prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — LVM-hemmen ställer i princip krav på avgiftninginnan klienten kommer dit och har sällan resurser att hantera den medicinskaavgiftningen. Del löser inte problemet att lagstifta om en möjlighet altomhänderta den missbrukare som vill avvika från sjukhuset med placering päLVM-hemmet eller i häkte. Om man inte kan genomföra avgiftning under tvång päsjukhus måste resurser skapas för avgiftning pä LVM-hemmen. anser inte atl beredningens förslag ifräga om kvarhållningsrätten är tillräckliga. kommun anser atlavgiftningsenheter-na måste omfattas av tvånget och förläggas på LVM-hemmen somkomplement fill lämplig sjukvårdsenhet. läns landsting anser all beredningensställningstagande i denna fråga är beklagligt och framhåller atl samhälletmåste ta ansvar för atl klara ett omhändertagande enligltvångslagsliftning för missbrukare. Del kan inle anses orimligt all en patient, som berövatsfriheten genom beslut om omedelbar tvångsvård, i detta avseende kan jämställasmed patienter för vilka läkare fattat beslut om LSPV-vård. Det är en närmast absurd situation all läkare skall behövaslå larm om atl en patient har lämnat eller håller på atl lämna sjukhuset ochdär grunden för läkarens agerande är bedömningen att patientens liv är i faraom vård uteblir - inte sällan är patienten i behov av intensivvård. Trots dettafinns del inle möjlighet alt hålla patienten kvar genom någon form av tvångsbeslut.Alt denna typ av patienter skall beredas vård på LVM-hem innebär attdessa påläggs ett ansvar som de inte har resurser alt ta. För patienten betyderdetta alt livsnödvändig vård kan utebli. Det ligger i sakens natur att missbrukare i dennasituation har små, om ens några möjligheter all fatta rationella beslut. Trotsdetta krävs atl de skall ta ansvar för sitt liv och sin hälsa. Tanken ärtydligen atl om missbrukaren inte förmår atl la delta ansvar, skall LVM-hemmengöra det i stället. LVM-hemmen har inte medicinska resurser för detta, och konsekvensenkan bli all en svårt medtagen människa som vägrar stanna på sjukhus skalltransporteras till institutionen, som inle har resurser och därför tvingastransportera vederbörande tillbaka lill sjukhus. har svärl atl förstå hur delta lapptäcke av insatser som beredningen föreslårskall kunna fungera i verkligheten. Likaledes måste det te sig svårförståeligt för klien ten alt den värd som inramals av polistransport fill sjukhuset, sjukvärds- personalens aktiva insatser för att förhindra atl klienten lämnar sjukhuset samt en därpå följande transport till LVM-hemmet skall kunna karaktäri seras som frivillig. Förbundet kan inte se alt de föreslagna förändringarna I99 innebär nägon avsevärd förbättring. lOGTINTO förstår principernabakom beredningens ställningstagande, Prop. 1987/88:147 men kan inteacceptera den skillnad som görs mellan social och medicinsk Bilaga 3tvångsbehandling. Därestsocial tvängsbehandling accepteras blir det obegripligt om denna inte kaninledas på sjukhus, eftersom de allra flesta grava missbmkare som inledningtill ett socialt behandlingsprogram har behov av medicinsk vård. På denna punktbör således LVM kompletteras och skärpas. Tvåremissinstanser avstyrker den del av förslaget som rör kvarhållningsrätten. JOpåpekar alt de patienter som det här är fråga om ofta har omfattande medicinskabehandlingsbehov. Delär därför av största betydelse all personalen på sjukhuset kan vinna patientensförtroende för atl tillsammans med patienten kunna planera den fortsattabehandlingen. Ofta finns det anledning alt följa patienten under en lång tid.De möjligheter lill tvång som föresläs kan försvära en sådanbehandlingskontakt. Utövandet av tvång mot patienten på sjukhuset kan leda lillkonfrontafioner mellan läkaren och patienten lill allvarligt men för vården.Härtill kommer alt många sjukvårdsinrättningar saknar den lokalmässigautformning och den personal som behövs för att missbrukaren skall kunna hållaskvar på sjukhuset. Man får i detta hänseende enligt min mening förlila sig tillatl vederbörande läkare försöker nå så goda relafio-ner till patienten atlvården på sjukhuset kan fullföljas utan sådana mdlankommande inslag av tvångsom beredningens förslag ger utrymme för. Äromständigheterna sådana alt det redan frän början kan förutses att missbrukarenkommer atl avvika från sjukhuset bör missbrukaren placeras på etl hem försärskild tillsyn där han bör ges de sjukvårdande insatser som kan behövas. Göteborgskommun anser att den föreslagna kvarhållningsrätten strider mot hälso- ochsjukvärdens grundprincip och kan skapa problem såväl etiskt/moraliskt somarbelsmässigt. Underrättelseplikten för överläkaren bör dock kvarstå i enlighetmed beredningens förslag. Det bör därefter ankomma på socialnämnden ellerföreståndaren för LVM-hemmet alt begära polishandräckning. BRÅ,UHÄ, AMS, RRV, SCB, , , LO, Föreningen . , FMN och behandlar intefrågan. 3.9 Huvudmannaskapet för LVM-vården Förslagetalt LVM-vård även i forlsällningen skall lämnas genom hem som drivs avlandstingskommuner eller kommuner tillstyrks eller lämnas utan erinran av iflertalet remissinstanser. Landstingsförbundetframhåller alt dess förbundsstyrelse i detta skede inte har "anledning attta ställning vare sig för eller emot en huvudmannaskapsförändring men anserall skäl talar för alt en samlad utvärdering av huvudmannaskapsreformen 1983kommer lill stånd". Tvåremissinstanser, och kommuner, avstyr- 200 kerförslaget och förordar att även enskilda huvudmän ges möjligheter att Prop.1987/88:147 driva hem enligl LVM. anser emellertid atloffentli- Bilaga 3 ga huvudmän skall förbehållas ansvaret all driva hem förvårdlagare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn enligl 18 § LVM. Malmökommun och RNS anser att staten bör vara huvudman för LVM-vården. 4 Den lagtekniska lösningen Förslagetatl ersätta den nuvarande LVM med en ny lag har behandlats av endast tvåremissinstanser. Länsrätten i anser atl de preciseringar,ändringar och kompletteringar av LVM, som beredningen har föreslagit, inte ärav sådan omfattning och av sådant slag att rätten känner sig övertygad om attLVM behöver ersättas av en ny lag med samma namn. anser alt del ärgrovt vilseledande av socialberedningen all hävda atl de föreslagnaändringarna i sak inte är av den omfattningen atl den nuvarande lagens rubrikbehöver ändras. a. elt komplellerande statsbidrag inriktat pä att stödjafillkomsten av kvalificerade LVM-resurser i första hand avsedda förnarkotikamissbrukare. Flertalet remissinstanser, som har yttrat sig i frägan,betonar viklen av resurstillskott för utbyggnaden av platser förnarkotikamissbrukare vid hemmen för särskilt noggrann tillsyn och behovet avsärskilda statsbidrag för ändamålet. Flera remissinstanser understryker ocksåbehovet av utökade resurser även lill den frivilliga vården. Enligtstyrelsens uppfattning är ökade resurser en fömtsättning för en framgångsrikmissbruksvård. Inte enbart de föreslagna utvidgningarna av kriterier förtillämpningen av LVM ställer krav på ökade resurser hos institutionsvården.Även de föreslagna ändringarna i 11 § socialtjänstlagen kommer enligtstyrelsens mening att medföra ett ökat behov av frivillig värd. Tilldetta kommer att det inom kriminalvärden finns ett ökande antalnarkotikamissbrukare. Bland de personer som tas in i kriminalvårdsanstalterhar förmärkts en markant förskjutning mol en allt allvarligaremiss-bmksproblematik. Med anledning av HIV/AIDS-problemaliken har kriminalvårdenökat sina ansträngningar atl spåra narkotikamissbmkare och riktar sig numeradärvid inte enbart till dem som redan undergår kriminalvård även till deintagna i allmänna häkten. Förhoppningsvis kommer detta kartläggningsarbete attmedfra alt mänga missbmkare kan nås på del stadium i deras missbrukskarriärerdå de ännu kan motiveras för frivillig värd mol missbruket. Detta kommer ocksåatl ställa krav på en förstärkt frivillig värd. Genomatt frän /88 en möjlighet ges för de allmänna domstolarna atl i vissa fall döma lill skyddstillsyn med föreskrift om behandling enligt plan (kontraklsvård) i stället för till fängelse tordeytterli gare anspråk riktas mot den frivilliga vårdens resurser. En ökning av samhälletsresurser för vård av missbrukare torde tillsam- Prop. 1987/88:147 mans medden effektivisering av tvångsvården som socialberedningen Bilaga 3 föreslårpå sikt kunna medföra minskade kostnader inom kriminalvårds-området. för frägor har tagit del av socialberedningens förslag.Den har dock inte haft möjlighet alt gä igenom delta på etl mera djupgåendesätt. Nämnden har emellertid velat framhålla att om tvångsingripanden skallske, förutsättningen måste vara atl den vård som erbjuds är av god kvalitet. Detär således uppfattning all beredningens förfallningsförslag -för alt erhålla önskad effekt - mäste kompletteras med en omfattande satsningpä tillskapandet av ytterligare vårdresurser. Fler LVM-hem, i synnerhet hem försärskild tillsyn, utgör elt angelägel behov. Detta fillskott bör ges elldifferentierat vårdinnehåll och mäste finnas atl tillgå i varje region ilandet. Enöversyn av formerna för statsbidraget lill missbrukarvården m.m. bör göras idetta sammanhang. Institutionsvården för de tyngsta missbrukarna, som i förstahand berörs av föreliggande förslag om tvångsvård, tenderar all bli sä dyr förde kostnadsansvariga kommunerna att vårdbehövande av denna anledning riskerarall bli ulan adekvat vård. har i särskild skrivelse tillregeringen , aktualiserat denna fråga och understrukit nödvändighetenav en snabb och kraftfull förstärkning av LVM-vården enligl 18 §. Uppenbarabrister råder , i synnerhet vad gäller vårdmöjligheter förnarkofikamissbrukare i storstock-holmsomrädet. Åtgärder vidtas nu i Stockholmoch ytterligare åtgärder planeras för att avhjälpa dessa brister. Trots dettafinns anledning befara alt svårigheterna att tillgodose vårdbehoven kommer attbestå . Socialberedningenkonstaterar att missbmkarvårdens resurser totalt sett är underdimensionerade.Socialsekreterarnas höga arbetsbelastning och breda arbetsfält omöjliggördjupare kontakter med klienterna. Statskontoretanser att det är särskilt angeläget med planeringsinsatser för atl få fillstånd en väl fungerande eftervård. En utbyggnad av långsiktigt stödjande ochindividualiserade insatser inom den öppna kan enligl deförhållanden och fakta som socialberedningen redovisar, vid sidan av de renthumanitära aspekterna, visa sig vara också samhällsekonomiskt lönsam. Statskontoretfinner i likhet med beredningen att resurserna för den kvalificerade LVM-vårdenbehöver förstärkas - främst för narkotikamissbmkare. Beredningen anför godaskäl mot alt finansiera en sådan förstärkning genom en omfördelning av resurserfrän vården av alkoholmissbmkare eller från den frivilliga värden. Vibedömer att resurser för ett prestalionsrdaterat, kompletterande statsbidragtill driften av § 18-hem och till uppföljande insatser i anslutning till sådanvård bör kunna erhållas genom en omfördelning från anslagH 4 Utvecklings- och försöksverksamhet och A 5 Särskilda medel förbekämpningen av AIDS. Frän det sistnämnda anslaget lämnas stöd lillutbyggnad av behandlingshem för vård enligt LVM. Imotsats till beredningen anser vi att det saknas anledning alt tillskapa 202 en särskild organisafion -med därtill hörande administration och kostna- Prop. der för beredning ochfördelning av ett sådant kompletterande bidrag. Syftet med deltillkommande statsbidraget är, som vi uppfatlat del, all stimulera etablerande avytterligare platser för kvalificerad LVM-vård. Tanken är vidare atlbidraget på vissa gmnder skall utgå lill drift inom Bidraget kandärmed inte betraktas som utvecklingsmedel i Deekonomiska konsekvenserna av beredningens förslag och rekommendationer belysesendast översiktligt i belänkandet. Beredningen har inte ansett det vara möjligtatt visa hur förslaget skulle kunna finansieras i form av rationaliseringareller omprövning av pågående verksamhet inom ulredningsområdel. Somstatskontoret inledningsvis framhåller, förutsätter förverkligandet avsocialberedningens intentioner bl. a. atl LVM-vården tillförs ökade ekonomiskaresurser. Besliil om resursfillddning får fattas på gängse sätt genom polifiskprövning och avvägning mot andra behov. Utöver finansiering av ellkompletterande statsbidrag kan vi inte anvisa möjliga finansieringsvägar. Statskontoretkan avslutningsvis instämma i beredningens slutsats alt uteblivna insatsereller onödigt sena insatser medför stora humanitära lidanden och betydandekostnader för samhället och enskilda. RRVsaknar en beskrivning av mål och medel relaterad till kostnaderna för olikaätgärder som kan ge indikationer om behov och möjligheter lillornpriorileringar inom vården. T.ex.kan beredningens analys mer än behöva ta upp avvägningar som utgårfrän atl en mycket stor del av missbrukarna är intagna på fängelser. RRV är välmedvetet om svårigheterna atl ta fram en sädan beskrivning men bedömer altdetta kan vara lill nytta med tanke på de kostnader samhället kan komma att ståinför och inte minst mot bakgrund av AIDS-hotet. RRV kan som etl exempel pä en sådanbeskrivning nämna den sammanställning över olika aktörer och insatser inomnarkomanvården relaterade till kostnaderna som verket gjorde i sinrevisionsrapport åtgärder mot narkotikamissbruk. Del I Insatser,kostnader, mål och medel för narkolikabekämpningen (Dnr 1982:1114). Etthinder som ofta nämnts för eft rationellt utnyttjande av värdresurserna är atldel finns flera huvudmän för värden. Särskilt intressanta finner RRV därförfinansieringsformerna, dvs. hur medel från olika huvudmän bäst kan samordnasför alt ge maximal effekt. Beredningen pekar på vissa modeller som bordeutvecklas och prövas vilket RRV tillstyrker. RRV finner exempelvis AMS modellintressant. Detta utvecklingsarbete vari RRV inbegriper ävensamordningsfrågorna anser RRV vara av så övergripande natur att det bör ulgöraett naturligt inslag i beredningens vidare arbete. Beredningenkonstaterar (s. 354) alt brist på tvängsvårdsplatser för främst tunga missbrukare föreligger. Bristen på resurser för LVM-vård för i första hand narkotikamissbmkare framstår enligl beredningen (s. 353) som utomordentligt allvarlig. Läget kan anses som akut ohållbart. Bered ningen diskuterar hur nödvändiga resursförstärkningar kan åstadkommas och stannar för att föreslå alt särskilda statliga medel bör ulgå som komple ment lill nuvarande statsbidrag. Det särskilda bidraget bör vara inriktat på att stödja tillkomsten av kvalificerade LVM-resurser avsedda i första hand för narkotikamissbrukare. Staten bör exempelvis finansiera av kost naderna. Medlen bör utgå i form av projektbidrag och fördelas av en 203 ledningsgruppmed företrädare för och de båda kommun- Prop. 1987/88:147förbunden. Till denna gmpp föreslås också knytas en gmpp av särskilt Bilaga3 erfarna och kvalificerade behandlare, som kan fungera som konsulter åt delokala projekten. RRV finner att en akut situation som den nuvarande kankräva extra ordinära åtgärder. Huruvida del föreslagna statsbidraget ärtillräckligt för att fä fler värdplatser för tunga missbmkare är svårt attbedöma liksom konstruktionen med projektbidrag. Man får pröva sig fram ochdetta kan vara en väg. Nuvarande statsbidragskonstruktion kommer alt omprövas1989, dvs. när nuvarande avlal löper ut. I samband med denna omprövning bör enutvärdering kunna ske av olika försöksverksamheter. Utvecklingen på missbmksområdet kan förväntas leda tillstora kostnadsökningar. Beredningen har inte funnit det möjligt alt visa hurförslagen skall kunna finansieras i form av rationaliseringar och omprövningar.Detta visar tydligt pä behovet av den kartläggning av missbmkarvårdens mål ochmedel och kostnadernas fördelning på olika åtgärder som RRV inledningsvisefterlyst. Om socialberedningens förslag görs lill lag kommer vi påpapperet att få en ordning som möjliggör en längt bättre missbruksvärd än f.n., t.o.m. en högst förtjänstfull sädan. För delta krävs emellertid också en kraftigresursuppbygnad. Länsrätten befarar att polifikernas vilja atl satsaerforderliga pengar inte pä långa vägar kommer'att stå i paritet medlagstiftarens ambitioner. Situationen inom utgör ett tydligttalande exempel härpå. Socialberedningens förslag om en rikstäckandeledningsgrupp med företrädare för och kommunförbundet ärvällovligt men otillräckligt. För att verkligheten skall komma i nivå medlagsfiftningen kommer att krävas ett långt starkare statligt inflytande, långtstarkare statliga påtryckningsmedel eller långt större statliga ekonomiskaåtaganden. Måhända kommer del atl visa sig nödvändigt att statenåtertar huvudmannaskapet för LVM-vården. ansluter sig också till beredningensbedömning att institu-lionsresurserna måste ses över och byggas ul. Enligtlänsstyrelsens uppfattning bör även övervägas om inte institufionshuvudmännenskall erhålla full kostnadstäckning av statsmedel vid en fortsatt utbyggnad avLVM-vården. Om lagstiftningen ändras på det sätt beredningen nuföreslår måste i vart fall i erhålla enresursförstärkning. Man måste utgä frän alt arbetsbördan kommer att ökaväsentligt, vilket bör beaktas i den fortsatta beredningen. LVM-vårdens innehåll lämnar inte mycket övrigt attönska, både när det gäller vården på institution och uppföljningen iöppenvård. rimligt krav atl den som av samhället berövas sin frihetför tvångsvård skall erbjudas en ändamålsenligt värd av hög kvalitet.Stora insatser måste göras för att förbättra den nuvarande LVM-vården. Detfinns skäl att 204 överväga ett förändrat statsbidragssystem som i störreutsträckning än det nuvarande kan ge garantierför atl de sämst ställda missbrukargrupperna Prop. 1987/88:147 får sinavårdbehov tillgodosedda. ser del positivt att den Bilaga 3nödvändiga utbyggnaden av LVM-vården för i första hand narkotikamissbmkarestöds genom ett kompletterande statsbidrag. Socialberedningensförslag innebär ökade kostnader för kommunerna, framför allt beroende på deutvidgade grunderna för tvångsvård. Kommunerna har svårt atterbjuda en differentierad vård till dem som blir föremål för tvångsvärd. Delkan befaras atl en utbyggnad av tvångsvården sker på bekostnad av vårdenskvalitet och frivilligvårdens resurser. Staten mäste enligt länsstyrelsensmening överväga en övergång till etl statsbidragssystem som ger störremöjligheter att styra hur resurserna används. Socialberedningenhävdar att förslaget innebär en viss lättnad i arbetsbörda ochatl den besparing som görs bör användas till en förstärkt tillsyn ochhandledning av socialnämnderna. Enligl bedömning kommerförslaget inte att innebära atl arbetsbörda när det gällerLVM-ärenden minskar. Ett ökat inslag av tvång i missbrukarvården gör detdäremot än mer angeläget att får resurser för tillsynsarbete,såväl i enskilda ärenden som mer övergripande. Den personalförstärkning somlänsstyrelsen fick för arbetet med utredningar och ansökningar enligt LVM ärklart otillräcklig. Arbetet har klarats genom en omprioritering somfått negativa konsekvenser för arbetsuppgifter enligt 68, 69.och 70 §§ socialtjänsfiagen. Det behov av resursförstärkning harför att på ett tillfredsställande sätt kunna fullgöra sina arbetsuppgifier somfillsynsmyndighet för kommer inte atl tillgodoses genom denföreslagna förändringen av LVM. Enförändring av missbruksvården i den riktning beredningen förespråkar äremellertid omöjlig att genomföra, utan ett resursfillskotl till kommunerna,vilket beredningen tycks inse. Upprustning förutsätts ske på olika områden,främst inom ungdomsvården. När LVM ursprungligen togs omfattade lagen - lillskillnad mol nykterhelsvårdslagen - också narkotikamissbrukarna. Regeringenvar i det sammanhanget ovillig att tillföra nya resurser lill vården. Enförlängd vårdtid samt möjligheter atl nå unga svåra missbrukare ställer nyakrav på kommunerna vilket statsmakten måste vara medveten om. Detlagförslag som läggs medför omfattande åtaganden för kommunerna jämfört medlagens nuvarande konstruktion. Grunderna för omhändertagande ändras,"kan" utbyts mot "skall", vårdtiden förlängs. Förbundsstyrelsenhar den bestämda uppfattningen alt ett villkor för lagens genomförande måstevara nya riktade statliga bidrag lill LVM-vården. Idet missiv som nu tillställt remissinstanserna finns etlavsnitt som refererar till regeringens lilläggsdirekfiv till kommittéerna. Därbehandlas frågan om kostnadsberäkningar i kommittéförslag. Socialdepartementettillägger: "Beredningen har i sitt betänkande inte helt följt dessadirektiv. Remissinstansena bör beakta detta vid sin granskning av förslagen".Förbundsstyrelsen ser kommentar som illavarslande.Bekämpandet av alkohol- och narkotikamissbruket är ett nationellt problem.Slalen kan inle med bibehållen trovärdighet undandra sig detta ansvar. Förbundsstyrelsenskulle avslutningsvis gärna se atl en översyn av de organisatoriska formerna för statsbidrag till utvecklingsprojekt görs. del lill utveckling avinstitutionsvård och narkomanvård fördelas i olika anslagsformer både från och socialdepartementet.Detta Prop. 1987/88:147 förhållande - inklusive tillkomsten avutvecklingspengar i HIV/AIDS-ar- Bilaga 3 betel - har medfört all delpraktiskt taget är omöjligt för huvudmännen att hålla sig informerade om allaskilda bidragsmöjligheter. Beredningen tar pä skilda häll i betänkandet upp att denya reglerna för statsbidrag till missbrukarvården lett lill kraftigaminskningar av plalsantalet vid behandlingshemmen för missbrukare. Den nyakonstruktionen syftade just till alt stimulera utbyggnaden av öppnabehandlingsalternativ på bekostnad av inslitulionsplatser. Med hänsyn tillerfarenheterna bör, enligl styrelsens mening, den ändradestalsbidragsutformningen tas upp lill diskussion mellan avtalsparterna. Brislen på s. k. 18 § platser påtalas såväl i beredningensbetänkande som i mänga andra sammanhang. Någon samlad konkret bild av behovettycks dock f n. inle vara möjligt alt få. Beredningen föreslär konkretaåtgärder för att komma tillrätta med situationen. a. föreslås ett särskiltriktat statsbidrag som ej enbart skall ulgå till själva LVM-hemmen utan ävenbidra till att utveckla innehållet i den LVM-vård som sker utanför institutionerna.Förbundsstyrelsen ställer sig bakom förslagen och anser liksom beredningen altdessa frägor bör behandlas snabbt och i särskild ordning ulan atl ställningtagils till förslaget om reviderad lagstiftning. I sammanhanget kan nämnas altdiskussioner nu pågår mellan företrädare för de båda kommunförbunden,och om en utredning av behovet avnarkomanvårdsplatser. Missbrukarvården behöver vidareutvecklas mot en störreflexibilitet i behandlingsarbetet, där insatser inom den öppna vården får enökad belydelse. Det nya statsbidragssystemet ger också kommunerna en störrefrihet all avgöra fördelningen av resurserna mellan öppen vård och institutionsvård,vilket är myckel positivt. En stor andel av missbruks- och HIV-problemaliken ärkoncentrerad till . I den mån antalet platser för tvångsvård behöverutökas är det nödvändigt all de kommuner som pålar sig detta får fullkostnadstäckning. Skulle beredningens förslag om utökad tvångstid gå igenom,blir detta än mer angeläget. Tvångsvårdens roll i missbrukarvården fastställs avstatsmakterna. Det är därför, enligt kommunstyrelsens mening, nödvändigt atl enutvidgad tvångsvård åtföljs av ett fullständigt ekonomiskt åtagande fränstatens sida. De kommunala utgifterna ökar kraftigt, även om ell riktatstatligt bidrag till viss del av driften av etl LVM-hem utgår. Detta kanförsvära utbyggnaden av LVM-resurser i tillräcklig omfattning. Kommunstyrelsenanser atl staten bör stå för hela den kostnad som kan beräknas uppkomma pågrund av ny lagstiftning. Etlsärskilt statligt bidrag, riktat lill LVM-vården, bör också kompletteras meden ökning av del generella statsbidraget till missbrukarvården. instämmer i beredningens förslag om utökaderesurser för LVM-vårdpä sid. 38 och tillstyrker inrättande av en särskild lednings- Prop.1987/88:147 grupp som inventerar behovet av nya resurser. Nämnden instämmeräven i Bilaga 3 behovet av särskilda medel för uppbyggnad av statligaresurser för LVM-vård.