prop · GB03130 · 1987-12-31 00:00:00 — Justitieutskoltet uttaladei lagstiftningsärendet - i sitt av godkända betänkande (JuU1981/82:49 s. 20) - att behovet av atl skärpa verkställighetsreglerna mästevägas mot intresset av att upprätthälla de principer som präglar svensk kriminalvårdoch som går ut på att, så långt det är möjligt med hänsyn till kravet påsamhällsskydd och differentiering, främja de intagnas samhällsanpassning ochmotverka de skadliga följderna av fängelsestraffet. Alt låta också dem somdömts för andra brott än grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling avseendenarkotika omfattas av reglerna om särbehandling ledde enligt utskottets mening allförlångt med tanke på atl del här gällde atl söka motverka narkotikakriminalitelen. fick den aktuellagruppen sin nuvarande avgränsning. Bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaLutvidgades då till att omfatta även intagna som har lagförts för försök,förberedelse, stämpling eller medverkan till grovt narkotikabrott eller lillgrov varusmuggling avseende narkotika (prop. 1983/84:148, JuU 26, rskr. Justifieutskolteluttalade i sitt av godkända belänkande (JuU 1983/84:26 s. 11) bl. a.att ändringen stod i överensstämmelse med del syfte som låg lill grund förriksdagens beslut och alt utskottet av sådana skäl som anfördes i detlagstiftningsärendet inte kunde ansluta sig lill elt motionsönskemål sominnebar atl även andra intagna, som dömts fill längre fängelsestraff, ännarkotika-brottslingar skulle ingå i den aktuella gruppen. 3 Särbehandling av vissa intagna som avtjänar längrefängelsestraff 3.1 Vilka kategorier skall särbehandlas? Mittförslag: Den som har dömts till fängelse i lägst för grov narkotikabroltslighelskall liksom särbehandlas i vissa avseenden under straffverkslällighelen,om det med hänsyn till arten av brottsligheten eller annars kan befaras alt hanär särskilt benägen alt fortsätta en brottslig verksamhet av allvarlig karaktärinnan verkställigheten i anstalt har avslutats. Detsamma skall gälla, om del medhänsyn lill arten av brottsligheten eller annars kan befaras att han ärsärskilt benägen alt avvika under straffverkställigheten. Sammasärbehandling skall kunna ske åvenav intagna som har dömts lill fängelse ilägst för brott av annat slag liksom av intagna som, på grund av t.ex.all villkorligt medgiven frihet från tidigare ådömt fängelsestraff harförverkats, i andra fall avtjänar fängelse i lägst . Promemorieförslaget:Delta (s. 133-139) skiljer sig från mitt så till vida Prop. 1987/88:130 attsärbehandlingen skall gälla enbart intagna som har dörhts lill fängelse . Vidare skall vid bedömningen av huruvida den intagne kan befaras varasärskilt benägen atl fortsätta en brottslig verksamhet särskilt beaktas, omstraffet avser grovt narkotikabrott eller grov varusmuggling beträffandenarkotika. Kriteriet all den intagne kan befaras vara särskilt benägen att avvikahar ingen motsvarighet i promemorieförslaget. Remissinstanserna:Promemorieförslaget tillstyrks av majoriteten av remissinstanserna. JO ochnågra av instanserna inom åklagarväsendet förordar emellertid atlsärbehandlingen skall gälla intagna som har dömts lill fängelse i lägst två år.Hovrätten för och kammarrätten i anser att dennuvarande gränsen vid fängelse i minst tvä är bör behållas för intagna som hargjort sig skyldiga lill grov narkotikabrollslighet och att gränsen vidfängelse bör få gälla beträffande andra kategorier intagna.Från bl. a. och kriminalvårdsnämnden pekas på atlsärbehandlingen bör omfatta inte bara intagna som har dömts till fängelse iminst utan även intagna som annars avtjänar fängelsestraff av sådanlängd, t. ex. på grund av att villkorligt medgiven frihet från etl tidigarestraff har förklarats förverkad och all den sammanlagda strafftiden enligl denaktuella domen uppgår till . Statskontoret diskuterarmöjligheten all inledningsvis obligatoriskt särbehandla intagna som har dömtstill fängelse i lägst . Skälenför mitt förslag: Vår kriminalvårdslagstiflning vilar i allt väsentligt på deprinciper som lades till grund reform på området. Dessa principergår ul på att, så långt del är möjligt med hänsyn lill kravet på samhällsskyddoch differentiering, främja de intagnas samhällsanpassning och motverka deskadliga följderna av fängelsestraffet. Kriminalvårdsreformeninnebar emellertid atl en särbehandling skulle ske av vissa intagna som dömtstill längre straff, om det förelåg rymningsfara och risk för fortsattbrottslighet under anslaltsliden. Frågan om avgränsningen av denna kategorihar därefter omprövats . Den nuvarande ordningen innebäralt personer som har dömts till fängelse i lägst för grovnarkotikabrottslighet i vissa fall skall särbehandlas när det gäller placeringi och vistelse utom anstalt: Utgångspunkten för särbehandlingen ärklassificeringen för placering i sluten anstalt med stöd av föreskriften i 7 §tredje stycket KvaL. Enligtmin uppfattning är det angeläget all hålla fast vid de principer som sålunda präglar svensk kriminalvård och som går ul på bl. a. alt man skall försöka främja de intagnas anpassning i samhället. är det mycket väsentligt för tilltron lill det straffrättsliga systemet att kriminalvården präglas av fasthet. Särskilt när del gäller personer som har gjort sig skyldi ga till allvarliga brott och dömts till långvariga fängelsestraff är det natur ligtvis angeläget alt kunna motverka grov misskötsamhet från de intagnas sida i form av t.ex. rymning eller fortsalt brottslig verksamhet under verkställigheten. Enligt min mening är ändamålsenliga regler i detta hänse ende en förutsättning för all vi skall kunna fortsätta alt ha en kriminalvård i anstalt som för de flesta intagna kännetecknas av förhållandevis generösa regler om placering i öppen anslah. . 12 En annan viktig synpunktär all regelverket bör vara utformat sä att del Prop. 1987/88:130 ter sigkonsekvent och rimligt för både allmänheten och de intagna. Man bör därförundvika sakligt omotiverade skillnader i behandlingen av olika kategorier avintagna. Delkan emellertid enligt min uppfattning, inte minst mot bakgrund av vissauppmärksammade händelser , ifrågasättas om det nuvarandesystemet i alla avseenden svarar mot de krav som sålunda måste ställas påkriminalvårdens utformning. Den karlläggning av tillämpningen av reglerna förbehandlingen i anstalt av personer dömda till längre fängelsestraff som harföretagils av utredningsmannen är mot denna bakgrund värdefull. Utredningsmannenhar utifrån 200 slumpmässigt utvalda fall försökt kartlägga tillämpningen avbestämmelserna om val av anstalt och placering av intagna på specialavdelning samlvistelse utom anstalt beträffande personer som har dömts till fängelse . Kartläggningen visar bl. a. atl tre olika typer av brott dominerarbland dem som har dömts till längre fängelsestraff. I ungefär hälften av fallenär det olika former av grov narkotikabrottslighet, i ungefär en fjärdedel avfallen mord, dråp och liknande våldsbrott och i knappt en femtedel av fallengrova rånbrolt. Samma brottstyper med ungefär samma fördelning förekommer blanddem som har placerats på specialavdelning. Särbehandling med stöd av 7 § tredjestycket KvaL kan däremot komma i fråga endast vid grov narkotikabrottslighet. Utredningsmannenanser mot denna bakgrund atl 7 § tredje stycket KvaL bör kunna fillämpas intebara på personer som har gjort sig skyldiga fill narkotikabrottslighet ulanäven på dem som begått grova våldsbrott och andra lagöverträdare söm ägnat sigåt organiserad eller systematisk kriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlignatur. I fråga om intagna som har placerats på specialavdelning anserutredningsmannen däremot att resultatet av kartläggningsarbetet inte geranledning alt vidta några ändringar i KvaL. Ävenjag anser att det finns anledning att se på sambandet mellan 7 § tredje stycket KvaL och reglerna om avskildhet och placering på special avdelning (20 § resp. 20 a § KvaL). Dessa regler syftar lill att tillgodose de säkerhetsintressen som kan finnas beträffande behandlingen av vissa in tagna. De intagna som hänförs under 7 § tredje stycket KvaL kunde tidigare under vissa förutsättningar med slöd av 20 § andra stycket och 20 a § första stycket KvaL hållas avskilda från andra intagna resp. las in på en specialavdelning. De sist nämnda bestämmelserna utvidgades emellertid till atl omfatta även andra särskilt ålerfallsbenägna intagna som dömts till längre fängelsestraff än sädana som dömts för grov narkotikabrottslig het (prop. 1983/84:148, JuU 26, rskr. Enligt 20 § andra stycket KvaL i dess nuvarande lydelse kan sålunda en inlagen som har dömts till fängelse i lägst och är placerad i sluten anstalt få hållas avskild från andra intagna. Förutsättningen är alt det kan befaras atl han planlägger rymning eller all någon annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för alt hindra att en sådan plan sätts i verket saml det med hänsyn till den intagnes brottslighet eller annars kan befaras alt han är 13 särskilt benägen atl fortsätta en brottslig verksamhet av allvariigkaraktär. 1987/88:130 Den intagne får enligt 20 a § första stycket KvaLi etl sådant fall placeras på en specialavdelning, om del finns anledning altanta all förhållandena kommer atl beslå en längre lid. Inte heller jag anser alt resultatet av utredningsmannenskartläggning ger anledning alt ändra reglerna i KvaL om intagning påspecialavdelning. Jag vill emellertid liksom han betona viklen av allkriminalvårdsstyrelsen genom sin tillsynsverksamhet motverkar sådana skillnadermellan olika specialavdelningar som kan uppfattas som orättvisa av de intagna.Samtidigt är del, som JO har framhållit under remissbehandlingen, viktigt attonödig repression undviks. Del är emellertid som jag ser del inte motiverat alt avgränsningenav den kategori intagna, som har dömts till längre fängelsestraff och som avdetta skäl enligl min mening även i fortsättningen bör kunna särbehandlas, pånågot mer avgörande sätt skiljer sig från avgränsningen av den grupp som kanplaceras på specialavdelning. En annan sak är atl en så ingripande åtgärd somplacering på specialavdelning självfallet måste grundas på alldeles särskildaskäl som inte nödvändigtvis är beroende av den typ av brott som straffet avser.De restriktioner som gäller för dem som har dömts för grovanarkotikabrott torde emellertid i många fall kunna vara befogade ävenbeträffande andra långtidsdömda, även om placering på specialavdelning inte ärnödvändig. Att det enligt den gjorda kartläggningen förekommer sammabrottstyper bland dem som har dömts lill långvariga fängelsestraff över huvudtaget som bland dem som placeras på specialavdelning tyder enligl min meningockså på alt den nuvarande avgränsningen för särbehandling med slöd av 7 §tredje stycket KvaL är alltför snäv. Jag delar därför utredningsmannensuppfattning atl en sådan särbehandling bör kunna ske även beträffande intagnasom har gjort sig skyldiga till grova våldsbrott eller annan allvarligbrottslighet av särskilt samhälls-fariig natur. Med anledning av vad bl. a. RÅhar påpekat under remissbehandlingen vill jag betona all brott mot rikelssäkerhet självfallet ofta hör lill dessa brott. Promemorieförslaget innebär alt nivån på det straff somskall ha ådömts höjs från fängelse till fängelse i minst fyra årmen atl någon begränsning beträffande den intagnes brottslighet inte skallfinnas. Enligt min mening är det emellertid med hänsyn lillintresset av all kunna motverka narkotikaproblemen i anstalterna inte välbetänkt all be gränsa möjligheterna all kunna särbehandla intagna som avtjänar straff för grov narkotikabrottslighet. Jag kan alltså ansluta mig lill kritiken från hovrätten för och kammarrätten i mot promemo rieförslaget i delta hänseende. All bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL , enligl vad den gjorda kartläggningen visar, tycks ha tillämpats i första hand beträffande dem som har ådömts fängelse bör sålunda enligt min mening inte få till följd all den nuvarande gränsen beträffande straffels längd vid grov narkotikabrottslighet höjs. Som jag skall återkomma lill (avsnitt 3.3) bör man i stället införa en fastare och mera konsekvent ordning för prövningen av vilka intagna som skall särbe handlas i de aktuella avseendena. När det gäller brott avannat slag än grov narkotikabrottslighet anscrjag Prop. 1987/88:130 däremot altstraffnivän bör sällas högre än fängelse i lägst tvä år. Jag är visseriigenliksom utredningsmannen väl medveten om atl straffets längd är elt osäkertkriterium på risken för misskötsamhet i olika avseenden understraffverkställighet. Enligl min mening bör emellertid möjligheterna till särbehandlingi fråga om placering i och vistelse utom anstalt koncentreras lill de fall därbehovet erfarenhetsmässigt är störst. Den i promemorian förordade gränsenfängelse i lägst är mot denna bakgrund enligt min mening väl avvägd förde nu aktuella fallen. Den innebär att den som har dömts för t.ex. människorov,grov våldtäkt, grovt rån eller grovt spioneri liksom naturligtvis mord ellerdråp regelmässigt kommer atl höra lill den kategori intagna beträffande vilkadel skall prövas huruvida en särbehandling skall ske i vissa avseenden. Jagvill tillägga, med anledning av vad som har uttalats under remissbehandlingenfrän bl. a. åklagarhäll, att denna avgränsning självfallet får omprövas om deöverväganden som pågår inom jusfitiedepartementet med anledning av fängdseslraffkommillénsförslag om bl. a. villkorlig frigivning och ändrade slraffskalor ger anledning lilldet. Mittförslag i fråga om intagna som har dömts för annan brottslighet än grovnarkotikabrottslighet innebär således atl den som har dömts till fängelse ilägst oavsett brottets karaktär hör till den grupp beträffande vilkenfrågan om särbehandling skall prövas. Av det sagda följer att det inteuppställs krav pä alt det begångna brottet är av t. ex. särskilt samhällsfarlignatur. Däremot bör karaktären av etl befarat återfall tillmätas belydelse förom särbehandling också skall beslutas. Jag återkommer strax lill denna fråga. Ilikhet med vad bl. a. och kriminalvårdsnämnden haruttalat vid remissbehandlingen anser jag det vara motiverat alt öppnamöjligheter atl särbehandla inte bara dem som har dömts till fängelse i lägst fyraår utan också de intagna som annars avtjänar elt så långt fängelsestraff. Jagavser här de situationer där den intagne enligt bestämmelserna i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid m.m. har en sammanlagd strafftid somuppgår lill (se bl. 20, 24 och 25 §§). Villkorligtmedgiven frihet från etl tidigare straff kan sålunda ha förverkats helt dierdelvis, och tillsammans med den nya strafftiden kan den sammanlagda strafftidenvara så lång. Den intagne kan också ha att verkställa två eller flerafängelsestraff, t. ex. genom alt han under pågående verkställighet har dömtsför brott som begåtts före eller under denna. Riskenför återfall i allvarlig brottslighet är i dessa fall väl så påtaglig som vid ådömda längre fängelsestraff. Jag vill här peka på atl en inlagen kan ha all avtjäna l. ex. ett femårigt fängelsestraff som hänför sig lill ett treårigt straff för grov misshandel eller våldtäkt enligl den senaste broltmålsdomen och till en straffåterslod beträffande etl tidigare långvarigt fängelsestraff för allvarlig våldsbrotlslighel. Som jag ser det är det i ett sådant fall lika befogat atl ha möjlighet till särbehandling som då verkställigheten avser etl ådömt straff för samma typ av brotts lighet som i det fallet. Föratt särbehandling skall beslutas bör krävas mer än all den intagne Prop.1987/88:130 avtjänar fängelsestraff av viss längd. I likhet med vad som redannu gäller bör härvid risken för återfall i brottslig verksamhet av allvarligtslag under verkställigheten i anstalt vara en av de faktorer som skall beaktas.Den kvalifikation i fräga om den befarade nya brottslighetens karaktär som bör gälla- grova våldsbrott eller annan allvarlig brottslighet av organiserad ellersystematisk karaktär - kan enligt min uppfattning komma lill uttryck på sammasätt som sker i bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL. Även ifortsättningen bör det alltså vara en tillräcklig förutsättning för särbehandlingatl det med hänsyn till arten av den intagnes brottslighet eller annars kanbefaras att han är särskilt benägen atl fortsätta en brottslig verksamhet avallvarlig karaktär innan verkställigheten i anstalt har avslutats. Jaganser emellertid, bl. a. med hänsyn fill intresset av all så långt som möjligtkunna undvika atl placering i specialavdelning behöver tillgripas, atl även enbefarad benägenhet hos den intagne alt rymma bör ulgöra grund för särbehandling.Jag vill här erinra om alt flyktfara i förening med risk för fortsatt brottsligverksamhet utgjorde etl kriterium för klassificering under bestämmelsen i 7 §tredje stycket KvaL fram till är 1982. Kravet på flyktfara togs då bort medhänsyn till all det inte kunde anses adekvat beträffande narkolikabrotlslingar(se prop. 1981/82:141 s. 24 f.). Enligtmin mening är det mot bakgrund av den här föreslagna utvidgningen av denaktuella gruppen av intagna som kan bli föremål för särbehandling återmotiverat all ange flyktfara som en möjlig grund för särbehandling. Kravet på flyklfarabör därvid uppställas som en ytterligare tillräcklig förutsättning försärbehandling vid sidan av del behandlade kravet på risk för fortsattbrottslig verksamhet. Del bör alltså inte krävas att flyklfaran är förenad medrisk för fortsall brottslig verksamhet, även om detta kan antas vara en vanligsituation när del gäller intagna som har dömts för grova brott. Avgränsningenav de kategorier intagna som avtjänar längre fängelsestraff och som undervissa förutsättningar skall särbehandlas i olika avseenden bör liksom hittillslagtekniskt komma lill uttryck i 7 § tredje stycket KvaL. Jag behandlar i detföljande (avsnitt 3.2) den särbehandling som dessa kategorier bör ges. Jagvill i sammanhanget peka på alt den föreslagna prövningen beträffandesärbehandling av vissa intagna delvis avser samma intagna som enligt 26 kap. 7§ får friges villkorligt först sedan två tredjedelar avstrafftiden har avtjänats. Prövningen av den sistnämnda frågan, som avserrisken för återtall i brott efter frigivningen , görs av kriminalvårdsnämndenmedan prövningen av de först nämnda frågorna, som ju avser bl. a. risken föråterfall i brott under verkstälUghetstiden, skall göras av ,något som jag strax skall återkomma lill (avsnitt 3.3). Detkan hävdas atl denna reglering i stor utsträckning har samma kriteri er och innebär en risk för lill synes motstridiga beslut genom atl den är uppdelad på olika organ som skall göra en likartad prövning. Enligt min mening finns det också anledning alt bl. a mot bakgrund av den nu föreslag na utvidgningen av möjligheterna att särbehandla intagna som avtjänar 16 längrefängelsestraff överväga behovet av den piövning som sker med stöd av 26 kap. 7§ . Denna fråga avser jag emellertid att återkomma till i sambandmed all jag tar upp frågan om institutet villkorlig frigivning tillallsidigt övervägande. Slutligen vill jag peka påatt den av utredningen diskuterade frägan om tidigareläggning av lidpunkten förvillkorlig frigivning för utländska medborgare har berörts av någraremissinstanser. Ombudsmannen mot etnisk diskriminering anser sålunda bl. a.all del borde öppnas en möjlighet i lagen alt efter en individuell prövningavkorta anstaltstiden för en utlänning som till följd av beslut om utvisningoch eventuellt andra omständigheter, som sammanhänger med att han inte ärsvensk, kan antas ha haft särskild nackdel av fängelsetiden. anför liknande synpunkter. a. ochöveråklagaren vid regionåklagarmyndigheten i anser emellertid attnågra särskilda bestämmelser om villkorlig frigivning för utländska medborgareinte bör införas. Föregen del anser jag alt den aktuella frågan inte bör las upp i delta sammanhang.Som bl. RÅ har påpekat kan del i stället finnas anledning att återkomma tillden i anslutning till behandlingen av fängdseslraffkom-mitténs förslag angåendeinstitutet villkorlig frigivning. 3.2 Särbehandling i fråga om placering i och vistelse utomanstalt Mitt förslag: Densärbehandling som skall kunna komma i fråga för vissa intagna som har dömts tilllängre fängelsestraff skall även i fortsättningen avse placering i och vistelseutom anstalt. En inlagen som blir föremål för särbehandling skall, i motsats lillnu, alltid vara placerad i sluten riksanslall. Utevistelse för en sådan intagenskall få medges bara i form av s. k. särskild permission och under förutsättningatt det finns synnerliga skäl lill del. Den intagne skall då, fill skillnadfrån vad som gäller, alllid slå under bevakning. Promemorieförslagetöverensstämmer med milt (promemorian s. 139-141, 157 och 160 ff.). Remissinstanserna: Promemorieförslagettillstyrks eller lämnas utan erinran av samtliga remissinstanser utomStatsanställdas Förbund. Förbundet anser att den sista avverkställigheten bör efter prövning i varje särskilt fall kunna tillbringas isluten lokalanstalt. Skälen för mitt förslag:Som har framgått av det föregående (avsnitt 3.1) skall enligt nuvarandereglering en inlagen som har hänförts under 7 § tredje stycket KvaLsärbehandlas i vissa avseenden, nämligen i fråga om placering i och vistelseutom anstalt. Även i fortsättningen bör särbehandlingen avse dessa frågor. Delbör visserligen enligl min uppfattning här på några punkter ske en uppsiramningi förhållande till nuvarande ordning. Jag vill emellertid redan här framhålla atlden gjorda karfiäggningen visar 2 1987/88. på attmina förslag i det följande i praktiken inte innebär annat än mindre Prop.1987/88:130 förändringar i behandlingen av de s. k. När det först gäller frågan om placering i anstalt anscrjagatt del, sedan en intagen väl befunnits tillhöra någon av de aktuellakategorierna och alltså anses särskilt rymningsbenägen eller benägen attfortsätta allvarlig brottslighet under straffverkställigheten, inte kan ansesändamålsenligt att i något fall placera denne i öppen anstalt. Som jag ser delmåste i dessa fall hänsynen lill samhällsskyddet prioriteras framför andraintressen. I den mån placering i öppen anstalt anses önskvärdbeträffande en intagen som hänförts till den grupp som skall särbehandlas enligl7 § tredje stycket KvaL bör således en sådan placering få ske först sedan denintagne efter omprövning inte längre befunnits höra till denna grupp. Somkommer att framgå i det följande (avsnitt 3.3) föreslär jag en fastare ordningför sådan omprövning än den nuvarande, bl. a. så lill vida atl del regelbundetskall ske prövning av detta slag. Del är därför, som jag ser det, intemotiverat att ha kvar den nuvarande möjligheten enligt 7 § fjärde stycket KvaLatt placera en intagen, som hänförs under tredje stycket i paragrafen, i öppenanstalt med hänsyn till att det är påkallat för en ändamålsenlig förberedelseav förestående frigivning eller det annars finns synnerliga skäl för en sådanplacering. Jag anser således liksom utredningsmannen att bestämmelsen i 7 § Qärdestycket KvaL bör avskaffas. Enligl den nuvarande bestämmelsen i 6 § fjärde stycket KvaLskall placering i sluten anstalt med stöd av 7 § tredje stycket KvaL som huvudregelske i riksanslall och därvid företrädesvis i sådan anstalt eller anstalts-avdelningsom är särskilt lämpad alt tillgodose kraven på hög säkerhet. Undantag fårgöras bara om del finns synnerliga skäl lill det. Jag har föreslagit att det inte skall vara möjligt atlplacera intagna av de aktuella kategorierna på öppen anstalt. Vidare kommerjag, som har angetts, i del följande att föreslå en fastare ordning föromprövning av huruvida en intagen skall anses höra till den grupp intagna somskall särbehandlas. Jag kommer också alt föreslå all dessa intagna skall fåenbart bevakade permissioner. Mot denna bakgrund ansluter jag mig tillpromemorieförslaget att avskaffa möjligheten atl placera en intagen som hänförsunder 7 § tredje stycket KvaL i en lokalanslalt. En sådan inlagen skall alltsåenligt milt förslag alltid placeras på en sluten riksanslall, en ordning somenligt vad har uppgett under remissbehandlingenöverensstämmer med styrelsens nuvarande praxis beträffande intagna som hänförstill nämnda lagrum.