prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — I finns endast en uttryckligbestämmelse om detta, nämligen nuvarande I kap. 4 § andra stycket. Det angesdär att fängelse är en svårare påföljd än böter. a.inledningsparagraferna till 27 och 28 kap. BrB jämte molivuttalanden kan slutsatsen att också villkorlig dom och skyddstillsyn är strängarepåföljder än böter. 1 sammanhanget bör nämnas att de olika bestämmelser somöppnar möjlighet att döma till lindrigare straff än som annars är föreskrivetendast avser straffarterna böter och fängelse. Vadgäller förhällandet mellan påföljderna fängelse, villkorlig dom ochskyddstillsyn ligger formellt den slutsatsen närmast till hands att ingen avpåföljderna kan anses som svårare än någon av de andra. Till detta resultatkommer man med stöd av (RB:s) bestämmelser om omröstning tilldom (29 kap.) och om förbud mot reformatio in pejus (51 kap. 25 §). Ett årsfängelse är alltså enligt dessa bestämmelser inte en strängare påföljd änvillkorlig dom eller skyddstillsyn. Fräganhur olika påföljder bör graideras inbördes i fråga om svärhetsgrad harbetydelse i flera olika hänseenden. 1 grunden hänger naturligtvis frågan sammanmed synen på vilket ändamål som det straffrättsliga reaktionssystemet primärtfyller. I ett system, enligtvilket påföljden primärt bör anpassas efter hur man Prop. 1987/88:120 bästmotverkar att den dömde gör sig skyldig till nya brott och inte efter brottet,är det naturligt att olika påföljder inte graderas inbördes. Med ett system,där själva brottet och andra föreliggande faktiska omständigheter kring dettastår i centrum för bedömningen i påföljdsfrågan, är det däremot naturligt atten sådan gradering sker. Fråganhar emellertid inte betydelse endast för grunderna för påföljdsbestämningen somsådan. Av mera påtaglig praktisk betydelse är frågan när det gäller deprocessuella omröstningsreglerna och bestämmelserna om reformatio in pejus. Dennuvarande regleringen i dessa hänseenden innebär principiellt att denlindrigaste meningen skall gälla vid lika röstetal liksom att högre domstol påtalan av den tilltalade inte fär bestämma svårare påföljd än vad lägre rättbestämt. När valet står mellan ä ena sidan villkorlig dom eller skyddstillsynoch å andra sidan fängelse saknar dessa bestämmelser betydelse eftersom de äratt anse som jämställda i svårhetshänseende. Denna ordning har under lång fidvarit utsatt för kritik och har i enskilda fall lett till resultat som framstårsom stötande. Dennuvarande regleringen är enligt min mening, liksom enligt kommitténs ochremissinstansernas, inte bra. Jag anser det vara naturligt att frägan ompåföljdernas gradering i svårhetshänseende bör bedömas med utgångspunkt frånhur stort obehag de åsamkar den som utsätts för dem. Det är enligt min meningnärmast självklart att den påföljd som innebär frihetsberövande, dvs. fängelse,skall betraktas som strängare än de andra. Påföljdersom medför att den dömde underkastas övervakning och annan kontroll i frihetskulle enligt detta synsätt också böra anses som strängare än påföljder sominte innehåller sådana moment. Konsekvensen av detta skulle bli att villkorligdom bör vara att anse som mildare än skyddstillsyn som i sin tur skulle varamildare än fängelse. Iöverensstämmelse med vad jag nu anfört anser jag att en uttrycklig regel börinföras i som säger att fängelse vid val av påföljd skall ansessom svårare än villkorlig dom och skyddstillsyn. Jag vill däremot av skäl somjag återkommer till, inte i detta sammanhang gradera villkorlig dom och skyddstillsyninbördes. Dessa är fortfarande jämställda i svärhetsgrad. Mitt förslagöverensstämmer med kommitténs i denna del. Kommitténsställningstagande i denna fråga har kritiserats av vissa remissinstanser.Enligt kritiken har kommittén inte anfört några bärande skäl mot att anseskyddstillsyn som en svårare påföljd än villkorlig dom. a. pekas på detförhållandet att skyddstillsynen innebär ett mera djupgående ingripande iden dömdes livsföring än tidigare, främst genom en intensivare kontroll ochövervakning av de dömda. Jaghar förståelse för de synpunkter som de kritiska remissinstanserna sålundaframfört och, som framgått, delar jag deras principiella uppfattning. Somjag tidigare antytt har emellertid frägan om svärhetsgradering bety delse i olika hänseenden. När det gäller grunderna för påföljdsbestämning en harjag för egen del funnit att det avgörande för valet mellan villkorlig dom och skyddstillsyn i princip inte bör vara brottets svårhet eller andra sädana rent faktiska föreliggande omständigheter utan i stället i vad män 45 det stöd och de andra insatser som kan lämnas inom ramenför en skydds- Prop. 1987/88:120 tillsynspäföljd kan antas bidra till att dendömde avhåller sig från fortsatt brottslighet. Påföljdsvalet bör således idetta hänseende inte bestämmas utifrån proportionalitetssynpunkter. Mot denbakgrunden anser jag att det inom ramen för påföljdsvalsreglerna inte är varesig nödvändigt eller lämpligt att gradera skyddstillsyn och villkoriig dom isvårhetshänseende. Att skyddstillsyn för den enskilde är en mer ingripandepåföljd än villkorlig dom är naturligtvis trots detta helt uppenbart. Heltoberoende av påföljdsvalsreglernas utformning i finns det därförenligt min mening starka skäl som talar för att villkorlig dom när det gälleromröstningsförfarandet och frågan om reformatio in pejus bör behandlas som enlindrigare påföljd än skyddstillsyn. Dessa frägor har behandlats i en departementspromemoria(Ds Ju 1987:19) som remissbehandlas. Det finns därför anledningatt återkomma till dem. Vad gäller bötesstraffets förhållande till fängelse börden nuvarande ordningen behållas. Fängelse skall således anses vara ett svårarestraffan böter. Detta framgår av 1 kap. 5 § BrB i mitt förslag. som vissa remissinstanser har uppehållitsig vid frågan om var böter i svårhetshänseende skall placeras in blandpåföljderna. Det har påpekats bl. a. att böter lätt kanuppfattas som mer ingripande än villkorlig dom som ju vid domstillfället inteinnebär mer än en varning och i praktiken inte medför några särskilda krav päden dömde. En ändrad syn pä svårhetsförhål landet mellan böter ochvillkorlig dom förutsätter emellertid att man ocksii ändrar på ordningen attvillkorlig dom skall utgöra ett alternativ till fängelse men i princip intekomma till användning när brottet i det enskilda fallet medför endast böter.Någon sådan ändring harjag inte funnit motiverad. a. för att motverka att påföljdssystemet när detgäller svårhetsgrade-ringen skall uppfattas som inkonsekvent anser jag istället att villkorlig dom som regel skall kombineras med ett bötesstraff. Detbör dessutom framhållas att den villkorliga domen leder till anteckning ikriminalregistret och innebär en klar risk för ett strängare påföljdsval vidnya brott. Villkorlig dom bör härigenom allmänt sett framstå som svårare än enbötespå-följd. Enligt mitt förslag blir således fängelse liksom förnärvarande att anse som en svårare påföljd än böter. Fängelse blir vid val avpåföljd att se som svårare än villkorlig dom och skyddstillsyn. De tväsistnämnda påföljderna är jämställda i svårhetshänseende men att anse somsvårare än böter, eftersom de får ådömas endast för brott för vilket påföljdenej bedöms kunna stanna vid böter. Förhållandet mellan villkorlig dom ochskyddstillsyn i vissa processuella sammanhang, bl. a. vid omröstning får, somjag nämnt, övervägas . 3.4Hänsyn till andra omständigheter än straffvärdet Mitt förslag: I ensärskild paragraf anges olika exempel pä omständigheter som vidstraffmätningen kan föranleda ett lindrigare straff än vad det begångnabrottets straffvärde påkallar. a. nämns olika former av s. k.sanktionskumuiation och fall dä gärningsmannen frivilligt angett sig eller söktförebygga skadliga verkningar av brottet. Enligt paragrafen får domstolen, omdet är påkallat, döma till ett lägre straff än straffvärdet motiverar även iandra fall än dem som särskilt nämns i lagtexten. Vid påföljdsvalet kan, vid sidanav straffvärdet och brottets art, den tilltalades tidigare brottslighet åberopassom skäl för en frihetsberövande påföljd. Skälen för fängelse skall vägas motsådana omständigheter som talar för en lindrigare påföljd. Fömtom sådanaomständigheter som också kan påverka straffmätningen skall härvid bl. a.särskilt beaktas om det skett en påtaglig förbättring av den tilltaladespersonliga eller sociala situation. Kommitténsförslag överensstämmer i huvudsak med mitt. Remissinstanserna:Förslaget att gärningsmannens personliga förhållanden och hans handlande efterbrottet skall påverka såväl straffmätningen som påföljdsvalet har tillstyrktseller lämnats utan erinran av samtliga remissinstanser. Skälenför mitt förslag: Gärningsmannens personliga förhållanden och omständighetersom har tillkommit efter brottet är enligt gällande rätt främst av betydelsegenom att de kan påverka bedömningen i det enskilda fallet av gärningsmannensmöjligheter att anpassa sig i samhället. Jag har i avsnitt 2.2 tagit avståndfrån tanken på att påföljdsvalet principiellt skall grunda sig på prognoser avdetta slag och jag fär hänvisa till vad jag där har anfört. Denna grundsyn innebärdock inte att gärningsmannens personliga förhållanden eller hans handlandeefter brottet inte bör kunna beaktas vid straffmätningen och påföljdsvalet.Enligt min uppfattning, liksom enligt kommitténs, bör sådana omständighetervägas in i mildrande riktning när påföljden bestäms och detta i minst sammautsträckning som . Skillnaden mot nuvarande ordning är att detta enligtmitt förslag inte behöver motiveras med en prognos eller ett behandlingsbehov idet enskilda fallet. Gmndtanken är i ställetatt det vid sidan av straffvärdet finns en rad olika omständigheter som är avett sådant slag att det skulle framstå som orättfärdigt, om de inte beaktadesvid påföljdsbestämningen. Såsom påpekats av några remissinstanser torde detäven med den nuvarande lagstiftningen i allmänhet vara så att det snarare äröverväganden av detta slag och inte individuella prognoser som rent faktisktligger till grund för domstolarnas påföljdsbestämning. En annan sak är attsådana överväganden bl. a. sammanhänger med allmänna kunskaper om hur olikaingripanden kan påverka dömdas möjligheter att anpassa sig i samhället.Kunskap av detta slag är självfallet av stor betydelse när det gäller attbedöma i vilka slags situationer olika påföljder framstår som särskiltmotiverade. Jaganser därför att man bör i lagtexten ange olika typiska sitationer där Prop.1987/88:120 en lindrigare påföljd eller ett lägre straff framstår som rimligtmed hänsyn till den dömdes personliga förhållanden eller eljest. Detta är ocksämotiverat som ett led i strävandena att uppnå en större enhetlighet i praxis.Avsikten är således atl det vid så.väl straffmätningen som påföljdsvalet skallvara möjligt att ta hänsyn till andra omständigheter än sådana som hänför sigtill brottet. I lagtexten bör endast särskilt viktiga eller vanligaomständigheter anges. Domstolarna bör ha möjlighet att beakta även andraomständigheter än sådana som uttryckligen nämns. Tanken bakom en sådanreglering är att det - om gärningsmannen t.ex. efter förmåga har sökt gottgöraskadliga verkningar av brottet eller om han av brottet drabbats av t. ex.avskedande eller uppsägning - ofta inte är rimligt att döma ut ett straffendast efter straffvärdet. Det bör därför finnas utrymme för att vidstraffmätningen beakta också andra omständigheter än straffvärdet. Ytterst kanhänsyn av det aktuella slaget leda till påföljdseftergift, se vidare avsnitt3.6. Regleringenav vilken inverkan omständigheter som inte är hänförliga till brottet skall havid påföljdsbestämningen torde i praktiken inte leda till några mera påtagligaförändringar jämfört med nuvarande praxis. a. genom att förutsättningarnaför att ta hänsyn av det aktuella slaget preciseras i lagtexten kan detemellertid förväntas att domstolarna ägnar ökad uppmärksamhet åt och i högregrad beaktar frågan om det föreligger andra omständigheter än straffvärdet sombör beaktas vid straffmätningen. Regleringenbör utformas med tanke pä att den bl. a. i allt väsentligt skall omfatta sådanaomständigheter som brukar åberopas med hänvisning tillindividualpreventiva överväganden. Enligt min mening åstadkommer man dock enklarare gränsdragning, som ocksä bättre återspeglar de överväganden som görs ipraktiken, om man ersätter den nuvarande hänvisningen till allmän- ochindividualprevention med en uppdelning av de omständigheter som är relevantaför påföljdsbestämningen i sådana som hänför sig till brottet, och såledespåverkar straffvärdet, och sådana som inte gör del. I lagtexten bör ges uttryckför att det på ett brott skall följa en påföljd som skall utmätas efter i lagenangivna principer, med beaktande både av brottets svärhet och gärningsmannenspersonliga förhållanden och hans handlande efter brottet, m. m. Såsomjag har berört (avsnitt 3.3) bör det emellertid enligt minmening även framgå att villkorlig dom främst är avsedd för brott avtillfällighetskaraktär och att syftet med skyddsfillsyn är att bidra till attden dömde avhåller sig från fortsatt brottslighet. Ocksä enligt mitt förslag äralltsä domstolens allmänna bedömning av riskerna för återfall och den dömdesbehov av stöd och hjälp av betydelse för påföljdsvalet. Mitt förslag: I regleras utföriigare än förnärvarande vilken inverkan tidigare brottslighet skall ha vidpäföljdsbestämningen. Betydelsenav återfall för påföljdsbestämningen behandlas i lagtexten i fyra hänseenden.- Den tilltalades tidigare brottslighet anges som en av de omständigheter somkan utgöra skäl för att döma till fängelse. - Bestämmelserna om förverkande avvillkorligt medgiven frihet kompletteras för att tydligare markera att nybrottslighets samband med tidigare skall beaktas vid beslut humvida förverkandeskall ske helt, delvis eller inte alls. - En särskild bestämmelse införsenligt vilken domstolen vid straffmätningen, om förhällandet inte kan beaktastillräckligt genom päföljdsvalet eller förverkande av villkoriigt medgivenfrihet, i skälig utsträckning skall ta hänsyn till att gärningsmannen tidigaregort sig skyldig till brott. -Nuvarande bestämmelse om förhöjt straffmaximum ivissa återfalls-situationer behålls oförändrad. Kommitténs förslag överensstämmer med mitt såvitt gällerpåföljdsval och i huvudsak såvitt gäller förverkande av villkorligt medgivenfrihet. Enligt kommitténs förslag skall återfall däremot endast få påverkastraffmätningen vid bestämmande av bötespåföljd eller vid val mellan böter ochfängelse. Kommittén har också föreslagit att bestämmelsen om förhöjt maximum ivissa återfallssituationer skall upphävas. Remissinstanserna: En bred majoritet av remissinstansernaavstyrker eller ställer sig kritiska till förslaget om att tidigarebrottslighet inte skall få påverka straffmätningen när det är fråga om att dömatill fängelse. Några instanser anser dessutom att reglerna för förverkande avvillkorligt medgiven frihet enligt kommitténs förslag blivit för begränsade. Iövrigt har kommitténs förslag godtagits av remissinstanserna. Kritikenav kommitténs förslag att tidigare brottslighet inte skall få påverkastraffmätningen när fängelse ådöms kan sammanfattas enligt följande. Den avkommittén föreslagna ordningen skulle innebära att tidigare brottslighet vidstraffmätningen endast får beaktas upp till en viss nivå. Detta framstår somologiskt och i övrigt omotiverat. Det skulle innebära att någon hänsyn tilltidigare brottslighet inte skulle få tas vid allvarligare former avbrottslighet där straffet skall bestämmas till fängelse. Kommittén har visserligen föreslagit att återfallet dåskall kunna beaktas genom att villkorligt medgiven frihet förklaras förverkad.Detta är emellertid enligt flera remissinstansers uppfattning intetillräckligt. Enligt dessa instanser bör i vissa situationer både denvillkorligt medgivna friheten förklaras förverkad och hänsyn till den tidigarebrottsligheten tas vid straffmätningen för de nya brotten. Att den villkorligtmedgivna friheten förklaras förverkad är en följd av att gärningsmannenmisskött sig . Dämtöver bör emellertid vid straffmätningenkunna tas hänsyn till om gärningsmannen tidigare är synnerligen hårtbrottsligt belastad. 4 1987/88. Vidremissbehandlingen har ocksä påpekats att det kan föreligga situatio- Prop.1987/88:120 ner dånågon möjlighet till förverkande av villkorligt medgiven frihet inte Det kan t.ex. trots att det har gått sä att ett förverkandeinte är möjligt ändå framstå som rimligt att gärningsmannen drabbas avett längre fängelsestraff än om det hade varit fråga om en Några remissinstanser anser att en lämplig lösning är atttidigare brottslighet får beaktas också vid straffmätningen för det nyabrottet enligt de riktlinjer som kommittén dragit upp för när förverkande avvillkorligt medgiven frihet skall få ske. Flera remissinstanser har anfört att kommitténs förslag idenna del inte torde ha någon förankring i den allmänna opinionen eller detallmänna rättsmedvetandet. Skälen för mitt förslag: Nuvarande rättsläge är oklart Att gärningsmannen tidigare gjort sig skyldig till brottkan beaktas vid påföljdsbestämningen pä flera olika sätt. Vidpäföljdsvalet har gärningsmannens tidigare brottslighet stor betydelse. Det äri dag ovanligt att den som inte tidigare dömts för brott döms till fängelse, ominte brottet är särskilt allvarligt eller det är fräga om en sådan typ avbrottslighet där frihetsberövande, som exempelvis vid rattfylleri, normaltanses böra följa på brottet. Ofta har en gärningsman dömts tillkriminalvård i frihet innan domstolen finner att man mäste övergå till enfrihetsberövande påföljd. Återfall kan emellertid också påverka straffmätningen såatt ett högre straff ådöms än vad brottet i sig motiverar. har detsagts alt återfall har varit en av de faktorer som skulle tillmätas relativtstor vikt vid straffmätning. I praxis torde detta emellertid numera vara mindrevanligt. Även förverkande av villkorligt medgiven frihet har storbetydelse som reaktion vid återfall i brott. Relationen mellan den nya och dentidigare brottsligheten tillmäts i praxis stor vikt vid beslut om förverkandeskall ske och hur stor del av den villkorligt medgivna friheten som skallförverkas. Gärningsmannens tidigare brottslighet kan således i dagpåverka såväl päföljdsvalet som straffmätningen och därutöver även föranleda förverkandeav villkorligt medgiven frihet. Det finns dock inga klara riktlinjer förtillämpningen. Återfall kan beaktas på olika sätt och olika kombinationer avmöjligheterna att beakta återfall kan förekomma. Rättsläget är således, somäven kommittén konstaterat, oklart. Vad gäller vissa bötesfall finns dock en förhållandevisklar praxis. Jag kan här hänvisa lill straffmätningen vid olovlig körning och viss annan trafikbrottslighet. Återfall i brottslighet av samma slag medför efter hand en skärpning av bötesstraffet. Även beträffande äterfallets betydelse för övergång frän böter till fängelse synes det åtminstone för vissa brott finnas en relativt väl utvecklad praxis. Upprepade återfall i likartade 50 brott, som normaltföranleder ett bötesstraff, leder sä småningom till att Prop. 1987/88:120fängelse ådöms. Närväl fängelse har ådömts och det sedan blir fråga om att för nya brott döma tillytterligare fängelsestraff är rättsläget mer oklart i fråga om vilken inverkanden fidigare brottsligheten skall ha på straffmätningen. När brottsbalkeninfördes innehöll den en bestämmelse om förhöjt straffmaximum vid vissaåterfall i brott (26 kap. 3 §). Denna bestämmelse upphävdes den 1 april 1976.Uttalanden av föredragande statsrådet i den proposition som låg till grund förändringen (prop. 1975/76:42) har på sina håll tolkats som ett påpekande attändringen innebär att återfall i fortsättningen skulle ha minskad betydelseäven vid straffmätning inom den vanliga straffskalan. I samband med allinterneringspåföljden avskaffades fördes på nytt in enbestämmelse i 26 kap. 3 § BrB om straffmätningen vid återfall vid särskiltgrova brott (prop. 1980/81:76, JuU 25, SFS 1981:211). I förarbetena till dennabestämmelse betonades att det var av grundläggande vikt attinterneringspäföljdens avskaffande allmänt sett inte ledde till en lindring avsamhällets reaktioner mot den allra grövsta kriminaliteten och att det därförförelåg ett klart behov av en återfallsregd för dessa fall (a. prop. s. 51). uppfattning är det svårt att uttala sig om ivilken utsträckning domstolarna vid straffmätningen tar hänsyn lill tidigarebrottslighet. Benägenheten all ta hänsyn av denna art skiftar enligt kommitténmellan olika domare och domstolar. Det är tveksamt i vad män hänsyn tas mer äni undantagsfall. I vart fall, slår kommittén fast, är praxis i denna frågaoklar. Denna slutsats har inte satts i fråga av remissinstanserna. Denbestyrks också av den senaste av de få undersökningar av straff-mätningspraxissom utförts här i landet (Straffmätning, Slutrapport, Ds Ju 1980:9).Sammanfattningsvis konstateras där beträffande betydelsen av tidigarebrottslighet alt återfall har framträtt som en faktor av betydelse för straffbeslämningeni en del av analyserna under det att detta inte har varit fallet i andraanalyser. Den osäkerhet i praxis som på så sätt har framkommit är enligtrapporten förklarlig. Frågan om vilken hänsyn domstolarna vidpåföljdsbestämningen bör ta lill att den tilltalade tidigare dömts för brottsägs vara komplicerad. Därtill kommer enligl rapporten att del i svensk rättsaknas en skriven regel för straffmätning vid återfall. Attosäkerhet råder i praxis torde enligt kommittén bl. a. hänga samman med att nybrottslighet även kan medföra förverkande av villkorligt medgiven frihet.Förhållandet mellan straffmätning och förverkande är oklart. Om man i domstolenanser att straffskärpning bör ske på grund av återfall, finns således ingaklara riktlinjer för om denna skall åstadkommas genom straffmätningen, genomförverkande av villkorligt medgiven frihet eller genom en kombination av dessabåda alternativ. Härtill kommer att del inte heller finns några regler i lagutan endast vissa uttalanden i förarbetena när det gäller förverkande avvillkorligt medgiven frihet, dvs. om sådan skall ske och i så fall hur mycketsom skall förverkas. Kommittén konstaterar atl de upplysningar den har fåttlyder på alt tillämpningen av förver-kandeinstitulel är skiftande. En närmare reglering avinverkan av återfall vid påföljdsbestämning bör Prop. 1987/88:120 ske Minbestämda uppfattning är att det måste finnas möjlighet att vid påföljdsbestämningenta hänsyn till om gärningsmannen har begått brott. En sådan ordningtorde av en bred allmänhet uppfattas som naturlig och rimlig. Äterfalletsbetydelse för påföljdsbestämningen kan emellertid, som jag redan berört,regleras pä en rad olika vägar. Den faktiska betydelse som den tidigarebrottsligheten tillmäts växlar ocksä kraftigt mellan olika rättssystem. Detfinns också mycket skiftande uppfattningar om på vilka gmnder tidigarebrottslighet bör tillmiitas betydelse. Enligt vissa ökar klan-dervärdheten i enbrottslig gärning när den upprepas, medan andra hänvisar till behov avindividuell avskräckning eller inkapacitering. Det finns också de som hävdaratt det inte är de som fidigare dömts för brott som skall särbehandlas iskärpande riktning utan att särbehandling tvärtom bör avse åtminstone en del avden brottslighet som begås av tidigare oslraffade personer och då ske imildrande riktning. Vanligt är också att allmänpreventiva skäl rent allmäntåberopas som grund för en strängare bedömning av återfallsbrottslighet. Enligtmin mening finns det i och för sig anledning att ställa sig tvivlande tillbärkraften av vissa av de argument som framförs för strängare straff iåterfallssituationer. Något underlag för alt anta att ett längre fängelsestraffskulle kunna främja den dömdes anpassning i samhället finns exempelvis inte. Detkan dock knappast sättas i fläga att del är av väsentlig betydelse för tilltrontill påföljdssystemet atl återfall kan beaktas vid påföljdsbestämningen.