnad inom kulturhistoriskt värdefulla områden,har försvunnit genom PBL. Paragrafen fungerade i praktiken främst som ettinstrument för samråd med dem som önskat bygga i områdena. Därför harlänsstyrelsen föreslagit att kulturminneslagen borde innehålla en bestämmelsesom på motsvarande sätt gav möjlighet att få till stånd ett samrådsförfarandemed markägarna inom viktiga kulturmiljöer. Som förebild för en sådanbestämmelse borde 20 § naturvårdslagen (1964:822) kunna tas. Föregen del finner jag i och för sig att flera skäl talar för en sådan bestämmelsei kulturminneslagen. Det är t. ex. angeläget att uppfattning ombl. a. bebyggelseutvecklingen i förhållande till kulturminnesvårdensriksintressen kanaliseras vidare till och tjänar som vägledning förfastighetsägarna. Enligt PBL är det emellertid i första hand en uppgift förkommunen att styra bebyggelseutvecklingen pä ett sådant sätt attkulturminnesvårdens intressen tillgodoses. Det är därför naturligt att erfarenheterav PBL:s tillämpning först vinns innan närmare överväganden görs om behovet avbestämmelser också i kulturminneslagen till stöd för detta arbete. Tillsynenöver kulturminnesvården inom respektive län bör utövas av . RAÄ bör som central myndighet ha överinseende över kulturminnesvården i landet. För att ge RAÄ möjlighet att effektivt utöva detta överinseende bör RAÄ ha möjlighet att överklaga beslut som fattas 33 avandra myndigheter med stöd av kulturminneslagen. 3 1987/88. a. FöreningenSveriges landsantikvarier har föreslagits att länsmuseernas uppgifter inom denstatliga kulturminnesvården bör avspeglas i en bestämmelse härom. Jag är inteberedd att införa någon sådan bestämmelse i själva lagen. Jag är visserligenmedveten om att kulturminnesvården på regional nivå bygger på ett fungerandesamspel mellan och .