prop · GB03176 · 1987-12-31 00:00:00 — De hem somtillkommit tidigare ger i allmänhet sämre förutsättningar för den enskilde attvärna sin integritet. Endast var tredje av de boende på lokala sjukhem har egetrum och drygt en tredjedel bor i rum där fler än tre personer vårdas. Enligt minmening bör sjukhem med tekniska och ekonomiska förutsättningar rustasupp. Huvudmannen bör överväga de kostnader som är förknippade med ombyggnadenoch väga dessa mot de fördelar som kan uppnås. De tekniska och ekonomiskaförutsättningarna blir avgörande för hur omfattande ombyggnad som kangenomföras. Jagtvingas dock tyvärr konstatera att många äldre framöver, trotsvåra ambitioner att förbättra och utveckla boendemiljön, kommer att behövavistas i bristfälliga anläggningar. I de fall en ombyggnad inte kan ansesmotiverad måste därför, i avvaktan på att hemmet kan ersättas med bättrealternativ, andra åtgärder vidtas för att främja en bättre miljö. Erfarenhetervisar att avsevärda förbättringar kan göras genom smärre miljöförändringar avbefintliga lokaler. De långsiktiga strävanden som jag redovisat får såledesinte förhindra förbättringar som kan göras i befintliga anläggningar. Det börenligt min mening vara möjligt att göra avsevärda förändringar såväl i vårdensinnehåll och uppläggning som i värdmiljön även om det inte är möjligt att byggaom sjukhemmet. Min bedömning: Äldre människor har samma rätt till en välutvecklad akutsjukvård som andra människor. Enligt min mening bör samarbetet mellan olika medicinskaspecialiteter inom länssjukvården, särskilt långvårds-, medicin-, kirurg-ochortopedklinikerna utvecklas i syfte att undvika långa vårdtider för äldre påsjukhus. Till detta bidrar även en utvecklad samverkan mellan länssjukvårdenoch primärvården resp. . Äldreberedningensbedömning: Överensstämmer med min bedömning. Remissinstanserna: Ett fåtal remissinstanser berör frågan.Flertalet delar beredningens bedömning, men några anser att beredningen ialltför liten grad berört korttidssjukvården. Skälen för min bedömning: En väl fungerandekorttidssjukvård är viktig för hela befolkningen, men är av särskild betydelseför äldre människor. Med sfigande ålder ökar risken för sjuklighet ochtilltagande funktionsnedsättningar. Det är framför allt de som är ochäldre som drabbas av påtagliga funktionsnedsättningar. Medelåldern i befolkningen har fortsatt att öka under1980-talet. uppgick den till för män och till förkvinnor. Det finns tecken som tyder på att risken för att en äldre person i engiven ålder skall behöva vård är mindre . Den s.k. H-70 studien iGöteborg har visat att denna utveckling varit påtaglig för vissa grupper aväldre i de yngre pensionärsåren. Trots denna minskning av sjukligheten svarar de äldre - pågrund av de allra äldstas växande andel i befolkningen - för en allt störreandel av antalet vårddagar inom akutsjukvården. godkände de i proposition 1984/85:181angivna riktlinjerna för hälso- och sjukvårdspolitiken. Därigenom lades grundenför inriktningen av 1990-talets hälso- och sjukvård. Jag finner inte anledningatt föreslå en revidering av de bedömningar som låg till grund för dettaställningstagande. Jag villi det här sammanhanget emellertid göra tvåmarkeringar. Äldre människor har samma rätt som människor i andraåldrar att få god akutsjukvård. Detta kan förefalla som en självklarhet. Detfinns dock enligt min mening skäl att med skärpa framhålla denna princip. I enprioriteringssituation får inte människor värderas efter ålder. En väl fungerande akutsjukvård år viktig för att snabbtkunna göra insatser för att öka funktionsförmågan och minska onödigt lidandebland äldre människor. Om snabba åtgärder tillhandahålls inom akutsjukvårdenleder detta till att behovet av långvarig vård eller omfattande service tillden enskilde minskar. Vid en planering i samverkan mellan kommunen ochlandstinget finns det därför anledning att noga överväga vilken fördelning avresurserna som skall göras mellan å ena sidan korttidssjukvården och å andrasidan den långvariga vården och stödet i eget boende. Jag vill här även erinra om att , efter förslagfrån regeringen, anvisat särskilda medel för att minska köerna inom hälso- ochsjukvården (prop. 1986/87:114, SoU 37, rskr. En avsocialstyrelsen genomförd studie har visat att antalet operationer har ökatkraftigt. har den särskilda ersättningen till vissa operationerinordnats i den allmänna sjukvårdsersättningen. På många håll i landet finns ett betydande antal äldrepersoner som vårdas på medicin-, kirurg- och ortopedkliniker utan att egentligen behöva de resurser som finns där. Flera kliniker i landet har emellertid arbetat aktivt för att förbättra samarbetet mellan långvårdsklinik, primär vård och socialtjänst. Vårdtiderna har kunnat förkortas kraftigt genom en ' utvecklad vårdplanering som inneburit att förberedelsernaför insatserna för den enskilde efter vården på kliniken börjar redan vidintagningen. En viktig orsak till de kortare vårdtiderna är också att enkvalificerad rehabilitering sätts in tidigt efter det akuta sjukdomsskedet. Den kraftiga ökningen av antalet äldre i de högstaåldrarna åren framöver kommer att ställa stora krav på eri effektivresursanvändning, inte minst inom akutsjukvården. Äldremänniskors funkfionsförmåga försämras ofta snabbt vid vistelse på sjukhus. Detär därför, enligt min mening, angeläget att planeringen för vad som skall händaefter behandlingen inom akutsjukvården kommer i gång . Här harlångvårdskliniken en viktig funktion. Spriarbetar med ett projekt som syftar till att utvecklaerfarenhetsåterföringen mellan olika medicinkliniker. Avsikten är att spridaerfarenheter och goda idéer om hur arbetet med äldre människor på klinikernakan förbättras. Jag ser positivt på detta arbete. För egen del är jag angelägenatt framhålla vikten av en fortsatt utveckling av samverkan mellanlänssjukvårdens kliniker, primärvården och . En fortsattförkortning av vårdtiderna måste ske med den enskildes bästa för ögonen. Detgäller att på bästa sätt stödja dennes återhämtning och möjligheter attutveckla sin funktionsförmåga. Däremot får det inte gå så långt att människormot sin vilja, skrivs ut från sjukvårdsanläggningar utan att förhållandena ihemmet är ordnade. En sådan missriktad effektiviseringsiver skadar denenskildes förtroende för sjukvården och bidrar inte till dennes tillfrisknande.Avgörande för om det skall vara möjligt att minska antalet medicinsktfärdigbehandlade patienter inom akutsjukvården är således dels en gemensamavvägning av resurserna mellan olika delar inom äldreomsorgen, dels ettförtroendefullt samarbete mellan olika kliniker samt mellan länssjukvården ,primärvården och övrig lokal service. Jag har tidigare berört frågan om huvudmannaskapet för delokala sjukhemmen. En överflyttning av ansvaret till primärkommunerna borde påett verkningsfullt sätt kunna bidra till den utveckling som jag nu förordat. Min bedömning: Äldre människor har samma rätt som andratill kvalificerad psykiatrisk vård. Vården bör i första hand ges i öppnaformer. Den psykogeriatriska kompetensen behöver utvecklas inomden psykiatriska vårdorganisationen. Psykiatrins stöd till primärvården och iform av utbildning, konsultation och handledning bör utvecklas. Denpsykiatriska slutenvården för patienter med åldersdemens bör fortsätta attminska i den takt bättre alternativ kan erbjudas av ellerprimärvården. Den sociala situationen för dem som vårdats under lång tidinom den slutna psykiatriska vården och som skrivits ut till eget boende börägnas särskild uppmärksamhet. Skälen för min bedömning Prop. Äldre människor inom psykiatrisk vård På samma sätt som den somatiska sjukligheten tilltar ihögre åldrar ökar den psykiska sjukligheten vid stigande ålder. Depression ärden vanligaste psykiska störningen bland äldre människor. Med åldrandet ökarockså riskerna för psykiska påfrestningar. Förlust av maka eller make,släktingar och vänner är exempel på sådana påfrestningar. svarade personer i åldern och däröverför av de avslutade vårdtillfällena inom den psykiatriska vården. Ungefärhälften av de.. personer som en viss dag vårdades inom den psykiatriskavården vid sjukhus eller sjukhem var . Detta visar att andelenäldre är störst bland de långtidsvårdade. har antaletinneliggande patienter i psykiatrisk vård minskat med nästan 7 000 personer. -Det är främst inom diagnosgrupperna schizofreni och åldersdemens somminskningarna har ägt rum. Åldersdemens innebär en psykisk avtrubbning, främstintellektuellt, men även emotionellt och viljemässigt. Störningen.är i huvudsakav två slag, senil demens och multiinfarktdemens. Bedömningen av utbredningenav denna psykiska störning bland äldre skiftar. En undersökning somsocialstyrelsen gjort i fyra län visar att i genomsnitt av befolkningen iåldrarna och över bedömts ha ett åldersdement beteende. Omräknat för helalandet kan det totala antalet åldersdementa beräknas uppgå till drygt 80 000personer. Det finns dock anledning framhålla att diagnostiseringen av personermed åldersdemens är svår. Det finns andra studier över förekomsten avåldersdemens som visar avsevärt lägre förekomst. av de inneliggande i psykiatrisk vård år 1979vårdades för schizofreni. Flertalet av dessa var äldre. Fram till år 1985minskade emellertid antalet vårdade med denna diagnos med 3 400 personer.Diagnosgruppen psykiska åldersförändringar motsvarade av samtligainneliggande och minskningen fram var mer än 2 000 personer. Den minskning av slutenvården inom psykiatrin som skettunder senare år har således till stor del gällt äldre människor. De som underlång tid vårdats inom psykiatrin har antingen skrivits ut fill den somatiskalångtidssjukvårdens lokala sjukhem, ålderdomshem; servicebostäder, eget boendeeller avlidit. Intagningen av personer med åldersdemens på sjukhus inomden psykiatriska vården har minskat. I stället utgör pei-soner medåldersdement beteende en allt större andel b|and de vårdade på lokala sjukhemoch vid ålderdomshem. Försatt utveckling av psykiatrisk vård Målet för hälso- och sjukvården är enligt hälso-ochsjukvårdslagen en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen.Detta innebär att äldre människor har samma självklara rätt tillkvalificerad psykiatrisk vård som andra människor. En allt större del av denpsykiatriska vården ges nu i öppna och halvöppna former. Inom de stora f.d.mentalsjukhusen är andelen 77 äldre förhållandevis stor. Jag anser det vara ett framstegatt de äldre nu i högre gradän tidigare kan ges vård i andra och bättre vårdformer nära Prop.1987/88:176 hemorten.Det finns dock anledning betona att den sektoriserade psykiatrin måstebyggas upp för att tillgodose äldre människors behov av såväl heldygnsvårdsom vård i öppna eller halvöppna former. vårdensomstrukturering har pågått och jag anser attdet finns skäl att beakta erfarenheterna från denna omställning vid övervägandeom förändringar inom andra vårdområden. har i en -mot öppnare vårdformer och ökad samverkan redovisat erfarenheter frånomställningen. kartläggning visar att det finns brister ipsykiatrins möjligheter att göra hembesök, i utbyggnaden av dagvård och småhem för behandling eller rehabilitering av långtidssjuka samt i möjligheternaatt ge fortbildning och konsultation till primärvårdens och socialtjänstenspersonal. Enligt min mening är det angeläget att den sektoriserade psykiatrinsstöd till och samverkan med primärvården och utvecklasytterligare för att stärka möjligheterna att ge god vård till äldre människormed psykiska störningar. Det är också viktigt att psykiatrins möjligheter attge kvalificerad behandling av psykiska sjukdomar bland äldre utvecklas. Det är glädjande att tre fjärdedelar av samtliga landstinghar utvecklat särskilda geropsykiatriska enheter, dvs. särskild verksamhet somavser behandling av äldres psykiska sjukdomar. I storstadsområdena finns emellertidsådana enheter i endast fyra av sju områden. Enligt min mening bör dengeropsykiatriska kompetensen byggas ut ytterligare. Takten i och formerna fördenna utbyggnad måste avgöras av resp. huvudman. Det är viktigt att geropsykiatrins stöd till primärvårdenoch fortsätter att utvecklas. Inte minst viktigt är attkommunens hemtjänst och personalen i de särskilda boende- och vårdformerna pålokal nivå får fortbildningsstöd, möjligheter till konsultation ochhandledning. Inom bör hög prioritet ges utveckling avnya boende- och vårdformer samt dagverksamheter för människor med åldersdementbeteende. Takten i denna utveckling avgörs delvis av hur psykiatrins personalförmår stödja personalen inom och primärvården. Det är minbedömning att heldygnsvården av personer med åldersdement beteende vidpsykiatriska kliniker bör kunna fortsätta att ersättas med annan vård.Avgörande för hur snabbt denna förändring kan komma att ske är utbyggnaden avde resurser som på lokal nivå i stället skall ge den nödvändiga vården. Jagvill betona att minskningen av vårdresurserna inom psykiatrin måste föregås aven utbyggnad av goda alternativ. Det är därför angeläget att den planering avinsatserna för äldre som jag avser föreslå i det följande sker i samverkan medföreträdare för den psykiatriska vården. Som jag nämnt har många människor som fått slutenpsykiatrisk vård , främst personer med diagnosen schizofreni, kunnat skrivas ut fill ordinärt boende eller någon särskild boende- och vårdform. Flertalet av dessa är äldre personer som inte sällan av sitt liv levtpå institution. Det finns än så länge få systematiska undersökningar som visar hur dessa klarar ett liv ute i samhället. () har hävdat att många lever i ensamhet och isolering, trots att de som skrivs ut får en egen bostad och visst stöd från den sociala '78 Alltför mångaav dem saknar ett socialt nätverk trots att de kanske deltar i någon klubbverksamheteller annan dagverksamhet. Vissa erfarenheter, som åberopar isin rapport, tyder också på att återfallen i en akut psykisk sjukdom ökat dåtidigare vårdformer för långtidsvårdade minskats. För egen del vill jagbetona att de iakttagelser jag nu redovisat inte får tas till intäkt för attändra inriktning när det gäller utskrivning av människor som vårdats långafider inom psykiatrin. Däremot finns det anledning att betona dels attförberedelserna för den enskilde att leva ett liv utanför institutionen måstevara omfattande, dels att stödet ute i samhället måste förbättras ochpsykiatrins eftervård utvecklas. Jagvill också framhålla att omställningen måste ske varsamt och i samråd med bådede människor som berörs och berörda organisafioner. Min bedömning: Denenskilde bör ges möjlighet att flytta till särskilda boende- och vårdformer iannan kommun eller annat landsting. Detta bör i första hand åstadkommas genomöverenskommelser mellan huvudmännen. Varjelandsting har enligt 3 § hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) ansvar för att geen god hälso- och sjukvård till de personer som är bosatta inom landstingetsområde. Hälso- och sjukvårdslagen reglerar inte den enskildes möjlighet attflytta till sjukvårdsanläggning inom ett annat landsting. Genom dets.k.riksavtalet, som främst avser samverkan mellan landstingen såvitt gällerden högspecialiserade hälso- och sjukvården, har getts rekommendationer omförfarandet när någon behöver vård i annat landsting än det där han är bosatt.I avtalet finns även en bestämmelse om utomlänsvård efter läkarremiss avsärskilda humanitära eller sociala skäl. Med sådana skäl avses bl.a. situationerdå en äldre person som vårdas inom långtidssjukvården vill flytta till enanläggning i en annan landsfingskommun, där någon anhörig bor. För attflyttning i ett sådant fall skall kunna genomföras krävs båda de berördahuvudmännens samtycke. Avtalet innebär vidare att hemlandstinget betalar detmottagande landsfinget för patientens vårdkostnad så länge vården pågår. Beträffande socialtjänstenföreskrivs i 3 § socialtjänstlagen (1980:620) att kommunen har det ytterstaansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som debehöver. I 72 § socialtjänstlagen anges att ett ärende som avser vård ellernågon annan åtgärd beträffande en enskild person kan flyttas över till en annansocialnämnd, om den nämnden samtycker. Några bestämmelser om ekonomiskersättning mellan kommuner finns inte i socialtjänstlagen. För att en personskall få servicebostad har en del kommuner satt som villkor att denne skall varamantalsskriven i Prop. 1987/88:176 kommunen. Riksdagenhar gett regeringen till känna vad socialutskottet har anfört i sitt betänkandeSoU 1987/88:6, om att regeringen bör pröva vilka åtgärder som kan vidtas föratt möjliggöra för handikappade och äldre att få servicebostad i annan kommun. har den geografiska rörligheten idet svenska samhället ökat påtagligt. Det betyder att många äldre människorhar sina barn och anhöriga i övrigt på andra orter i landet än där de självabor. För en del äldre människor och deras närstående är det av stor betydelseatt det geografiska avståndet mellan dem kan minskas genom att den äldreflyttar nära de anhöriga. För människor som till följd av funktionshinder behöverservice eller vård är emellertid möjligheten att flytta begränsad. Enligt minmening bör målet vara att alla människor oberoende av service- eller vårdbehovskall kunna byta bostads- eller vistelseort. Från den enskildes synpunkt kan det vara viktigt att kunnaflytta till en annan kommun även av andra skäl än familjeband på orten.Människor kan t.ex. vilja flytta till en ort där personer med samma etniskabakgrund bor. Även för yngre personer med handikapp, som behöver bo iservicebostad, är möjligheterna att flytta begränsade. De problem som ärförknippade med nuvarande bestämmelser är alltså inte begränsade till äldremänniskor, utan gäller i minst lika hög grad yngre personer med olika slag avhandikapp. Yngre människor kan även behöva flytta för att genomgå utbildning,rehabilitering eller för att få lämpligt arbete. I första hand anser jag det angeläget att de som har enanknytning till den aktuella orten skall ges möjlighet att flytta. Sammamöjlighet bör gälla för den som vill flytta på grund av att den form av boende,vård eller andra insatser som den enskilde behöver inte finns att tillgå på hemorten.Jag har erfarit att gör en översyn avhithörande frågor när det gäller riksavtalets innehåll. De här skisserade förändringarna är angelägna attgenomföra. Vissa problem kan ändå vara förknippade med dem. Det kan t.ex.finnas anledning förmoda att efterfrågan på särskilda boende- och vårdformer isynnerhet i storstadsområdena kommer att öka till följd av att äldre människorvill flytta närmare sina anhöriga som bor där. Enligt min mening bör man i första hand pröva möjlighetenatt lösa frågan på frivillig väg genom överenskommelser mellan huvudmännen. Ominte detta visar sig vara en framkomlig väg bör andra åtgärder övervägas. Den delegation, med företrädare för bl.a. de bådakommunförbunden, som jag ämnar föreslå regeringen att tillsätta,bör därför få i uppdrag att utreda möjligheterna att, genom överenskommelsermellan huvudmännen, skapa möjlighet för den enskilde att flytta till annankommun även när behov av särskilda boende- eller vårdformer föreligger. 9 Personalfrågor inom äldreomsorgen Prop. arbetade uppskattningsvis ca 165 000 personer medservice och vård av äldre människor inom social hemtjänst, ålderdomshem,sjukvård i hemmet och somatisk långtidssjukvård. Av dessa var ca 86 000vårdbiträden inom kommunernas äldreomsorg och ca 50 000 sjukvårdsbiträden ellerundersköterskor inom sjukvården. Enligt äldreberedningens beräkningar behöver antaletpersoner som arbetar inom den primärkommunala äldreomsorgen fram till år 2000öka med 40-70 000 personer, under förutsättning av en oförändrad sysselsättningsgradbland de anställda. Inom långtidssjukvård och sjukvård i hemmet behöver antaletanställda inte öka med mer än 10 000 enligt äldreberedningensberäkningar. Till det sålunda ökade personalbehovet kommer storapensionsavgångar, främst inom den primärkommunala äldreomsorgen, samt högomsättning bland äldreomsorgens personal. Detta innebär att ett stort antalpersoner kommer att behöva rekryteras det kommande decenniet. Läget på arbetsmarknaden i är f.n. mycket gott ocharbetslösheten den lägsta . Inom flera sektorer råder förnärvarande brist på arbetskraft. Jag har erfarit att och bostadsstyrelseninhämtat uppgifter som visar att mer än en tredjedel av kommunerna harsvårigheter att rekrytera tillräckligt antal personer till äldreomsorgen.Av Landstingsförbundets redovisning av LKELP-undersökningarna för år 1986framgår att landstingen allmänt anser att det är mycket svårt att rekryteraframför allt sjuksköterskor och undersköterskor till långtidssjukvården. Personalomsättningen är hög inom dessa områden.Socialstyrelsen redovisar i en nyligen avgiven rapport till regeringen att ca18 000 vårdbiträden i hela landet lämnade sina befattningar mellan mars månadår 1986 och samma månad . Av dessa lämnade 17 500 yrket helt. Detinnebär en personalomsättning på . har ien studie visat att personalomsättningen bland sjukvårdspersonalen uppgicktill . Enligt har personalomsättningeninom ökat . Den har ökat mest istorstäderna och bland yngre och timavlönad personal. För sjukvårdens del visarstatistiska centralbyrån att omsättningen är störst i och Göteborgoch bland personal med kort utbildning. Många anställda inom äldreomsorgerna arbetar deltid. Dengenomsnittliga tjänstgöringsgraden för vårdbiträden inom uppgickår . arbetade på heltid, trots att en ökning harskett . Inom sjukvården arbetade avpersonalen på heltid. har efter en enkät till landets samtligakommuner redovisat att nästan hälften av alla vårdbiträden inomhemtjänsten saknade lämplig yrkesutbildning för yrket. 6 1987/88. genomgåttsociala servicelinjen eller motsvarande utbildning inom den kommunalavuxenutbildningen. Så gott som samtliga sjukvårdsbiträden och undersköterskorinom landstingens hälso- och sjukvård har dock adekvat yrkesutbildning.Statskontoret visar i (1988) att i ett nordisktperspektiv allmänt sett har en låg utbildningsnivå hos personalen inomålderdomshem, sjukhem, hemsjukvård och hemtjänst. Flerastudier från kommuner i landet visar att förekomsten av arbetsskador ärförhållandevis hög bland personalen inom den sociala . Det ärbelastningsskadorna som är vanligast. Dessa leder ofta till långasjukskrivningsperioder eller till omplaceringar. Uppgifter från en studie iUppsala kommun tyder på att sjukfrånvaron bland den sociala hemtjänstenspersonal är mer än dubbelt så hög som genomsnittet för samtliga anställda iriket. Min bedömning: Kommuner och landsting bör ge hög prioritetåt personalpolitiska insatser inom äldreomsorgen. Insatserna bör syfta till attminska personalomsättning och sjukfrånvaro, att höja tjänstgöringsgraden ochatt förbättra rekryteringsmöjligheterna. bör få i uppdrag att redovisaen uppföljning och utvärdering av utvecklingen på personalområdet. Socialstyrelsenbör i samarbete med berörda myndigheter och organisationer samla in och spridaerfarenheter och idéer, som syftar till att förbättra personalförsörjningeninom kommunernas äldreomsorg. För detta bör avutvecklingsmedlen inom ramen för statsbidraget till den sociala hemhjälpendisponera en milj. kr. under de två kommande budgetåren. Äldreberedningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak medmin bedömning. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser delarberedningens mening att högsta prioritet bör ges åt personalpolitiskt ocharbetsorganisatoriskt utvecklingsarbete. Skälen för min bedömning: redovisade iapril 1988 ett uppdrag från regeringen att analysera och komma med förslag tillåtgärder i syfte att öka kommunernas möjligheter att rekrytera kompetentpersonal. I sinredovisning lämnar förslag och rekommendationer kringpersonalpolitik, utbildning, arbetsmiljö m.m. Förslagen riktar sig tillkommuner, statliga myndigheter och andra berörda. Landstingsförbundethar startat ett projekt vars syfte är att säkrapersonalförsörjningen inom hälso- och sjukvården. Projektet bygger i huvudsakpå information till huvudmännen om vad som praktiskt kan göras och vad som harprövats i olika landsting.