prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Länsrälten har mycket goda erfarenheter av länsstyrelsensom utredande och sökande myndighet men ser ändå ingen anledning att motsättasig socialberedningens förslag under detta avsnitt. Om en uppdelning av ansvaretför utredandet resp. för sökandet inte anses lämplig är nuvarande ordning klartatl föredra framför alt ansvaret för ansökningsförfarandel återgår tillsocialnämnden. Länsrätten i , som inte har något alt anmärkamot arbete, ser som en fördel med förslaget att detdubbelarbete som förekommit i ärendena försvinner. Vidare kommer, med den här lösningen, handläggningen avärendena att kunna snabbas upp. Det får också anses vara en fördel attutredningen handläggs av granskas av länsstyrelseninnan ansökan om vård kommer till sländ. i anser alt del finns skälsom talar för och emot att ansvaret för utredning och ansökan om värd iLVM-ärenden ligger hos . ansluter sig till beredningens förslag attlänsstyrelsen även fortsättningsvis skall ha ett övergripande ansvar för LVM.Länsstyrelsen är vidare liksom beredningen av den bestämda uppfattningen, attutredningarna om LVM skall ulföras av den lokala . Länsstyrelsenshuvudsakliga uppgift blir alt leda utredningsarbetet samt att ansvara föransökningarna fill länsrätten. Genom en sådan ordning slår man också vakt om enenhetlig och konsekvent rättstillämpning. anser att den föreslagna ändringen vadgäller utredningsar betet är riktig då socialnämnden grundligt skall ha utrett (50 § SoL) om det är möjligt att hjälpa missbrukaren med frivilliga insatser innan tvångsvård aktualiseras. instämmer med socialberedningens förslag om atl ansvaret för utredning och ansökan fortfarande skall ligga hos länssty relsen, vilket befriar socialnämnden frän hanteringen av tvångsbeslut och j- ger garantier för en enhefiig rättstillämpning. Del senare är desto viktigare eftersomden nu föreslagna utvidgningen av ingripandekrilerierna torde Prop.1987/88:147 komma alt innebära ytterligare svårigheter atl åstadkomma enenhetlig Bilaga 3 rättstillämpning. fortsatta ansvar i dessaärenden borde emellertid borga för atl även detta intresse tillgodoses. kommun ser positivt på att socialförvaltningen päell mer aktivt sätt utreder LVM-vården. Detta fömtsätter alt kommunerna bedriver etlmissbmksarbete. En sådan skyldighet skrivs också in i 4 §. De resurser somtillskapades för i samband med lagens införande bör överförastill kommunerna, dä enligt förslaget utredningsarbete skall återföras lillkommunen. JO förordar en något annorlunda lösning än beredningen. har ansvaret för den förebyggandeverksamheten. Det är inom som missbmkaren i ett tidigt skedeskall erbjudas det stöd och den hjälp som han behöver för atl komma ifrånmissbmkel. I de behandlingskontakter som föreligger mellan socialförvaltningenoch missbmkaren och genom de utredningar som företas inom förvaltningen kansocialarbetarna följa missbmkaren. Det är därför ofta socialnämnden som förstfär veta när missbrukarens förhållanden är sädana att vård enligt LVM kanbehövas. Del framstår mot den bakgrunden som mer ändamålsenligt atlsocialnämnden fär ansvaret för den utredning som skall ligga till grund förbeslutet om vård enligl LVM. har en anmälningsplikt i sädanafall följer av redan nu gällande bestämmelser. Socialberedningen har på samma och andra skäl funnit attnämnderna bör ges elt ökat ansvar för utredningen. Det bör således åliggasocialnämnden att på uppdrag genomföra utredningen. Beredningen har enligl min mening inte redovisattillräckliga skäl för en sådan ansvarsfördelning. Övervägande skäl talar enliglmin mening för att det ulredningsansvar, som nämnden har enligt 50 § SoL, börgälla även för nu angivna fall. Framkommer omständigheter som tyder pä atl någon behöverberedas vård enligt LVM bör det således åligga socialnämnden att kompletteraev. redan föreliggande utredning eller verkställa ny utredning. Visar utredningenatt gmnd för vård enligt LVM föreligger, bör del åligga nämnden alt redovisautredningen fill , som har att göra ansökan om vård tilllänsrätten. På så vis ges möjlighet att granska den företagnautredningen och begära den komplettering som finner nödvändig. Det är en klar fördel att enligl förslaget socialnämndernaåläggs en aktivare roll under utredningen bl. a. genom alt del faller på demalt på länsstyrelsernas uppdrag göra LVM-ulredningar. En särskild fördel äratt härigenom nämndernas möjligheter ökar att snabbi etablera en kontakt medmissbrukaren och förbereda vidare åtgärder. Kammartätten framhåller att en besparingsåtgärdsom rätten kan peka på är möjligheten att återföra länsstyrelsernas uppgifterenligt LVM lill socialnämnderna. Den modellen fungerade väl under övergångsperioden1982-1984 och gör Prop. 1987/88:147 sä alltjämt vid tillämpningen av lagen(1980:621) med särskilda bestämmel- Bilaga 3 ser om vård av unga (LVU). Med detsagda, har kammarrätten inte velat antyda att länsstyrelserna inte skulle päetl tillfredsställande sätt fullgöra sina uppgifter enligt LVM. Under allaomständigheter ler del sig dock svårixirklarligt atl skilda laleregler för detallmänna gäller i LVM- och LVU-mälen. medverkan torde inlebehövas för alt erforderlig rättslikhet skall nås ulan sådan bör skapas genomdomstolarnas praxis. Nio av remissinstanserna avstyrker beredningens förslagoch anser att den nuvarande ansvarsfördelningen bör ligga fast. Dessa ärStockholms, , och kommuner, TCO, FöreningenSveriges socialchefer, . anser att kommer i enohållbar situation gentemot klienten. Samma instans skall mofivera till frivillig vård ochformulera motiven för ett tvängsomhändertagande. Förtroendet bland missbrukareför riskerar all allvarligt undergrävas och försvåramöjligheterna att på frivillig väg motivera klienterna för en behandling. anser atl den hittillsvarande ordningen,där har utfört utredningarna, har fungerat tillfredsställande.Erfarenheterna i bekräftar inte de farhågor om dubbelarbetesom fanns vid tillkomsten av lagen. utreder den enskildes behov av bistånd ochlar i samband därmed fram det utredningsunderlag som behövs för en bedömning avbiståndsbehovet. ulrederett eventuellt behov av tvångsvård,vilket förutsätter etl delvis annat utredningsunderlag. Med hänsyn lill destarka frihetsingripande som tvångsvård innebär är del mycket viktigt att denutredning som föregår ansökan är tillräckligt omfattande och noggrann. Sammakrav på omfattning och detaljeringsgrad behöver inte ställas på enbiståndsulredning, som sker i samförstånd med den enskilde. Den här beskrivnaordningen bör bestå. En utökning av socialnämndens utredningsskyldighet skulleockså innebära en förskjutning av nämndens uppgifter mol ytterligaretvångsbetona-de insatser. TCO anser alt den roll socialarbetaren har imissbruksarbetet är Socialarbetaren lägger ner ell tidskrävande arbeteför att fä till stånd en förtroendefull och konstruktiv relation tillmissbrukaren. Detta kommer atl bli omöjligt när socialarbetaren skaha omvärldens krav pä sig om snabba och härda tag. Tvånget kommer all hängaöver både missbrukaren och socialarbetaren som etl hot. Detta leder lill allsocialarbetarens roll förskjuts från att tidigare främst ha stått påmissbrukarens sida i kriser lill alt stå pä andra sidan. Denna blandning avpolisiära-, åklagar- och behandlingsfunktioner går enligl TCO inle all förena. Enligt TCO får inle sädana lagändringar vidtas som innebäratt missbru karen kommer alt vara rädd för kontakter med och där j-- kraven om ömsesidighel och självbestämmande riskerar all bli en schimär. TCO anser därför attnuvarande utredningsomfattning och ansökningsför- Prop. 1987/88:147 farande bör bibehållas. FöreningenSveriges socialchefer framhåller att det ärviktigt att i så stor utsträckning som möjligt kan koncentrerasig pä behandlingen och alt relationen till klienten inte störs av attsocialarbetarna medverkar mer aktivt i utrednings- och beslutsprocessen.Förslaget om att socialnämnden skall upprätta en redogörelse avvisas därför avföreningen, liksom förslaget om att nämnden skall kunna besluta om omedelbartomhändertagande. RFHLavvisar del här förslaget med hänvisning fill att vi redan har en rimligansvarsfördelning mellan inblandade parter. huvudroll består i attge stöd och behandhng ät missbrukare. Den roll ska inte göras otydlig ochuppgiften ska inte försväras genom sammanblandning med aktivt utredningsarbetei fräga om tvångsomhändertaganden. Vi tror att beredningens förslag dessutommedför onödigt dubbelarbete och en byråkralisering av utredningsprocessen. ALROanser att förslaget i praktiken innebär altden socialsekreterare som skall ge stöd, hjälp och service till den enskildeindividen ena dagen, kan föreslå tvångsvård och utreda förutsättningarnaför densamma. Detta är helt oförenligt för en väl fungerande socialtjänst ochkommer att leda fill en misstro mot bäde frän enskilda ochklientorganisationer. Elvaremissinstanser avstyrker beredningens förslag och förordar atl socialnämndenfår det fulla ansvaret för utredning och ansökan om vård enligt LVM. Dessa ärRA, statskontoret, , länsrätten i , i Göteborgsoch län, , , och kommuner, /SR ochRNS. Somjag anförde 1981 torde det, vare sig man uttryckligen inordnar de nu aktuellatvångsåtgärderna i eller formellt ställer dem utanför denna, förallmänheten liksom för den berörde missbrukaren ändå stå klart alt det irealiteten är fråga om socialvårdens yttersta medel när det gäller att ingripamot sociala missförhållanden. Detta kommer för övrigt med den nu föreslagnaordningen för omhändertagande och omhändertagande att framstå i äntydligare dager. Jag förordar alltså att behörigheten atl hos länsrätten ansökaom tvångsvård ges socialnämnden och all nämnden skall vara part iansökningsärendet. Detta bör gälla också när ett omhändertagandebeslutats av polismyndighet. 1förevarande sammanhang vill jag slutligen framhålla alt garanti för en enhetligrättstillämpning skapas genom alt ivångsvårdsärendena skall prövas av länsrättoch övriga allmänna förvaltningsdomstolar och inte genom all behörigheten atlgöra framställning om tvångsvård ligger hos . 12 1987/88. Enligtstatskontorets mening finns del starka skäl mot socialberedningens Bilaga 3förslag. Lösningen innebär enligl statskontorets uppfattning en onödig omgångoch fördröjning av behövliga insatser. Verket anser att det är naturligt allsocialtjänsten har det fulla ansvaret för en ansökan lill länsrätten om värdutan samtycke och för utredningen i samband därmed inklusive beslut omläkarundersökning m. m. De uppgifter och den personkännedom som behövs för allbehovet av vård skall kunna bedömas finns hos socialnämnden, som därför är välskickad all tillhandahålla länsrätten ett fullständigt underlag. Enligtbetänkandet är det också socialnämnderna som oftast står bakom LVM-anmälan filllänsstyrelserna. Eltmotiv till den av beredningen föreslagna ordningen är atl ärendena härigenomskulle utredas och handläggas på elt enhetligt sätt inom länet. Statskontorethar svårt att inse att delta kräver ytterligare en instans före handläggningeni länsrätten. Kraven på rättssäkerhet och enhetlighet blir enligtstatskontorets mening väl tillgodosedda genom prövningen i länsrätten undermedverkan av företrädare för socialnämnd och genom den tillsyn länsstyrelsenutövar över socialnämnderna och vårdinstitutionerna. Enligllagen med särskilda bestämmelser om värd av unga (LVU) åvilar det socialnämndenatt hos länsrätten ansöka om vård enligl LVU. Enligl statskontorets mening börsamma ansökningsförfarande gälla för de till SoL knutna kompletterande lagarnaLVU och LVM. LONavstyrker socialberedningens förslag all även i fortsättningenskall ansvara för ansökan och utredning till länsrälten. anser atl dettaansvar bör ankomma på socialnämnderna. Skälentill delta är följande. LONanser alt del från principiell synpunkt inte bör ankomma på etl regionaltstatligt organ atl handlägga den här typen av individärenden. Det bör i ställetvara angelägel all renodla roll atl utöva tillsyn Översocialnämndernas hantering saml att ge slöd och råd. Del är därför viktigt altdet pä länsstyrelserna frigörs resurser för denna tillsynsverksamhet för altdenna skall kunna bedrivas så effektivt som möjligt. LONanser vidare atl del förhållandel att en myndighet har utrednings-och ansökningsansvaretoch en annan utför utredningsarbetet är organisatoriskt och administrativtkrångligt. Det finns därmed stor risk för bl. a. gränsdragningsproblem ochdubbelarbete. Även om beredningen försökt att eliminera en del dubbelarbetegenom atl föreslå en redovisningsskyldighet för socialnämnderna är deltaotillräckligt eftersom del formella ansvaret kvarstår hos länsstyrelserna. Skulledel likväl bli så alt statsmakterna antar socialberedningens förslag alllänsstyrelsen även fortsättningsvis skall ansvara för utredning och ansökanvill framhålla vikten av alt dubbelarbete minimeras. Ansvarsfördelningenmäste då klariäggas och vettiga rutiner måste utarbetas. är beredd alldelta i ell sådant arbete. Länsrätteninstämmer i den sakkunnige särskilda ytt rande dä han uttalar följande. "Resursförstärkningar och specialisering hos socialnämnderna säkerställer kompelens och rällssäkerhel och likfor mighet i tillämpningen av lagen i landet bevakas av länsrätterna och till synsmyndigheten utan all länsstyrelserna behöver delta i vare sig del '78 direkta utredningsarbeteteller i handläggningen av ansökan." Länsrättenanser vidare inle alt del gagnar rättssäkerheten att harmöjlighet alt skriva av ansökningsärenden, särskilt som inte harnågot inflytande över om det kommer nägon vård till stånd efter ett beslut altinte ansöka. Med hänsyn till den enskildes vårdbehov kan det vara lillnackdel om en ansökan inle sker och det fär lill följd att vederbörandedärefter inle fär erforderlig vård. Beredningen nämner atl så är fallet föråtskilliga missbrukare för vilka anmälan om behov av LVM-vård skett lilllänsstyrelse men inte ansökt om vård. Länsrättenanser att det är etl rältssäkerhelskrav atl samhället ingriper och beredermissbrukaren den vård som lagen föreskriver. Prövningen sker enligl länsrättensmening på det mest allsidiga sättet om socialnämnden direkt inför länsrättenlägger fram de skäl som nämnden anser utgör grund för LVM-vård. Länsrätten hargoda erfarenheter av hur det var under de år dä socialnämnden varansökningsmyndighel med nuvarande LVM-lag. Det är möjligt att del kommer atlbli procentuellt fler avslag på LVM-ansökningar om socialnämnderna söker vård,men det ligger i rättsväsendels uppgift, inle alt i dom bekräfta attlänsstyrelsernas urval av ansökningsärenden varil riktigt. Delhar nu och fidigare framförts som skäl för länsstyrelsernas medverkan iansökningsförfarandel att socialnämndema av behandlingsmässiga skäl bör befriasfrån frägor som rör tvång och därför inte bör vara ansökningsmyndighet iLVM-ärenden. I praktiken torde det vara så alt missbrukaren får besked av sinsocialsekreterare att om han inte godtar och följer etl visst råd eller en planför behandling, så kommer socialnämnden all anmäla behov av LVM-vård tilllänsstyrelsen, varefter kommer att ansöka och länsrälten beslutaom vård. Ur den enskildes synpunkt torde den situationen innefatta lika myckelhot om tvång som om socialnämnden ansöker direkt hos länsrätten. Dessutombehöver, enligt länsrättens erfarenhet, behandlingsansvarig socialsekreterareofta höras vid den muntliga förhandlingen i länsrätten eftersom vederbörande ärden som bäst känner missbrukaren och hans förhållanden. Behandlingsansvarig ärsålunda redna med nuvarande ordning direkt indragen i processen. Härtillkommer att socialnämnden, genom förslaget att ge socialnämnderna befogenhetalt besluta om omhändertagande, direkt kommer atl engageras itvångsåtgärderna. Länsrälten kan inle se något skäl till varför socialnämndeninle skulle fullfölja etl sådant beslut genom atl ansöka om vård. Bedömningenalt LVM behövs är gjord och missbrukaren har fält ta del av den bedömningen. Länsrättenanser sålunda att socialnämnderna bör vara ansökningsmyndighet i LVM-mål. Omlänsstyrelse bibehålls som ansökningsmyndighel och utredningen somsocialberedningen föreslagit skall göras av socialnämnden bör del i lagframhållas all utredaren vid ändå skall ta personlig kontakt medklienten innan ansökan ges in lill länsrälten. Vidare bör de nuvarandemöjligheterna atl avskriva ansökningsärenden hos begränsas. Detfinns starka skäl ur rättssäkerhetssynpunkt och för en enhetlig rätlstill- lämpningsom talar för atl ansvaret för ansökan och utredning bör ligga på länsstyrelsen.Detta gäller inte minst om möjligheterna atl ingripa med stöd 179 Till en del kan dessa intressen tillgodoses genom länssty- relsensroll som tillsynsmyndighet över . Urvalet av de män- Prop.1987/88:147 niskor som blir föremål för tvångsvärd sker i första hand genomsocial- Bilaga 3 nämndernas olika sätt att arbeta med missbruksproblemen. Detär angeläget att kan frigöra resurser till att i sitttillsynsarbete ägna sig ät mer övergripande frågor när det gällersocialnämndernas arbete med missbmkare. Socialberedningen har räknat med attsådana resurser kan frigöras genom att socialnämnderna spelar en akfivare rollunder utredningen av LVM-ärenden. Den föreslagna lagändringen kommer troligeninte att minska arbetsvolym avseende LVM-ulredningar, i synnerhetinte som antalet ärenden kan förväntas öka om lagens tillämpningsområdeutökas. har ansvaret för att utredningen blir fullständig. Genomden föreslagna 37 § markeras att skall handlägga ärenden enligtLVM skyndsamt. Länsstyrelsenanser atl socialberedningens förslag angående ansvaret för ansökan ochutredning är en orimlig kompromiss. ;is och socialnämndens ansvarsområden blir i det prakfiskaarbetet ännu mera oklar än med nuvarande lag. Om socialnämndens befattning medtvångsåtgärder mot vuxna missbrukare skall utökas är del enligt länsstyrelsensuppfattning bättre alt hela ansvaret för utredning och ansökan återförs tillsocialnämnden. fär då en mera renodlad roll som fillsynsmyndighetoch som sakkunnig i länsrätten. kan med denna ansvarsfördelningfylla en viktig funkfion även i enskilda ärenden enligt LVM pä samma sätt somsker i mäl enligt LVU . Detär socialnämndens ansvar att de missbmkare som vistas i kommunen erhållererforderlig vård. Nämnden har oftast haft en långvarig kontakt med missbmkareninnan förhållandena blir sådana atl en vårdansökan aktualiseras. Den nuvarandeordningen med anmälan fill som också skall göra en utredninginnebär onödigt dubbelarbete. I alltför många fall har anmälan lett lillavskrivning hos . Även ur rättssäkerhetssynpunkt skall prövningenske i länsrätten och inte av . Enligt nämndens mening är det bådeändamålsenligt och naturligt att det är socialnämnden som ansöker om vård ochsjälv för talan i länsrätten. funkfion som tillsynsorgan börliksom i LVM-mål tillvaratas som sakkunnig åt länsrälten, socialnämnden ochden enskilde. Rättssäkerheten kantillgodoses på olika sätt och personal finns alllid att tillgå.Att lagens tillämpningsområde utvidgats är inte tillräcklig grund för denföreslagna ordningen. Alt i tider av avbyråkrafisering plädera för något somleder till det motsatta, är svårt atl förstå, när erfarenheterna av del somgällt är elt ineffektivt dubbelarbete. Detta förhållandekan åtgärdas genom all socialnämnden får befogenhet att i likhet medhandläggningen av LVU-ärenden, initiera, utreda och ansöka om LVM-vård direkttill länsrätten. kommun påpekar attdel görs mycket olika bedömningar i LVM-ärenden hos de olikalänsstyrelserna. Länsstyrelserna som de fungerar är ingen garant fören enhetlig Prop. 1987/88:147 rättstillämpning. Även om socialnämnden skulleansvara för hela utred- Bilaga 3 ningsförfarandet sä ska ärendet underställaslänsrättens prövning. Med utgångspunkt frän gällande lagstiftning skarättstillämpningen utformas i länsrälten och detta förfarande bör ge fullgodrättssäkerhet. I ärenden enligt LVU (lagen med särskilda bestämmelser om värdav unga) så är det socialnämnden som initierar och utreder dessa. Det är ocksäsocialnämnden som ansöker om värd hos länsrälten och för talan i domstolen.Kommunstyrelsen anser att det bör vara möjligt att ha samma utrednings- ochansökningsförfarande för LVM som för LVU. En annan viktig aspekt är insynen avde folkvalda representanterna i socialnämnden i dessa typer av ärenden medlångt gående tvångsinsatser mol enskilda. Hela ansöknings-ochutredningsförfarandet bör således ligga på socialnämnden. SACOISR delar inle beredningens uppfattning om behovet aven enhetlig rättstillämpning såsom skäl för förslaget. En enhetlig rättsfillämpning säkras genom domstolarnas handläggningav ärenden. Beredningen hävdar att socialnämndernas olikautgångspunkter och prioriteringar omöjliggör eller undergräver enhetlighet irättstillämpning. Detta skulle motverkas av atl en utomstående myndighetbedömer när möjligheter till frivillig vård är uttömda. I analogi med dettaresonemang skulle krävas att alla kommuner hade exakt likadana och lika storaresurser för förebyggande åtgärder. Förvisso är behovet av en jämnare standardpå frivilligvården stort. Detta liksom en enhetlig rättstillämpning uppnås dock. inte genom en dubbel prövning innan ansökan görs. Enligl /SR:s mening är del oklart varför beredningenkommer lill slutsatsen att anvar för ansökan skall ligga kvar hoslänsstyrelsen. De resonemang om dubbelarbete, om SoL 50 § och socialnämndensallmänna arbete med missbmksfrågor och arbete med frivilliga insatser förindivider talar för att ansvaret för ansökan skall föras över lillsocialnämnden. RNS anser det fel atl länsstyrelserna förblir den instanssom har atl ansöka om LVM-vård hos länsrätten. Eftersom SN har det övergripandeansvaret för missbmkaren skall den självklart också ha rätt att ansöka när denfinner del befogat. Med den nuvarande ordningen kan en enskild tjänsteman pälänsstyrelsen förhindra SN att fullgöra sina åligganden..Delta är mycketotillfredsställande. Dessutom visar SB;s dokumentation att drygt hälften avanmälningarna till länsstyrelserna inte förs vidare fill länsrätt, eftersomlänsstyrelserna bedömer att de frivilliga åtgärderna inte är uttömda. De fallsom läggs ned tycks allt för ofta dock inte komma i åtnjutande av konstruktivainsatser. Det finns anledning befara att den byråkratiska omvägen överlänsstyrelsen i många fall förhindrar adekvata vårdinsatser. I synnerhet somlänsrätten bifaller nästan samtliga ansökningar från länsstyrelserna. Länsstyrelsenborde snarare få en mer övergripande, stödjande funktion för kommunerna. Manskulle t. ex. kunna vara behjälplig vid bedömningar, praxis, lagtolkningar,osv. , LO och FMN år tveksamma tillberedningens förslag. Den ordning som gällt har, sä som beredningenredovisar, varil Bilaga 3 utsatt för kritik. Det förslag som beredningen nulägger innebär en förskjutning av utredningsarbetet från tillnämnden. På detta sätt blir tvä instanser ansvariga i sammanhanget. Enligtstyrelsen är etl renodlat ansvar på en hand atl föredra. Styrelsen villuttrycka sin tveksamhet rent principiellt mot lösningen också av en annanorsak. Beredningen ser det som en fördel att en utomstående myndighet,, får pröva kvaliteten på nämndens insatser. Förbundsstyrelsenhävdar alt del är domstolens sak alt göra denna prövning. Atl en tjänsteman pälänsstyrelsen "godkänner" resp. "underkänner" ensocialnämnds arbete är från demokratisk synpunkt betänkligt. LO är tveksam lill förslaget att socialnämnden skall spelaen akfivare roll under utredningen om värd enligt LVM. Dagens förfarande fungerar enligt vår erfarenhettillfredsställande. Dessutom innebär beredningens förslag en risk för atlmissbrukarnas förtroende för rubbas somrättssäkerheten kan ifrågasättas när övertar en del avlänsstyrelsens roll. I stället bör rustas all klara delnödvändiga utredningsarbetet. FMN finner del inle självklart att - motbakgrund av atl de är fillsynsmyndighet gentemot socialnämnden vilken ä sinsida har det slutliga ansvaret för indivden även framledes skall ansvara förutredning och ansökan till länsrätten. Å andra sidan instämmer vi i alt detfinns en risk för olika bedömningar och prioriteringar om ansökningsrälten tilldomstol helt förs över till socialnämnden.