prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — RFHLanser att det är rimligt att värd utanför LVM-hemmet i ökad utsträckning skallkunna ges vid hem som drivs av enskild huvudman, men motsätter sig att värdenges vid instititulioner som drivs med framträdande vinstmotiv. RFHL anser atthem som drivs av ideella organisationer i samverkan med myndigheter bildar enkategori av enskilt drivna hem som ej kan jämställas med sådana privata, vinstinrikta-debehandlingshem. Jaganser inte att det finns skäl atl hindra socialnämnderna atl använda enskiltdrivna instilutioner för försöksvis anordnad vård utanför LVM-hemmen. En sädanbegränsning skulle allvarligt försvåra möjligheterna alt bereda den som ärintagen på etl LVM-hem vård utanför hemmet med tanke på attstiftelser och enskilda numera svarar för en betydande andel av platserna vidbehandlingshemmen för missbmkare. Till bilden hör också alt del endast ärenstaka hem som drivs i vinstsyfte. De flesta drivs av ideella organisationer inära samverkan med socialnämnder och andra myndigheter. Jagär emellertid inte beredd att föreslå att hem med enskild huvudman skall få taansvaret för de olika tvångsbefogenheter som lagen medger. Jag är såledesöverens med beredningen och de remissinstanser som anser att LVM-hemmen även ifortsättningen bör drivas av offentliga huvudmän. Enligt min mening har demotiv som anfördes för en sådan ordning i. förarbetena till LVM alltjämtgiltighet. Vård med stöd av LVM mäste omgärdas av olikarättssäkerhetsgarantier. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti är det ansvarsom åvilar styrelserna vid de hem som har ansvar för LVM-vården. Enligl minmening är del knappast möjligt att i samma grad fillgodose kraven pårättssäkerhet inom ramen för enskilt driven vård. Det framstår vidare somprincipiellt betänkligt om samhället frånhänder sig det faktiska ansvaret förmänniskor som berövats sin frihet. Enannan fråga är om del är mest ändamålsenligt att staten eller landsting ochkommuner är huvudmän för LVM-hemmen. Genomde huvudmannaskapsförändringar som genomfördes är 1983 fick kommuner och landsting ansvaret för anordnande och drift av bl. a. be- 86 handlingshemmenför missbrukare, inkl. LVM-hemmen. Ett statligthuvudmannaskap för LVM-hemmen kan från vissa synpunkter framstå som logiskt.Tvångsvårdens roll i missbrukarvården dess syfte, de situationer i vilkatvångsvård skall aktualiseras, vårdtidens längd etc. fastställs avstatsmakterna, genom beslut i regering och riksdag. Villkoret för att lagenskall tillärnpas i verkligheten är dock att de kommunala huvudmännen ställererforderliga värdresurser till förfogande. Den aktuella situationen visar attsä inte har skett i fillräcklig omfattning, trots den skyldighet som landstingoch kommuner har enligl 23 § socialtjänstlagen atl anordna de hem för vårdeller boende (inkl. LVM-hem) som behövs. Det finns emellertid ocksåallvarliga invändningar mot en återgång lill statligt huvudmannaskap. Som framgåttav vad jag tidigare anfört är del av central betydelse att utslussningen frånLVM-hemmen och uppföljningen av tvångsvärden i andra vårdformer förbättras.Tvångsvården kan aldrig leda fill några varaktiga resultat om den, som i dagdessvärte ofta är fallet, blir en lösryckt episod i missbrukarens liv.Tvångsvärden måste ses som elt inslag i etl långvarigt behandlingsprogram, somen inledande del av en planerad behandling. Om LVM-vården gavs statligthuvudmannaskap -till skillnad från övriga vårdresurser skulle den avskiljasfrån resten av vården och den nödvändiga samordningen mellan tvångsvården ochannan vård skulle yfterligare försvåras. Jag anser således, ilikhet med beredningen, alt det inte är någon lösning på problemen alt statenpå nytt skulle ta över det direkta, huvudmannaansvaret för LVM-vården.LVM-hemmen bör således, enligt min mening, även i fortsättningen halandstingskommuner eller kommuner som huvudmän. Behovet av en stafiig styrningav LVM-vården måste tillgodoses i andra former. 4.9 Den lagtekniska lösningen Mitt förslag: Minaförslag genomförs i en ny lag om vård av missbrukare i vissa fall. Den nyalagen bygger till stor del på den nuvarande men utformas på ett merlättillängligt sätt. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med milt (betänkandet s. 367). Remissinstanserna: Endasttvå remissinstanser, länsrätten i och , har behandlatförslaget. Länsrätten anser atl de preciseringar, ändringar ochkompletteringar av LVM, som beredningen har föreslagit, inte är av sådanomfattning och av sådant slag att rätten känner sig övertygad om att LVMbehöver ersättas av en ny lag med samma namn. anser att det är grovtvilseledande av socialberedningen att hävda atl de föreslagna ändringama i sakinte är av den omfattningen att den nuvarande lagens mbrik behöver ändras. Skälenför mitt förslag: Den nuvarande LVM är strukturerad pä ett sådant sätt attlagen bitvis är svårläst. Läsare som vill följa gången av ett ärende tvingas bläddrafram och tillbaka i lagen. Den bör därför ges en mer Prop. logisk disposition ufifrånhandläggningsordningen av ett LVM-ärende. kommer, i likhet medsocialberedningens förslag, att innebära att sä gott som samtliga paragrafer iLVM berörs. Jag anser det därför lämpligt atl mina förslag genomförs ien ny lag som ersätter den nuvarande. lagen kan till stor delbygga på den nuvarande, men bör utformas på ett mer lättillgängligt sätt. Dennuvarande lagens rubrik är väl inarbetad och bör av den anledningen inteändras, eftersom det inte finns särskilda skäl för del. Rubriken täcker vällagens föreslagna innehåll. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättalsförslag till 1. lag om vård av missbmkare ivissa fall, 2. lag om ändring isocialtjänstlagen (1980:620). Förslagenbör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 4. 6.1 Förslaget till lag om vård av missbrukare i vissa fall Dennya lagen bygger till stor del pä den gamla men innebär också en del nyheter.Nya regler ges om syftet med tvångsvård, läkares skyldighet atl anmäla behov avetl omhändertagande, beräkning av vårdtid, kvarhållningsrätt påsjukhus, socialnämndens ansvar och anmälningsskyldighet förLVM-hemsföreständare om en intagen inte bereds vård utanför LVM-hemmet.Sakliga ändringar och tillägg görs huvudsakligen i reglerna om grunderna föratt bereda tvångsvård, rätten atl besluta om omhändertagande, utredningsförfarandet,när rättens beslut om vård upphör att gälla, vårdtiden och polishandräckning.Samtidigt genomförs en del lagtekniska förenklingar och förtydliganden. Några mdlanmbriker är ocksä nya. Lagenbörjar med Inledande bestämmelser (13 §§). Här återfinns en portalparagraf (I§), bestämmelser som klargör LVM:s roll i förhållande till frivillig vård (2 §)och en bestämmelse om syftet med vården (3 §). Efterde inledande bestämmelserna följer regler om beredande av vård (4-12 §§). Häranges grunderna för tvångsvård (4 §) och vem som beslutar om sådan vård (5 §).Vidare finns föreskrifter om anmälningsskyldighet till (6 §),utredningsförfarandet (7 och 8 §§), förordnande av kontaktman (9 §),läkarundersökning (10 §), ansökan om vård (11 §) och verkställighet av beslutom tvångsvård samt när sådant beslut upphör att gälla (12 §). Efterreglerna om beredande av värd finns bestämmelser om omhändertagande(13-19 §§). Här ges bestämmelser om beslut om omhändertagande (13§), läkares anmälningsskyldighet lill social- nämnden(14 §), underställning av och underrättelse om elt beslut om Prop.1987/88:147 omhändertagande (15 §), kommunikation med den omhändertagne(16 §), frister för prövning av underställt beslut och för ansökan om vård (17och 18 §§) samt bestämmelser om verkställighet av beslut om omedelbartomhändertagande (19 §). Under mbriken Vårdtid upptas bestämmelser om när vårdenskall upphöra och hur vårdtiden beräknas (20 och 21 §§). Därefter följer regler om vården (22-30 §§). Här gesbestämmelser om var tvångsvård lämnas (22 och 23 §§) och om inledandesjukhusvård och kvarhållningsrätt pä sjukhus (24 §). Vidare finns regler omvilka rättigheter och skyldigheter som gäller för den som föreslår vården videtl LVM-hem samt regler om socialnämndens ansvar under ochefter (25-30 §§). Vidare finns bestämmelser som handlar bl. a. om särskildabefogenheter att omhänderta viss egendom och hur man sedan skall förfara medden (31-36 §§), samt bestämmelserom handläggning av mål och ärenden (37-43 §§),överklagande av beslut (44 §), polishandräckning (45 §) och åtals-prövning (46§). Under mbriken Övriga bestämmelser finns regler somförklarar vad som avses med socialnämnden och samt forumreglerför länsrätt (47 §). Vidare finns vissa regler om LVM-hemmens styrelser (48 §). När jag nu går över fill att kommentera lagförslaget,inriktar jag mig på nyheterna. De regler, som har flyttals från den gamla lagentill den nya utan ändring i sak, går jag i allmänhet inte in pä. För enkommentar till dessa regler får jag hänvisa till de förarbeten som ligger lillgmnd för den gamla lagen (prop. 1981/82:8 s. 73-122 och 124-128, SoU 22). Jagvill även hänvisa till de förarbeten som ligger lill grund för ändringar i 17resp. 2,9, 10, 12,21 och 33 §§ i den gamla lagen (prop. 1981/82:141 s. 51, JuU49 och 60 resp. prop. 1983/84:174 s. 29-32, SoU 33). 1 § De i 1 § socialtjänstlagen (1980:620) angivna målenför samhällets socialtjänst skall vara vägledande för all värd som syftar till att hjälpa enskilda människor att komma ifrån missbruk av alkohol, narkotika eller andra beroendeframkallande medel. Vården skall bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet och skall så långt del är möjligt utformas och genomföras i samverkan med den enskilde. Paragrafen överensstämmer i huvudsak med 1 § i den gamlalagen. Enda skillnaden är att också missbruk av "andraberoendeframkallande medel" är omnämnt. Utvidgningen är föranledd av enmotsvarande ändring i förutsättningarna för tvångsvård, vilken kommenterasnärmare i specialmotiveringen till 4 §. 2 § Vård inom ges en missbrukare isamförstånd med honom enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:620). En missbru kare skall dock beredas vård oberoende av eget samtycke under de förut sättningar som anges i denna lag (tvångsvård). För tvångsvårdens innehålloch utformning gäller bestämmelserna i soci- Prop. 1987/88:147altjänstlagen, om inle något annat anges i denna lag. Förstastycket motsvarar del av 2 § första stycket i den gamla lagen. Ordet"kan" i den gamla lagen har dock bytts ut mot "skall",vilket kommenteras närmare i specialmötiveringen lill 4 §. Bestämmelserna iförsta stycket klargör LVM:s roll i förhållande lill frivillig värd. Denfrivilliga vården ges enligl socialtjänstlagen (1980:620), SoL, medanmissbmkarvård oberoende av den enskildes samtycke ges enligt LVM. Sådan vårdsom ges med stöd av LVM kallas tvångsvård. Bestämmelseni andra stycket motsvarar 14 § första stycket i den gamla lagen. Hänvisningenfill socialtjänstlagen innebär bl. a. atl principerna om helhetssyn,normalisering, kontinuitet, flexibilitet och närhet skall gälla sä långtmöjligt. 3§ Tvångsvården skall syfta till alt motivera missbrukaren att frivilligtmedverka lill fortsatt behandling och stöd för atl komma ifrån sitt missbmk. Dennaparagraf, som är ny, anger syftet med tvångsvården. Syftet är alt motiveramissbrukaren all frivilligt medverka till fortsatt behandling och slöd för atlkomma ifrån missbruket. Detta innebär både ett långsiktigt mål, nämligen frihetfrän missbmkei, och ett kortsiktigt mål, nämligen motivation till frivilligvård. Genom vården uppnår man dessutom den effekten aft elt fortgående missbmkavbryts. Tvångsvårdenssyfte har belydelse bl. a. när det gäller att avgöra när tvångsvården skallupphöra. Som framgår av 20 § skall tvångsvården upphöra sä snart syftet medvården är uppnått och allfid senast när vården har pågått . Vårdenskall alltså upphöra före sexmånadersfris-lens utgång, om tillräckliga skältalar för alt missbmkaren är motiverad att frivilligt ta emot fortsattbehandling och stöd för att komma ifrån missbmkel. Bestämmelsen fömtsätter enfortlöpande prövning av om missbrukaren har blivit så motiverad att han bedömsklara fortsatt behövlig vård i frivilliga former. Det räcker alltså inte althan förklarar sig gå med på sådan vård. Se vidare kommentaren till 20 §. 4§ Tvångsvård skall beslutas, om någon till följd av ett fortgående missbmk avalkohol, narkotika eller annat beroendeframkallande medel är i behov av värdför att komma ifrån sitt missbruk och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligtsocialtjänsfiagen (1980:620) eller på något annat sätt och han till följd avmissbruket 1. utsätter sin fysiska ellerpsykiska hälsa för allvarlig fara, 2. uppenbarligen äventyrar sinalevnadsförhållanden i övrigt, eller 3. kan befaras komma altallvarligt skada sig själv eller någon närstående. Omnågon ges vård med stöd av lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk värd i vissa fall, hindrar detta inte ett beslut om tvångsvård enligt denna lag. Dennaparagraf, som motsvarar 2 och 3 §§ i den gamla lagen, anger Prop.1987/88:147 fömtsättningarna för alt bereda en missbrukare tvångsvård. Medan den gamla lagen föreskriver atl missbrukarenoberoende av eget samtycke "kan" beredas vård (2 §) och alt vård"får" beslutas (3 §) anges i första stycket all tvångsvärd skallbeslutas, om förutsättningarna för sädan vård i övrigt är uppfyllda. Ommissbmkaren eller hans närslående befinner sig i så allvarlig situation somlagen anger och frivilliga insatser inte hjälper har samhället en skyldighetatt ingripa. Genom ordet "skall" markeras detta ansvar. Ordet"skall" används även i lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga, LVU, i motsvarande fall. Begreppet fortgående missbruk har samma innebörd som i dengamla lagen. Detta har berörts i den allmänna motiveringen, avsnitt 4.3.2. Till skillnad från nuvarande ordning omfattarbestämmelserna i första stycket förutom missbruk av alkohol och narkotika ävenmissbmk av annat beroendeframkallande medel. Detta tillägg har behandlats iavsnitt 4.3.1. Avsikten med tillägget är att i första hand fånga upp delallvarliga missbmk av flyktiga lösningsmedel som förekommer i inle obetydlig omfattning.De medel som missbrukas är t.ex. toulen, triklorelylen, xylen och bensen. Dessaämnen finns i bl. a. thinner, lim, färger, fläckborttag-ningsmedd och somdrivgas i sprayförpackningar. Ullrycket beroendeframkallande medel avser atttäcka även läkemedel och andra medel som utan atl vara klassificerade somnarkotika missbmkas på ett sädant sätt att fömtsättningarna för etltvångsomhändertagande i övrigt är uppfyllda. Det skall vara fräga om medel somkan framkalla ett beroende och leda fill allvarliga medicinska och socialaskador liknande dem, som alkohol och narkotika kan ge. Begreppet"beroendeframkallande medel" förekommer såväl i LVU som i SoL. I den gamla lagen angavs söm en fömtsättning förtvångsvård alt missbmkaren skulle vara i trängande behov av sådan värd. Ordetträngande återfinns inle i den nya lagen. Detta förhållande har behandlats i avsniU4.3.2. Före ett beslut om tvångsvård måste rätlen enliglnuvarande ordning konstatera att vårdbehovet inte kan tillgodoses enligtsocialtjänstlagen eller någon annan lag såsom t. ex. LVU eller lagen (1966:293)om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, LSPV. Vårdbehovet kannaturligtvis i vissa fall tillgodoses även utan inblandning av någotoffentligt organ. Med orden eller på något annat sätt i första stycket kommeräven sådan värd alt innefattas vid bedömningen av behovet av tvångsvård. Avparagrafens andra stycke framgår att om någon för ges vård medstöd av LSPV, delta inte hindrar elt beslut om tvångsvård enligt denna lag. För tvångsvård krävs vidare att det pä gmnd av missbruketföreligger sådana omständigheter som anges i endera av specialindikationerna i punkterna 1, 2 eller 3. Specialindikationen [punkten 1 - att den enskilde fill följd av missbmkel utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara - finns redan enligt gällande ordning. Den sociala specialindikationen i punkten däremot ny. Den har behandlats i den allmänna motivering en, avsnitt 4.3.2. Avsikten är atl domstolen vid sin prövning av om en 91 missbrukareskall beredas tvångsvård skall göra en helhetsbedömning av Prop. 1987/88:147missbmkarens personliga förhållanden. Omständigheter som skall beaktas är intebara faran för missbmkarens fysiska eller psykiska hälsa, dvs. omförutsättningen för tvångsvård enligl specialindikafionen i punkten 1 föreligger,utan även om han på grund av missbruket äventyrar sina levnadsförhållanden iövrigt, varvid punkten 2 kan bli tillämplig. Den sociala indikationen lar siktepä omständigheter som vid en helhetsbedömning närmast framstår som avgörandeför den enskildes fortsatta liv. Missbrukaren är på väg att hamna i ettsocialt "utanförskap" fill följd av missbruket. Missbmkel dominerarhans livsföring. Han är till följd av missbruket nära att helt slås ut frånarbetsmarknad eller utbildning och att förlora möjligheterna till ett normaltboende. Han kan inte längre upprätthålla normala sociala relationer. Del skallsåledes vara fråga om en utomordentligt allvarlig situafion, där missbmkeluppenbarligen äventyrar, dvs. näst intill omintetgör, missbmkarens möjligheteratt leva ett människovärdigt liv. I sådana fall måstesamhället ingripa med tvångsvård även om hälsan i strikt medicinsk mening ännuinte kan anses allvarligt hotad. Punkten3 som tar sikte pä risken för självmord och skada på närstående överensstämmermed nuvarande ordning. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.3.3 vad gällerskada på annan än missbmkaren själv. Andrastycket som i sak överensstämmer med 2 § andra stycket i den gamla lagen harändrats endast redaktionellt. Framhållas bör att bestämmelsens utformning fårövervägas på nytt i anslutning till den reformering av den psykiatriskatvängsvårdslagstiftningen som förbereds i . Idetta sammanhang vill jag ta upp frågan om den nya lagens avgränsning motsmittskyddslagen (1968:231). Syftet med smittskyddslagen är att skyddabefolkningen mot allvarliga smittsamma sjukdomar. De sjukdomar som omfattas avlagen delas in i främst allmänfarliga och veneriska sjukdomar. Den enskildesbehov av hälso- och sjukvård när han drabbas av smitta är det sörjt för genomhälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Delta innebär att LVM ochsmittskyddslagen kan tillämpas parallellt och oberoende av varandra. Alt enmissbrukare är smittad av exempelvis gonorré eller HIV hindrar inte att hanbereds vård enligt LVM, om LVM:s övriga rekvisit är uppfyllda. Han är undervistelsen på LVM-hemmet underkastad smittskyddslagens regler om t.ex.skyldighet att följa läkares föreskrifter om åtgärder för att hindrasmittspridning. Om en missbrukare som bereds vård med stöd av LVM på ett LVM-hemär smittad av en allmänfarlig eller venerisk sjukdom och det finns gmndadanledning att befara att han sprider smitta på LVM-hemmet, kan han med slöd avsmittskyddslagens regler mot sin vilja tas in på ett sjukhus. Del finns såledesinget som hindrar alt någon som vårdas enligt LVM blir föremål för ätgärderenligt smittskyddslagen, om hänsynen till smittskyddet så kräver. Isammanhanget kan erinras om att det införts (prop. 1986/87:2, SoU 9, rskr. 82) en möjlighet att överföra en narkotikamissbrukare som är inlagen på sjukhus med stöd av smittskydds lagen lill en institution där han kan få adekvat vård och behandling för sitt 92 En sådanöverflyttning förutsätter att missbmkaren går med på Prop. 1987/88:147 den.Vid vistelsen på institutionen anses intagningen vid sjukhuset bestå. Omförutsättning föreligger för ett tvångsomhändertagande enligt både LVM ochsmittskyddslagen, bör och smittskyddsläkaren samråda innan enframställning om tvångsingripande enligl någon av de nämnda lagarna görs hoslänsrätten. Om de finner att det finns skäl anta alt missbmkaren kan tas omhand på ett sådant sätt enligl LVM, att det inle finns gmndad anledning befaraatt han skall sprida smitta, bör framställningen till länsrätten avse vårdenligt LVM. Om det däremot står klart att sädan risk för smittspridningföreligger, bör framställningen i stället avse intagning på sjukhus enligtsmittskyddslagen. Omdel finns gmndad anledning att befara att den som vårdas enligt LVM spridersmitta, kan smittskyddsläkaren - om förutsättningar i övrigt föreligger - göraen framställning till länsrätten om intagning på sjukhus enligtsmittskyddslagen. Beslutar länsrätten om intagning bör beslutet om LVM-vårdbestå. Beslutet enligt smittskyddslagen innebär dock atl den smittade skallflyttas över till etl sjukhus. Inomsocialdepartementet bereds en proposition med förslag om en nysmittskyddslagstiftning. I det sammanhanget övervägs möjligheterna försmittskyddsläkaren atl ingripa mot den som sprider smitta lill andra. 5§ Länsrätten beslutar om beredande av tvångsvård. Bestämmelsenöverensstämmer i sak med 4 § i den gamla lagen, men har ändrats språkligt. 6 §Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbrukare är skyldiga alt anmäla fill om de fär känne dom om att nägon kan antas vara i behov av vård enligt denna lag. Detta skall dock inte gälla myndigheter inom hälso- och sjukvården i vidare män än som följer av andra stycket. Enläkare skall göra anmälan till , om han i sin verksamhet kommer ikontakt med någon som kan antas vara i behov av vård enligl denna lag och hanbedömer all denne inte kan beredas tillfredsslällande värd eller behandlinggenom läkarens egen försorg eller i övrigt inom hälso- och sjukvården. 7 §Länsstyrelsen skall inleda utredning, när den genom anmälan enligt 6 § eller på något annat sätt har fält kännedom om all del kan finnas skäl all bereda någon tvångsvård. Myndighetersom anges i 6 § första stycket är skyldiga att lämna allauppgifter som kan vara av betydelse för en sådan utredning. Bestämmelsernai 6 § och 7 § andra stycket motsvarar i sak 30 § i den gamla lagen. Vissa språkliga och redaktionella ändringar har gjorts. Be stämmelsen i 7 § första stycket motsvarar 5 § första stycket första mening en i den gamla lagen. Föreskriften i den gamla lagen, att 93 utrederom det finns skäl alt bereda nägon värd, har byggts ul för att Prop. 1987/88:147klargöra dels när skall inleda utredning enligt lagen, dels altett LVM-ärende kan initieras såväl genom en anmälan enligt 6 § som genom altl.ex. en anhörig vänder sig till myndigheten. Med att inleda utredning förståsinte bara alt den skall påbörjas genom att uppgifter inhämtas från andramyndigheter ulan även atl har elt ansvar för att utredningenfullföljs (jfr kommentarerna till 50 § SoL, prop. 1979/80:1, del As. Av37 § framgår all utredningen skall handläggas skyndsamt. 8§ När en fråga uppkommit om atl bereda en missbrukare tvångsvärd skallsocialnämnden lämna en redogörelse för missbrukarens förhållandensaml för tidigare vidtagna och för planerade åtgärder. skallockså ange i vilket hem intagning kan ske och vilken värd utanför hemmet somplaneras, om intagning sker. skall utföra utredningsarbetet är ny. Den har behandlats iden allmänna mofiveringen, avsnitt 4.4. Paragrafen bygger i övrigt på 5 § andrastycket i den gamla lagen, som anger innehållet i ansökan. Ansvaretför ansökningsförfarandet skall fortfarande ligga hos länsstyrelsen.Länsstyrelsen skall emellertid i normalfallet anlita . skall på gmnd av sin allmännautredningsskyldighet enligt 50 § SoL alltid göra en utredning när nämnden fåttkännedom om nägot som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Åtgärder frånnämndens sida kan vara påkallade oavsett om LVM kan antas vara tillämplig. Iparagrafen åläggs socialnämnden alt lämna en redogörelse för denenskildes aktuella situation och för tidigare vårdinsatser. Socialnämndenskall också ange vilka ätgärder som planeras från nämndens sida. Det fårförutsättas att nämnden delegerar dessa uppgifter till en tjänsteman hosnämnden, i regel den kontaktman som utses enligt 9 §. Enligl 54 § SoL skall iärenden hos socialnämnden som avser myndighetsutövning mot enskild gällaförvaltningslagens bestämmelser om parts rätt till insyn, kommunikation, partsrätt alt meddela sig muntligt m. m.