prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — Någon tvekan om att uttrycket "befattning" också omfattarall form av tillförsel av narkofika till människokroppen behöver inte råda.Genom att det vidare uttrycket "befattning" används i stället för"konsumerar" eller "brukar" blir det emellertid ocksåställt utom tvivel att kriminaliseringen omfattar alla former av olovligafysiska förfaranden med narkotika även om de inte innefattar konsumtion ellerenligt gällande rätt är att bedöma som innehav. Jag vill i sammanhanget erinraom att det förfarande som av högsta domstolen i rättsfallet NJA 1983 s, 887ansågs vara straffritt inteendast var konsumtionen som sådan utan det handha- Prop. 1987/88: 71 vande som skett iomedelbar anslutning fill konsumtionen. utvidgad kriminaliseringtill att avse "konsumtion" eller "bruk" skulle mot den bakgrunden gestraffbestämmelsen en alltför snäv omfattning,, Jag anser också för egen delatt uttrycket "befattning" ger ett tydligare uttryck för grunden förkriminalisering. Konsumtion är endast ett exempel på en av de många olikabefattningar med narkotika som kriminaliseringen bör Ipromemorians förslag finns inga särskilda bestämmelser om överkonsumtion avlegalt förskriven narkotika. Det framhålls emellertid att förslaget inte äravsett att träffa sådan konsumtion. Befattningen med narkotikan kan enligtpromemorian inte anses ha skett olovligen i den mening som avses i 1 §narkotikastrafflagen i det fall att fråga är om någon som i vederbörlig ordningfått narkotikapreparatet utlämnat till sig såsom läkemedel. Fråganhar berörts av några remissinstanser som genomgående synes dela uppfattningenatt överkonsumtion av detta slag inte bör träffas av straffansvar. Bl, a, RFHLhar emellertid ifrågasatt om den i promemorian gjorda tolkningen är hållbar. Jagvill för egen del framhålla att inte heller jag anser att överkonsumtion av ivederbörlig ordning legalt förskriven narkotika bör omfattas av kriminaliseringen.Någon särskild markering i lagtexten för att uppnå detta anser jag emellertidinte krävas. Det är enligt min mening uppenbart att egen befattning mednarkotika som någon i vederbörlig ordning fått utlämnad till sig såsomläkemedel aldrig kan anses olovlig i den mening som avses i 1 §narkotikastrafflagen. Jag vill här erinra om den särskilda straffbestämmelseni 5 a § , I den mån åsidosättanden av föreskrifter som gäller förfaranden inomramen för den legala narkotikahanteringen är straffbelagda är det dennastraffbestämmelse som är tillämplig. Det är i det sammanhanget endast vidförfaranden som ligger helt vid sidan av vad någon är berättigad till somansvar enligt I § kan aktualiseras (jfr prop, 1982/83: 141 s, 28), Så kanenligt min mening inte anses vara fallet om någon brukar nakotikapreparat istrid mot en läkares föreskrifter men väl exempelvis om någon till annanöverlåter narkotika som han fått utlämnad till sig för personligt bruk. Jagvill i detta sammanhang även ta upp en fråga som hör nära samman med vad jag nuhar berört. anser att straffbestämmelsen bör omformuleras såatt den inte omfattar den situationen att någon intar ett narkotiskt läkemedelsom förskrivits till annan person. Även FMN och RNS tar upp den frågan i sininledningsvis nämnda gemensamma skrivelse, I denna del överensstämmerdock mitt förslag med vad som uttalas i promemorian. Det faller således enligt mitt förslag inom det straffbara området att konsumera t, ex, narkotiska sömntabletter som enligt recept är avsedda för annan person. Någon praktisk betydelse får dock detta knap past. Av vad jag har anfört framgår att det redan nu formellt sett faller under straffbestämmelsen att t, ex, dela med sig till någon annan av sömn medel som klassificerats som narkotika. Även den som i en sådan situation tar emot sömnmedlet gör sig skyldig till en handling som täcks av bestäm- 19 melsen, om han inneharmedlet. Innehav av narkotiska preparat som förskrivits till annan person ärnämligen på grund av stadgandet i 7 § narkotikaförordningen (1962:704) iprincip att anse som olovligt. Att åtal normalt inte skall väckas i sådanasituationer är visserligen klart; utrymmet för ansvarsfrihet enligt allmännagrunder torde vara förhållandevis stort. Det framstår emellertid från desynpunkter som ligger till grund för tanken pä en nykriminalisering enligt minmening som obefogat aU inte låta kriminaliseringen avse även konsumtion avnarkotika som förskrivits till annan person. Det bör påpekas att det här kanröra sig om inte endast situationer där en person fått narkotiska läkemedel överiåtnatill sig av en person som innehaft dem på grund av recept utan också dä någontillgripit läkemedlen eller på annat brottsligt sätt kommit över dem. Även om förfarandenav den typ som bl, a, tar upp alltså blir straffbara enligtmitt förslag är det självfallet sä att straffvärdet pä en sådan befattning oftamåste anses så lågt att någon lagföring i praktiken inte kommer attaktualiseras. 3.2.2En särskild straffskala för eget bruk av narkotika Mitt förslag: Föreget bruk av narkotika skall, om brottet är att anse som ringa, enbart böterkunna ådömas. Promemorieförslagetöverensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Remissinstansernas uppfattningar är delade när det gäller om en särskildstraffskala bör gälla för eget bruk av narkotika. Ett antal remissinstansergodtar således förslaget i denna del medan nägra uttrycker tvekan. Vissa anserslutligen att det inte finns skäl att ha en särskild straffskala för eget bruk. Skälen för mitt förslag:Jag har tidigare redovisat skälen för att en utvidgad kriminalisering inte börbegränsas till eget bruk av narkotika. Detta får emellertid inte undanskymmaatt den principiellt stora förändring som mitt förslag innebär är att ocksåkonsumtion som sådan kommer att falla inom det straffbara området. Det är ocksåi den frågan som debatten varit mest intensiv. Från många håll har det befaratsatt en vidgad kriminalisering skulle kunna fä svåröverskådliga effekter närdet gäller narkomanvården. Vad som kanske är av särskilt stor betydelse idetta hänseende är att den som söker stöd eller hjälp för att komma till rättamed ett missbruksproblem skall kunna känna förtroende för aU detta inte direkteller indirekt kan medföra risker för ett straffrättsligt ingripande.Utformningen av straffskalan för eget bruk av narkotika är en av de frågor somdå blir av betydelse i det sammanhanget, I förhållande till andraförfaranden med narkotika måste en befattning som helt inskränker sig till egetbruk av narkofika anses ha ett förhällande-vis lågt straffvärde. Det fårförutsättas att en sådan befattning regelmässigt kommer att bli att bedöma somett narkotikabrott som är att anse som ringa. Straffskalan i sådana fall ärenligt gällande rätt böter eller fängelse . Fängelseinfördes i straffskalan är 1985, Det avgörande skälet för att Prop, 1987/88:71 straffmaximumvid det tillfället höjdes frän böter till sex månaders fängelse var att vissaförfaranden, t, ex, gatulangning eller befattning med narkotika i en kriminalvärdsanstalt,kunde vara att bedöma som ringa brott med hänsyn till mängden men ändå ha ettrelativt högt straffvärde (prop, 1984/85:46 s, 14), Somflera remissinstanser har framhållit kan det i och för sig med skäl ifrågasättasom det är motiverat med en särskild straffskala för de fall då det endast ärfråga om eget bruk. Domstolarna är ju skyldiga att mäta ut straff efter hurallvarligt brottet är i det enskilda fallet. Om det står klart att ett egetbruk av narkotika inte påkallar mer än ett bötesstraff skall därför inte någonannan påföljd utdömas även om fängelse skulle ingå i straffskalan. Enligtmin mening kan man emellertid inte se så enkelt pä frågan. Den oro över effekternaav en kriminalisering som uttalats från många i den intensiva debatt somförekommit har inte sin grund i att ett bötesstraff kan komma i fråga i demycket speciella fall som träffas av den utvidgade kriminaliseringen. Vad manbefarat är snarare en förskjutning av tyngdpunkten i det offentligas insatsermot missbruket frän det socialrättsliga till det kriminalrättsliga fältet, bl,a, mot bakgrund av de krav som förts fram från vissa håll om attkriminaliseringen av eget bruk skall användas för att få dll stånd frihetsberövandenoch tvångsvård. Såsom framhålls i promemorian skulle en sådan ordning innebäraatt i princip all narkomanvård från samhällets sida skulle kunna ske undertvång och straffhot. Frågorsom rör samhällets ansvar, resurser och befogenheter när det gällermissbruksvård måste emellertid enligt min mening i princip lösas inom ramen förden socialrättsliga lagstiftningen. Straffrättsliga ingripanden skall ju skeendast till följd av att någon gjort sig skyldig till ett visst brott och detär här viktigt att vi reagerar med fasthet och konsekvens. Inom ramen för denpåföljd som kan bli aktuell är det givetvis riktigt och naturligt att viförsöker att lämna den vård eller det stöd och den hjälp som kan behövas. Denstraffrättsliga reaktionen mäste dock stå i rimlig proportion till denaktuella gärningen och det straffrättsliga systemet får inte fungera som enersättning för den sociala värdlagstiftningen. Mot denna bakgrund är det enligtmin mening angeläget att det i samband med en kriminalisering som ocksä riktarsig mot bruket av narkotika klart slås fast att avsikten inte är att bakvägenöppna för en helt ny form av tvångsvård. Detta sker lämpligen genom attstraffskalan begränsas till böter. Härigenom markeras på ett tydligt sätt attden straffrättsliga reaktionen i dessa fall, i likhet med vad annars gäller,primärt skall bestämmas av brottets straffvärde. Mitt förslag låter sig välförena med de möjligheter till vård och rehabili tering som erbjuds genom att exempelvis förena en dom på skyddstillsyn med behandlingsföreskrifter eller att döma till s, k, kontraktsvärd enligt de regler som antog och som träder i kraft . Dessa möjligheter bör emellertid endast komma till användning när brotts ligheten är av så allvarligt slag att det står klart att den inte endastpåkallar ett bötesstraff 21 Jag vill här slutligennämna att vissa remissinstanser motsatt sig att straffskalan för eget brukbegränsas till böter på den grunden att möjligheten till blod- ellerurinprovstagning för att i efterhand konstatera om narkotikakonsumtion skettfaller bort. Andra, däribland och kriminalvårdsstyrelsenuppfattar promemorieförslaget som en fördel frän denna synpunkt. anför isitt yttrande att det med hänsyn till inriktningen av polisens arbete motnarkotikabrottsligheten inte finns något beak-tansvärt intresse av att användablod- och urinprovsanalyser. hänvisar till denosäkerhet som finns beträffande urinprovsanalyser bl, a, när det gäller attbestämma tidpunkt för en narkotikakonsumtion. Jag har i denna frågaingen annan uppfattning än den som förs fram i promemorian, 1 likhet medrikspolisstyrelsen anser jag således att intresset av att polisens brottsbeivrandeverksamhet på området får en ändamålsenlig inriktning talar för att reglernaom kroppsbesiktning inte blir tillämpliga i dessa fall. Gärningen får i vanligordning styrkas med annan bevisning såsom erkännande och vittnesmål. Att enperson anträffats påverkad av narkotika kan naturiigtvis beroende päomständigheterna ocksä åberopas som bevisning. Prop, 1987/88:71 3.2.3En särskild regel om ansvarsfrihet Mitt förslag: Densom gjort sig skyldig till eget bruk av narkotika skall inte dömas till ansvarför detta om gärningen uppdagats genom att han sökt eller underkastat sig vårdeller annan behandling. Promemorieförslagetinnebär att det inte skall dömas till ansvar för eget bruk av narkotika omgärningsmannen sökt eller underkastat sig behandling för narkotikaberoendeefter gärningen men innan den kom till polis-eller åklagarmyndighets kännedom. Remissinstanserna: Enganska stor del av remissinstanserna avstyrker eller uttalar av olika skälkritik mot promemorieförslaget. Kritiken tar sikte på bl, a, attansvarsfrihetsregeln vid sidan av regler om åtalsunderlätelse är onödig. Enannan invändning är att regeln blir svår att tillämpa i praktiken. Skälen för mitt förslag:Som jag har redovisat har samhällets intresse av att beredamissbrukare möjlighet till vård och behandling för narkotikamissbruk varit ettstarkt argument när det gäller utformningen av det straffrättsliga systemet.Det har vid upprepade tillfällen betonats att rättsväsendets insatser måsteutformas så att de inte motverkar utan understöder samhällets ansträngningaratt erbjuda värd åt vårdbehövande missbrukare. Av grundläggande betydelseär därför att man undanröjer risken för att en kriminalisering av självakonsumtionen medför att den som behöver vård för sitt missbruk avhäller sigfrån att söka sådan vård eftersom han därmed skulle ange sig för brott. Någraav remissinstanserna anser att riskerna för detta är överdrivna och attsekretessen inom sjukvården utgör entillräcklig garanti i detta avseende. Att vårdorganen normalt är under- Prop.1987/88: 71 kastade sekretess gentemot de brottsbeivrande myndigheterna i defall somdet här gäller anser jag för egen del inte tillräckligt. Så t, ex, kanju den omständigheten att någon har sökt vård för narkotikamissbruk tänkas kommatill de brottsbeivrande myndigheternas kännedom pä andra vägar. Det är vidareav stor betydelse för arbetet med att motivera narkotikamissbrukare för vårdatt den vårdsökande inte skall behöva uppfatta en framställning om vård som chikanerandeeller oroas av att hans ansträngningar att komma ifrån sitt missbruk indirektskulle kunna leda till att han blir lagförd. Motdetta resonemang kan naturligtvis med visst fog den invändningen riktas att enkriminalisering av all befattning med narkotika knappast innebär någonavgörande saklig skillnad i förhållande till dagens ordning i här aktuellthänseende. Redan nu gäller ju att innehav av narkotika är straffbelagt, och demissbrukare som söker eller överväger att söka värd torde i praktiken i deallra flesta fall ha innehaft narkotika och därmed ha gjort sig skyldiga tillbrott. Dettabehöver en narkotikamissbrukare dock inte ge till känna för vårdmyndigheten,som ju saknar intresse av huruvida han har gjort sig skyldig till straffbartinnehav eller ej. Blir emellertid konsumtionen som sådan kriminaliserad,innebär en framställning om vård eller behandling definitionsmässigt ettavslöjande av att han begått ett brott, om inga andra ändringar görs isystemet,Detta skulle innebära en motsägelse i narkotikapolitiken, och frågansprincipiella och psykologiska betydelse bör enligt min mening inteunderskattas. Här står så grundläggande värden på spel att ett ofrånkomligtkrav måste vara att lagföring för konsumtion av narkotika som kommit tillmyndigheternas kännedom genom att gärningsmannen sökt vård eller behandlinginte ens teoretiskt skall få äga rum. Kriminaliseringen kan under ingaförhållanden tillåtas få den effekten att den motverkar den enskildesvårdansträngningar, Ihär aktuella fall skulle naturligtvis åtal i praktiken mycket ofta kunna underiåtasmed stöd av reglerna i 20 kap, 7 § RB, Frän framför allt åklagarhåll har underremissbehandlingen gjorts gällande att dessa regler är tillräckliga. Minuppfattning är dock att dessa bestämmelser är av en så generell karaktär att deknappast erbjuder tillräckliga garantier för de speciella situationer som dethär är fråga om. Entänkbar lösning, som diskuteras i departementspromemorian, skulle emellertidvara att en ny straffbestämmelse kompletteras med en uttrycklig föreskrift omåtalsbegränsning. Bestämmelsen kunde t. ex. få det innehållet att åtal föreget bruk av narkotika inte fär väckas, om det med hänsyn till attgärningsmannen sökt eller underkastat sig behandling för narkotikamissbrukeller av annat liknande skäl inte är påkallat från allmän synpunkt. Jag menar dock i likhetmed vad som uttalas i promemorian att en sådan lösning ur principiell synvinkel inte skulle vara fullt tillfredsställande iett läge när själva konsumtionen är straffbelagd. Dels skulle den inte innebära någon ändring i det förhållandet att den som söker vård mot beroende av narkotika därmed anger sig för ett brott, låt vara att någon lagföring inte i praktiken förutsätts komma till stånd. Dels skulle konstruktionen innebära 23 att domstolen, omåklagaren trots den aktuella regeln väcker åtal, måste Prop, 1987/88: 71fälla till ansvar för bruk av narkotika. De principiella och psykologiska olägenheternaskulle sålunda i stor utsträckning kvarstå. Jagförordar med beaktande av det anförda i likhet med promemorieförslaget att ensärskild regel om ansvarsfrihet införs. När det gäller frågan hur en sådanregel bäst bör utformas har jag tagit intryck av en del av kritiken beträffandeansvarsfrihetsregelns utformning i promemorian. I promemorian föreslås regelnfä den utformningen att gärningsmannen när det är fråga om endast eget bruk avnarkotika inte skall dömas till ansvar om han sökt eller underkastat sigbehandling för narkotikaberoende efter gärningen men innan den kom till polis-eller åklagarmyndighetens kännedom. Frånnågra håll, bl. a, RÅ och BRÅ, anser man att ansvarsfrihetsregeln enligtpromemorieförslaget kan bli svår och utredningskrävande att tillämpa ipraktiken. RÅ pekar t, ex, på de bevisproblem som kan uppkomma när det gällerfrågan om en misstänkt har sökt föreskriven värd. Även ochsocialstyrelsen anser att ansvarsfrihetsregeln i sin tillämpning blir oklar, Idenna del kan jag instämma i remisskritiken. Jag förordar därför att regeln omansvarsfrihet utformas snävare än vad som har skett i promemorian. Mittförslag innebär att ansvarsfrihet kommer i fråga endast om gärningen uppdagatsgenom att den misstänkte har sökt vård eller behandling, I klartext innebärdetta således att det mäste vara vårdkontakten som sådan som har lett till attpolis- eller åklagarmyndigheten fått kännedom om missbruket. Med denna lösningblir ansvarsfrihetsregeln tydligare och väsentligt enklare att tillämpa ipraktiken. Remisskritiken på den punkten får därmed anses tillgodosedd. Jaghar även på en annan punkt delvis mot bakgrund av remisskritiken funnitanledning att gå ifrån promemorieförslaget. Medan förutsättningen för ansvarsfrihetenligt detta förslag är att vården eller behandlingen skall avsenarkotikaberoende, är mitt förslag utformat så att kravet på narkotikaberoendetas bort. Bakgrundentill min bedömning i denna del är följande. Några remissinstanser, däribland RÅ,två överåklagare, , och majoritetpekar på att promemorians begrepp "narkotikaberoende" riskerar attföra med sig gränsdragningsproblem och tillämpningssvårigheter. Jaghar i stora delar förståelse för denna kritik och anser även jag promemorians lösning i sak mindre ändamålsenlig. Till en början gäller naturiigtvis att den som sökt vård för narkotikamissbruk bör vara tillför säkrad skydd mot att värdkontakten leder till lagföring även om det skulle kunna påvisas att missbruket inte hade utvecklats till ett beroende. Jag vill dessutom framhålla att intresset av skydd för en enskild vårdsökande inte endast gör sig gällande när det gäller narkomanvård utan även när det rör annan sjukvård. Mitt förslag avses vidare bl. a, innebära att sådan tion av narkotika som kommit till polisens kännedom genom att någon genomgår ett AIDS-test inte skall medföra ansvar. Jag ser detta som en klar fördel eftersom man härigenom undviker att den nya kriminaliseringen 24 fården effekten att missbrukare av rädsla för straff inte vågar AIDS- testa Prop,1987/88: 71 sig. Utformningen av förslaget i denna del innebär att de renaundantagsfall där ett narkotikabruk kommer till polisens kännedom till följd avnågons kontakter med den allmänna sjukvården också leder till en tillämpning avansvarsfrihetsregeln. De syften som bär upp sekretessbestämmelserna inomsjukvården gör en sådan tillämpning rimlig och befogad. Ienlighet med det anförda har inom jusfitiedepartementet upprättats förslag tilllag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64), Förslaget bör fogas som bilaga3 till protokollet i detta ärende. Förslagettill lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) Ändringen,som har behandlats i avsnitt 3,2,1 i den allmänna motiveringen, består i attkriminaliseringen utvidgas till ait omfatta även annan befattning mednarkotika än innehav. Äveni punkterna 1 -5 straffbeläggs olika slags befattningar med narkotika, ochflera av dessa punkter omfattar också innehav, I linje med synpunkter som harförts fram vid remissbehandlingen kunde det därför övervägas att utforma punkt6 sä att den skulle ta sikte pä den som "annars" - dvs, i andra fallän dem som tidigare angetts i paragrafen -innehar eller tar befattning mednarkotika. Detta skulle emellertid kunna föranleda onödiga svårigheter vidutformningen av åtal (jfr, prop, 1982/83: 141 s, 35), Av detta skäl har jagstannat för den lösning som har angetts , innebär utvidgningen att all form av olovligt handhavande av narkotika,oavsett om det sker i samband med egen konsumtion eller på annat sätt, blirstraffbar. Även själva bruket som sådant är att anse som befattning mednarkotika. Den som exempelvis låter någon annan injicera narkotika på sig självkan således straffas för detta under förutsättning att de subjektiva rekvisitenär uppfyllda. Den enligt gällande rättofta svårbedömda frågan huruvida en viss befatt ning, som innefattat eget bruk, är att anse som innehav eller inte saknar i princip betydelse för frågan om straffbar gärning föreligger, när inte det undantagsfall är för handen som behandlas i 2 § tredje meningen. Gräns dragningen mellan innehav och annan befattning är inte heller avgörande för om ett visst förfarande är att bedöma som ett eller flera brott. Står det klart att gärningsmannens förfarande omfattat både innehav och eget bruk av samma narkotika, bör åtal väckas endast för innehavet, som fär anses konsumera bruket. Somjag har framhållit i den allmänna motiveringen (avsnitt 3,2,1) skall Prop.1987/88: 71 en överkonsumtion av legalt förskriven narkotika, t. ex.sömntabletter eller lugnande medel, inte medföra ansvar enligt den nyabestämmelsen under förutsättning att vederbörande själv fåttnarkotikapreparatet utlämnat till sig såsom läkemedel. Däremot blir den nyagärningsformen tillämplig när någon använder narkotiska läkemedel somförskrivits till någon annan, I bagatellartade sådana fall - såsom när någonanvänt en sömntablett som tillhandahållits av anhörig - bör självfallet åtaldock inte komma i fräga. Över huvud taget gäller att åtalsunderlätelse medavseende pä sådana handlingar som omfattas av nykriminaliseringen bör användasi linje med de principer och den praxis som gäller , Paragrafenhar behandlats i avsnitt 3,2,2 och 3,2,3 i den allmänna motiveringen. Paragrafensföreslagna andra mening tar sikte på befattning som är att anse som ringa brottoch som endast avser eget bruk av narkotika. Enligt förslaget innehållerstraffskalan för sådan gärning endast böter. Skälen för en sådan begränsninghar jag redovisat i den allmänna motiveringen. Medeget bruk av narkotika avses inte endast konsumtionen i sig utan ocksä sådant handhavandeav narkotika som sker i direkt anslutning till konsumtionen. Utanför densärskilda straffskalans tillämpningsområde faller däremot i princip allasådana förfaranden som enligt gällande rätt är att bedöma som innehav men ocksåsådana straffria befattningar som saknar samband med egen konsumtion. Gränsdragningenmellan vad som är och inte är att anse som enbart eget bruk torde i allmänhetinte behöva vålla nägra bekymmer i rättstillämpningen. Annan påföljd än böterlär inte mer än i undantagsfall kunna bli aktuell när förfarandet varitinriktat på mer omedelbar egen konsumtion oavsett om det i förfarandet ingåttmoment för vilka den särskilda straffskalan inte är tillämplig. Densärskilda straffskalan för eget bruk förutsätter att brottet i det enskildafallet är att bedöma som ringa. En annan bedömning torde emellertid endastkunna bli aktuell under mycket speciella förhållanden beroende på t, ex. hurnarkotikan förvärvats, vilket preparat det är frågan om och under vilkaomständigheter konsumtionen sker.