prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — Fören förstagångsförbrytare kan en mildare påföljd ofta fillämpas medan detta intebör komma i fråga för den som återfaller i nya brott, särskilt inte om del skervid upprepade tillfällen. Samhället bör genom gradvis skärpta reakfioner motåterfall kunna markera att man ser allvarligare på upprepad brottslighet änenstaka brott. Sådana mönster, som torde grunda sig på såvälrättviseföreställningar som allmänna erfarenheter av hur normbildning sker,återfinns fär övrigt även utanför straffrätten. Genom skärpta reaktionerkommer också inkapaciteringseffekter att erhållas utan att ingripandena i delenskilda fallet sker på sädana grunder. Detfinns dock många olika uppfattningar om hur och i vilken utsträckning återfallbör tillmätas betydelse. Med hänsyn härtill anser jag att det är angeläget genom lagstiftning skapar förutsättningar för en enhetlig och konsekventpraxis. Jag instämmer därför i kommitténs förslag, vilket på denna punkt intemött kritik från remissinstanserna, att bestämmelser bör införas vilkatillsammans reglerar vilken belydelse tidigare brottslighet skall ha vid päföljdsbestämningen. Principernaför en ny reglering Enligtmin mening bör alltså den omständigheten atl någon har gjortsig skyldig lill brott kunna beaktas när påföljd bestäms för återfallet. När man konstruerar nyabestämmelser om detta bör vissa grundläggande Prop. 1987/88:120 principerbeaktas. Dentid som har gått mellan brotten eller mellan den fidigare domen och återfalletbör ha stor betydelse. Ju snabbare någon återfaller, desto större anledningfinns det alt skärpa påföljden för återfallet. Betydelsen av att det är frågaom återfall bör efter hand trappas av. gått från den tidigaredomen eller, i förekommande fall, från frigivningen från ett frihetsstraff börpäföljdsbestämningen för det nya brottet endast i undantagsfall påverkas avden tidigare domen. Förhällandetmellan brotten är en annan omständighet av betydelse för om och i vilken gradskärpning av påföljden bör ske för återfall. Dels talar starkare skäl förskärpning, om det är fråga om likartade brott. Rör det sig om helt olikartadehandlingar, ligger det mindre nära till hands alt ens betrakta det nya brottetsom ett återfall. Dels är skälen för skärpning starkare, om del nya brottet ärlika grovt eller grövre än det tidigare. Är återfallet ett mindre allvarligtbrott än det tidigare, torde således skälen att skärpa påföljden vara mindrestarka. Närdet härefter gäller metoden för återfallsskärpning finns det i princip trevägar. Skärpningen kan göras genom påföljdsvalet, genom att villkorligtmedgiven frihet förverkas eller genom etl strängare straff av samma slag.Enligt min mening bör det vara möjligt atl beakta återfall i alla dessahänseenden. Det är emellertid viktigt att regelsystemet utformas så att densamlade reaktionen inte framstår som orimlig. De olika vägarna är typiskt settanpassade lill olika situationer. I de fall då en återfallsskärpning sker medmer än en metod är det angeläget att det står klart för parterna på vilkagrunder domstolen funnit anledning till en sådan reaktion. Innan jag går in pähur de olika vägarna enligt mitt förslag bör tillämpas skall jag dock förstberöra enligt vilka allmänna principer som återfallet tidigare beaktats inomstraffrättsskipningen. Dentidigare synen på återfall Innanelt differentierat påföljdssystem infördes löstes frågan om äterfalletsinverkan till stor del genom att det vid de brott där återfallsproblematikenvar av särskild betydelse fanns särskilda straffskalor för olika"resor" av brottet. Nackdelen med ett sådant system var framför alltatl det medförde en stelbent tillämpning som i många fall ledde lill resultatsom framstod som stötande. Ipraktiken kom systemet med särskilda straffskalor för återfall att få alltmindre betydelse och ersättas av en tillämpning av del differentierade päföljdssystemetsom efter hand växte fram. Om man betraktar detta från återfallssynpunkl, kandet förenklat sett sägas ha inneburit följande. Förförstagångs- eller tillfällighelsbrotlslingar räcker det i allmänhet med den varning som ligger i en villkorlig dom. Den som därefter återfaller kan vara i behov av det slöd eller den vård eller behandling som kan lämnas inom ramen för en fri vårds påföljd. Visar sig också delta verkningslöst, måste en frihetsberövande påföljd som bestäms efter brottels svårhet 53 ådömas.För de som därefter återkommer med upprepade återfall återstår Prop.1987/88:120 till slut endast att som säkerhetsåtgärd ådöma en tidsobestämdpåföljd. I ett system av den typ som jag nu skisserat blev avnaturliga skäl frågan om äterfallets betydelse för själva straffmätningen avmindre intresse. Den strängare synen på återfall avspeglades främst genompäföljdsvalet. Den kritik som har riktats mot detta påföljdssystem harmindre gällt differentieringen som sådan än de individualpreventiva gmnder pävilka tillämpningen avsågs vila. Kritiken har framför allt drabbat de tidsobestämdafrihetsberövande påföljderna, som ju numera också har utmönstrats ur svenskrätt. Genom att dessa avskaffats får emellertid frägan om straffmätningen vidåterfall en ökad aktualitet. För egen del finner jag det naturligt att ävenfortsättningsvis låta påföljdsvalet inom ett differentierat påföljdssystemutgöra den grundval för regleringen av återfallsfrägorna som det ipraktiken är. Detta bör emellertid enligt min mening komma till tydligareuttryck i själva lagstiftningen. I lagen bör klart anges att gärningsmannenstidigare brottslighet är en av de faktorer som skall tillmätas särskildbetydelse vid val mellan fängelse och en påföljd som inte innebärfrihetsberövande. I de fall då brottet inte varit av särskilt allv.arlig natureller av en sådan art att annan påföljd än fängelse normalt inte kan komma ifråga bör elt fängelsestraff utdömas endast i de fall det är påkallat med hänsyntill gärningsmannens tidigare brottslighet. Någon generell riktlinje för hur många tidigare domar sombör föreligga för att etl fängelsestraff skall kunna aktualiseras med hänsynUll tidigare brottslighet är av naturliga skäl inte möjlig att ge i lagen. Härhar naturligtvis faktorer som brottens art och svärhet, tiden mellan brottenoch gärningsmannens ålder stor belydelse. Allmänt sett är det min uppfattningatt nuvarande praxis i princip bör kunna vara vägledande också för en framtidatillämpning i fråga om påföljdsval. Jag vill här erinra om möjligheten att skärpa en tidigareädömd skydds-tillsyn med böter eller etl kort frihetsstraff. Den senarekombinationen är främst avsedd för återfall i förhållandevis allvarligbrottslighet. Vid återfall efter dom till skyddstillsyn bör övervägas om ensådan skärpning är tillräcklig. Pä så sätt bör man ytterligare kunna avvaktainnan en skyddstillsyn undanröjs och elt längre frihetsstraff döms ul.Skillnaden i stränghet mellan skyddslillsyn och elt sådant straff är ju mycketstor. Sådana trös-kdeffekler bör i många fall kunna undvikas. Jag vill i dettasammanhang erinra om den reslriklivilet som, allmänt sett, är påkallad när detgäller att kombinera skyddstillsyn med fängelse. Jag återkommer till den frågani specialmotiveringen. Del bör i sammanhanget framhållas alt även om frågan omåterfall är av stor betydelse för påföljdsvalet, måste enligl min uppfattning även andra faktorer vägas in. Jag har redan nämnt atl brottets art eller svårhet kan motivera elt fängelsestraff, även om gärningsmannen inte har gjort sig skyldig lill brott. Men domstolen bör också kunna underlåta alt döma 54- till fängelse fastänfängelse normalt skulle vara påkallat med hänsyn till Prop. 1987/88:120gärningsmannens tidigare brottslighet. Jag återkommer i specialmofiveringentill vilka omständigheter som bör beaktas vid den bedömningen. Närdet gäller tillämpningen av den reglering jag förordar förtjänar ytterligare ensak att framhållas. Jag har tidigare tagit avstånd frän att en regelrättprognos i det individuella fallet skall läggas till grund förrättstill-lämpningen. Detta innebär självfallet inte att domstolarna i sintillämpning skall avstå från att beakta allmänna kunskaper om exempelvisbrottskarriärer, äterfallsmönster eller effekterna av olika åtgärder som kanaktualiseras inom ramen för en påföljd. Föreligger sådana omständigheter somallmänt sett talar för atl fömtsättningarna för en anpassning till samhället ärgoda trots tidigare upprepad brottslighet, kan delta givetvis utgöra ett skälför att avslå från att döma ut ett fängelsestraff Detta kan emellertid varamotiverat också i andra fall. Har en tilltalad brutit med etl tidigarelivsmönster, kan detta tala för att han bör ges den möjlighet som en inte frihetsberövandepåföljd innebär, även om utsikterna att han skall lyckas anpassa sig tillsamhället inte kan bedömas vara särskilt goda. Förverkandeav villkorligt medgiven frihet vid återfall Fängelseär enligt nuvarande lagstiftning den mest ingripande påföljd som kan komma ifråga. En skärpning av reaktionen vid återfall genom päföljdsvalet fömtsätterdärför i princip att den tilltalade inte tidigare dömts till fängelse. Hardetta skett, uppkommer däremot ofta frågan om att förklara en villkorligt medgivenfrihet förverkad och dä bestämma hur stor del av den återstående strafftidensom skall omfattas av förverkandet. I prakfiken fungerar förverkandeinstitutetlill stor del som en särskild reglering av äterfallets belydelse vid nybrottslighet. Det är just faktorer som den nya brottslighetens likhet med dentidigare och hur snabbt återfallet skett som bör vara avgörande för beslutet iförverkandefrågan. Man måste emellertid ha i minnet alt förverkandet i principär en reaktion på att någon brutit mot de villkor som var förenade med denvillkorliga frigivningen och i princip avser ändrade verkställighetsvillkorbeträffande den första domen. Det finns mot den bakgrunden mindre anledningatt vara restriktiv beträffande förverkande än när det gäller en skärptstraffmätning pä grund av återfall. Ettförverkande av villkorligt medgiven frihet påverkar i hög grad den sammanlagdalängden av del frihetsberövande som blir följden av en dom pä fängelse med ettsamtidigt beslut om förverkande. Har fängelsestraffet i den första och denandra fängelsedomen varit lika långt, blir frihetsberövandet efter den andra,om hela den villkorligt medgivna friheten förklaras förverkad, i princip 50procent längre än efter den första. Detta är i själva verket en möjlighet mycket kraftig återfallsskärpning en sällan uppmärksammad konsekvens av denuvarande reglerna om villkorlig frigivning. Kommitténbygger i sitt förslag fill återfallsreglering pä förverkandets faktiska effekter i detta hänseende. Man föreslår bl. a. en tydligare regle- 55 ringav principerna för förverkande och en väsentlig förlängning av den tid Prop. 1987/88:120 under vilken ett förverkande får beslutas. Förmin del vill jag peka på atl kommitténs förslag i dessa delar nära hängersamman med frågan om villkorlig frigivning i hela dess vidd. Som jag tidigarehar redovisat avser jag inte alt ta upp den i detta sammanhang. Jag är därförinte beredd att redan nu ta ställning kommitténs hela förslag angående hurförverkandefriigorna bör samordnas med återfallsreg-leringen i övrigt. Jagbehandlar således exempelvis inte kommitténs förslag om att utsträcka de liderunder vilka ett förverkande kan komma i fråga eller att öppna en möjlighet attförverka även på grundval av brott som begåtts före den villkorligafrigivningen. Heltoberoende av frågan om den framtida regleringen av villkorlig frigivning anserjag emellertid atl det är lämpligt atl redan nu i lag ge vissa närmareanvisningar för förverkandeinstitutets tillämpning. Mitt förslag bygger i dethänseendet på de allmänna principer som jag tidigare redovisat. Närdet gäller päföljdsvalet är det möjligt att låta en ny lagreglering i huvudsakanknyta lill den praxis som tillämpas i domstolarna. Med hänsyn till denoklarhet som finns om den nuvarande betydelsen av återfall för slraffmätningenär däremot möjligheterna att bygga på gällande praxis i det sammanhanget intedesamma. Enväsentlig orsak till den oklarhet som råder pä detta område är enligt minuppfattning att äterfallets betydelse lagtekniskt inte särskiljs frän andrafaktorer som påverkar straffmätningen. Det är inte heller i praxis vanligt attdomstolarna uttryckligen redovisar vilken eventuell vikt som vidstraffmätningen har lagts vid att ett brott utgjort återfall. Härigenom minskaruppenbarligen fömtsättningarna för att ästadkomma en fast och konsekventpraxis. a. av remissyttrandena finns det olika uppfattningar omgärningsmannens tidigare brottslighet bör ses som en faktor som påverkarbedömningen av det nya brottets straffvärde eller som en därifrån friståendeomständighet som skall påverka straffmätningen. I och för sig kan goda skälåberopas för bägge ståndpunkterna men med hänsyn till intresset att främja enenhetlig praxis bör återfallet enligl min mening i princip behandlas som enfrän straffvärdet fristående omständighet. Detta utesluter självfallet inte attförekomsten av tidigare brottslighet i vissa fall kan vara av betydelse förbedömningen av exempelvis hur väl planerat eller hänsynslöst ett visst brotthar varit. I den mån återfall dessutom skall tillmätas betydelse förslraffmätningen bör detta enligl min mening ske enligl särskilda regler, ochdomstolen bör i det enskilda fallet ange den vikt som återfallet tillmätts. Somen utgångspunkt i en ny reglering bör det uttryckligen framgå att återfall endast skall påverka slraffmätningen i de fall då detta inte kan beaktas tillräckligt genom, förutom påföljdsvalet, förverkande av en vill korligt medgiven frihet. Har återfallet medfört atl domstolen valt en svära- 56 re påföljd än som annarsskulle följt på brottet eller har den beslutat att Prop. 1987/88:120förverka en villkorligt medgiven frihet saknas del nämligen i allmänhetanledning alt vid sidan härav särskilt beakta återfallet. Motden här angivna bakgrunden är det som jag ser del i huvudsak i tre situationersom del kan bli aktuellt alt beakta återfall vid straffmätningen. Denförsta gäller sädana fall där ett tidigare straff inte medfört någon villkorligfrigivning, dvs. vid bötesbrottslighel, vid övergäng från böter till fängelseoch när etl tidigare fängelsestraff varit sä kort att någon villkorligfrigivning inte har kommit i fråga. Beträffandesistnämnda situation kan erinras om att enligt kommitténs förslag skulleminimitiden för alt medge villkorlig frigivning slopas. En följd härav skullebli att förverkande i princip alltid kunde ske när den tilltalade tidigaredömts lill fängelse. Som jag har nämnt ärjag inte i detta sammanhangberedd att ta ställning till kommitténs förslag i denna del. Enligt mittförslag kommer således även fortsättningsvis att gälla alt någon villkorligfrigivning inte kommer i fråga vid fängelsestraff som är ellerkortare. Vid återfall efter kortare fängelsestraff bör därför en skärptstraffmätning vara möjlig. I praktiken torde behov av en sådan skärpning endastaktualiseras vid vissa speciella typer av brott som exempelvis rattfylleri. Denandra situationen där återfall enligt min mening bör kunna inverka på längdenav ett fängelsestraff är när den tilltalade visseriigen har frigivitsvillkorligt från ett tidigare straff men förverkande ändå är uteslutet. Jagtänker här exempelvis pä sädana fall där den tilltalade visseriigen har begåttett nytt brott innan prövotiden löpt ut men förverkande inte är möjligt därföratt åtal inte har hunnit väckas eller fall däövervakningsnämnden redan förverkat den villkorligt medgivna friheten på grundav misskötsamhet. Förverkandeinstitutethar en sådan utformning atl opå-kallade ojämnheter itillämpningen kan uppkomma, om del inte finns möjlighet lill straffskärpning ivissa fall där etl förverkande inte kan komma i fråga. Den prövolid som gällerefter en villkorlig frigivning är normalt . Den villkorligt medgivnafriheten kan däremot uppgå till . Återfaller gärningsmannen i etlsådant fall i en likartad, allvarlig brottslighet skallnormall i vart fall största delen av den villkorligt medgivna frihetenförklaras förverkad. Har det nya brottet emellertid begåtts strax efterprövotidens utgång eller har gärningsmannen inte häktats eller ålalats inomprövotiden, får däremot något förverkande över huvud taget inte ske. Vad somsnarast kan framstå som tillfälligheter kan härigenom medföra flera årsskillnader i faktiskt frihetsberövande. Enligt min mening är det naturligt attdomstolarna i sådana fall har möjlighet att beakta återfallet vid självaslraffmätningen för det nya brottet. På sä sätt kan man ocksä förhindra de orimligaresultat i tillämpningen som annars kan uppkomma. Dentredje situationen slutligen gäller sådana fall då ett förverkande kan ske meninte i en sådan utsträckning alt intresset av etl skärpt straff tillgodoses. Somjag redan berört saknas del i allmänhet anledning att vid sidan av etl 57 beslut omförverkande av villkoriigt medgiven frihet ocksä skärpa straffet Prop.1987/88:120 med hänsyntill att fråga är om återfall. Enligt min mening finns det dock vissasituationer där detta bör kunna komma i fråga. Förutom på fall där förverkandetav mer eller mindre tillfälliga omständigheter endast kan omfatta enrelativt kort lid tänker jag här främst på sådana situationer där någongjort sig skyldig till upprepade återfall i allvariig brottslighet som exempelvisgrov misshandel och grov stöld. Det är enligt min mening naturligtatt domstolarna i sådana situationer genom sin straffmätning markerardel allvar med vilket samhället ser på den likgiltighet inför grundläggandevärden som gärningsmannen har demonstrerat. gällerenligt min mening vid återfall i synnerligen allvariig brottslighet. skillnadmot kommittén anser jag därför ocksä att den särskilda regeln i 26 kap. 3§ BrB om ett förhöjt straffmaximum vid vissa fall av återfall bör Vad gäller betydelsen av tidigare brottslighet förstraffmätningen vid bötesstraff och för val mellan böter och fängelse vill jaginte föreslå någon ändring av nuvarande rättsläge. Detta ställningstagandestämmer överens med kommitténs förslag och remissinstansernas uppfattning. Tillskillnad frän den situationen när fängelse har ådömts finns det närdet är fråga om böter inte någon möjlighet att skärpa påföljden vid nybrottslighet genom förverkande av tidigare påföljd. I fråga om brott med enbartböter i straffskalan finns inte heller möjligheten att skärpa påföljden viavillkorlig dom, skyddstillsyn och kombinationsdomar till fängelse. En möjlighettill förhöjt bötesstraff på grund av tidigare brottslighet framstår därför somnödvändig. En sådan möjlighet är också nödvändig för fall då bäde böter ochfängelse ingår i straffskalan. Återfall i bötesbrotl av samma art bör således efterhandberoende på brottets beskaffenhet och omständigheterna i övrigt kunna medföra högrebötesstraff i enlighet med nuvarande praxis. Om det i straffskalan finns bådeböter och fängelse nås enligl praxis vid vissa brottstyper denpunkt där övergång till fängelse anses böra ske. Exempel på brott där dennapraxis förekommer är vissa brott enligt trafikbrottslagen, nämligenolovlig körning och raUonyklerhet (se beträffande sistnämnda brott NJA 1981 s.308). Under remissbehandlingen har några instanser pekat på attett problem med alt återfall skall ha betydelse vid straffmätningen när det gäller böter är att bötesdomar inte antecknas i kriminalregistret. När det gäller trafik brott som torde vara den vanligaste brotlsgmppen av intresse i delta sammanhang - finns uppgifter om tidigare bötesdomar i körkortsregistrel, vilket är tillgängligt för domstolarna. Flertalet övriga bötesstraff, ålagda såväl genom strafföreläggande som genom dom, registreras i etl av de centrala polisregister som förs hos , del s. k. person- och belastningsregistret. Detta är tillgängligt för åklagaren. Det fär åvila honom att åberopa tidigare bötesdomar om dessa kan vara av betydelse för på- 58 Attföreslå att samtliga bötesdomar skall tas med i kriminalregislret anser jagdärför inte nödvändigt. Mitt förslag:Tillämpningsområdet för päföljdseftergift vidgas något. Fömtsättningarna förpäföljdseftergift anges genom en uppräkning av de fall i vilka sådan främst börkomma i fråga. Kommitténsförslag överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna:De remissinstanser som uttalar sig i denna del är positiva till förslaget. Sveahovrätt och anser dock att förutsättningarna förpäföljdseftergift inte bör anges genom en uppräkning av de fall där den börkomma i fräga. Skälen för mitt förslag: Inuvarande 33 kap. 4 § BrB finns i andra stycket en allmän bestämmelse omstraffnedsättning och i tredje stycket en bestämmelse om päföljdseftergift.Enligt andra stycket får lindrigare straffan som är föreskrivet för brottetådömas, om synnerliga skäl föreligger för detta och hinder uppenbarligen intemöter av hänsyn till allmän laglydnad. Påföljdseftergift fär meddelas, om detpå gmnd av särskilda omständigheter bedöms uppenbart att påföljd för brottetinte behövs. Den nuvarande regeln ompäföljdseftergift är alltsä mycket allmänt hällen. Det innebär att den ger fögavägledning för domstolarnas beslutsfattande i enskilda fall. Institutet äravsett att tillämpas i rena undantagsfall. Domstolarna har också visat enbetydande återhållsamhet när det gäller att meddela påföljdseftergift. I likhet med kommittén ochde remissinstanser som närmare berört frågan anser jag att den nuvarandebestämmelsen om påföljdseftergift är alltför restriktivt hållen. En något vidgadanvändning av institutet är enligt min uppfattning berättigad. Skälen härtillär följande. I förarbetena tillbrottsbalken betonades atl påföljdseftergift skulle användas med storåterhållsamhet. Detta har delvis sin förklaring i kriminalpolitiska överväganden.Det fanns vid den lidpunkt då antogs goda skäl att gä försiktigtfram med hänsyn lill de skilda uppfattningar som rådde i fråga om olika delarav päföljdssystemet. Bestämmelsen om päföljdseftergift var en obetydlig del idetta syslem och den var också en nyhet. I fråga om den allmänna inställningenlill päföljdssystemet torde förhållandena numera vara helt andra. Detta system,med efter hand alltmer vidgade möjligheter till kriminalvård i frihet, hartillämpats under drygt två årtionden och är allmänt accepterat. En vissutvidgning av möjligheterna till päföljdseftergift skulle ansluta väl lillbrottsbalkens påföljdssystem i övrigt och torde inte av någon kunna uppfattassom alltför generös. Särskilt gäller detta om påföljdseftergiflen användsendast vid mindre allvarlig brottslighet. Ytterligareett skäl att inte se så restriktivt på möjligheterna alt användapåföljdseftergift är de sedan tillkomst och senast frän och med den I april 1985vidgade möjligheterna till åtalsunderiåtelse. a. kan Prop. numera, under vissaallmänna förutsättningar, åtal underlåtas om det kan antas att påföljden skullebli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderiåtelse (20 kap.7 § första stycket 2 RB). I åtskilliga fall kan således ätalsunderlätdseförväntas för brott som straffmätningsmässigt befinner sig påfängelsenivå. I detta läge är det enligt min mening inte motiverat att domstolarnasmöjlighet att ge påföljdseftergift skall vara så starkt inskränkt som förnärvarande. Å andra sidan är det naturligtvis så att de vidgademöjligheterna till åtalsunderiåtelse kan leda till att det i praktiken inte blir flerfall där domstolarna meddelar päföljdseftergift, eftersom målen aldrigkommer dit. Jaganser således atl domstolarnas möjlighet att meddela päföljdseftergift bör ökanågot. Institutet bör dock även i fortsättningen vara avsett för undantagsfall,bl. a. av det skälet att det blir avsevärt svårare att hålla en enhetlig praxisom man skulle försöka vidga tillämpningen av päföljdseftergift med stöd av enallmän skönsregel. Man bör därför behälla en restrikfiv utformning av en regelom päföljdseftergift.