prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Vissaremissinstanser befarar att lagens fillämpningsområde kan komma att utvidgasalltför mycket, om ordet trängande tas bort ur lagtexten. Jag hyser inle sammafarhågor. Enligl min mening är de övriga villkor och specialindikationer somskall föreligga i det särskilda fallet tillräckliga för atl uttrycka kravet påingripandets nödvändighet. Jag föreslår därför alt ordet trängande slopas. Villkoreti 3 § a LVM alt den enskilde till följd av missbruket utsätter sin fysiskaeller psykiska hälsa för allvarlig fara innebär enligt förarbetena (prop.1981/82:8 s. 40) alt det skall föreligga en medicinskt påvisbar hälsorisk förmissbrukaren eller att, även om så inle är fallet, missbrukaren utsätter sinhälsa för allvarlig fara. Han underlåter t. ex. att äta eller löper risk altförolyckas eller frysa ihjäl. Man skall objektivt kunna konstalera altmissbrukarens fysiska eller psykiska tillstånd är sådant atl han måste ha vårdeller i vart fall måste iaktta avhållsamhet från alkohol eller narkotika föralt inte allvariigt förvärra sitt lillslånd. I propositionen slås vidare fast(s. 76) att utmärkande främst är alt den enskilde lill följd av ett okontrollerbartmissbruk har råkat i eller riskerar atl råka i en nödsituation som hotar hanshälsa och välfärd. Detta understryks genom kravet på allvarlig fara. Delär uppenbarligen sä atl del är de rent medicinska hälsoriskerna som avses i 3 § a. Genom den starka betoningen härav i förarbetena lill lagen 45 harLVM-ingripandena i stor omfattning kommit att begränsas till fall där Prop.1987/88:147 medicinskt påvisbara skador kunnat konstateras. Det bör dockpåpekas att bestämmelsen i 3 § a redan nu säger att det räcker med allvarligfara för hälsan. En bestämmelse med den innebörden bör enligt min mening finnaskvar även i fortsättningen. Under de år som har gäll har det visat sig att denstarka betoningen av den medicinska hälsorisken fått icke önskade konsekvenser.Den står också i motsats till de strävanden till en helhetssyn på individen somvunnit insteg inom såväl som hälso- och sjukvården. Det ärsåledes inte möjligt alt vid bedömningen av om missbmkaren utsätter sin hälsaför allvarlig fara alltid göra någon klar skillnad mellan skadeverkningar avsocial och av medicinsk natur. Den sociala situafion som missbmkaren befinnersig i har naturligtvis betydelse när det gäller alt avgöra om hans hälsa ärutsatt för allvarlig fara. Det förhållandet att en heroinmiss-bmkande kvinnaprostituerar sig eller att en ung T-spritmissbrukare lever under sådanaförhållanden alt han inte kan få eller behålla bostad och arbete ökar faran förhälsan. Det går inte att bortse från de sociala faktorerna vid bedömningen avde medicinska konsekvenserna av missbruket. Som har konstaterats är den sociala utslagningenbland de yngre missbmkarna härdare än förr och drabbar många redan innan defyllt . Dessa missbmkare har i allmänhet inte fått något fäste på arbetsmarknaden.De försörjer sig på kriminalitet och bidrag. Undersökningar visar att dessayngre missbrukare i allmänhet kan motiveras för behandlingsinsatser först närmissbruket redan har lett till påtagliga medicinska och sociala skador. Jag anseratt LVM i sådana här fall måste kunna användas i ett skede då det ännu är möjligt att bryta den deslmktiva utvecklingen. De sociala konsekvenserna av en livsföring som är helt ägnad åt missbruk är så förödande för en ung person att vård med tvång är befogad, om hans framtida utveckling står på spel. Samhället har elt ansvar för att en miss bmkare under får vård enligt LVU om han utsätter sin hälsa eller utveckling för allvarlig fara och vården inte kan ges i frivilliga former. Det är där fråga om skadeverkningar såväl av medicinsk som social natur. Det är konstlat och inhumant all dra en så skarp gräns att man beträffande 21-åringen endast skall beaktade medicinska skadeverkningarna. I mänga fall när det gäller unga har ännu inle några allvarliga medicinska skade verkningar kunnat konstateras, men missbruket är så omfattande att all varliga sociala skadeverkningar är nära förestående. Härmed avses en . sådan bristande anpassning till samhällslivet till följd av missbruket alt den unge missbmkarens utveckling är i allvarlig fara. Missbruket dominerar hans livsföring och han kan inle längre upprätthålla normala sociala rela tioner. Han är på grund av missbruket nära atl slås ut frän utbildnings- eller arbetsmarknad och all stängas ute frän ett normalt boende. Om man i sådana fall inle kan förmå missbmkaren till frivillig vård, är det enligt min 46 mening angeläget att hankan beredas vård innan situationen försämrats så Prop. 1987/88:147 alt handessutom ådragit sig allvarlig medicinsk skada. Närdet gäller äldre alkoholmissbmkare är deras sociala utslagenhet ofta manifest.Behandlingsmålet är ofta i dessa fall att återföra missbmkaren till ell mindreriskulsalt liv. Del blir främst fråga om stödjande insatser och humanitäromvårdnad. Institutionsvård med tvång är för denna grupp ibland nödvändig föratl bryta ett pågående missbmk som kan leda till skadeverkningar av medicinsk natur.Det ligger i sakens natur att hälso-aspekten dominerar och att hänsynen lillden sociala utvecklingen inte alltid bör tillmätas lika stor vikt sombeträffande unga. De äldre missbmkarna är emellertid inle någon homogen grupp.Även om en stor dd av dem är s. k. kroniker, finns det naturligtvis ocksåmissbmkare med bättre social förankring. Också vid bedömningen av en sädanmissbmkares behov av värd måste man enligt min mening la större hänsyn till desociala skadeverkningarna av elt ökande missbmk än vad som sker. Man kaninte se enbart till faran för den fysiska eller psykiska hälsan. Om någon tillföljd av missbruket uppenbarligen äventyrar sina levnadsförhållanden i övrigt,måste vård med stöd av LVM övervägas. LVM-vården framstår i detta fall som ensista utväg för att rädda det som alltjämt finns kvar av anknytning tillarbetsmarknad, bostad och relationer till anhöriga och annan omgivning än andramissbrukare. Enmajoritet av remissinstanserna har ställt sig bakom socialberedningens synsättkring och förslag om en social indikation. En tredjedel av dem har dock haftsynpunkter på beredningens utformning av den sociala indikationen,"allvarligt försämrar sina levnadsförhållanden i övrigt", och ansettall rekvisitet är alltför allmänt hållet och alt det därför kan komma alttolkas som tillämpbart i alltför vid utsträckning. Ävenjag anser att del finns etl behov av en social indikation. Gmndema för atlkunna bereda en missbrukare tvångsvård bör därför kompletteras med enbestämmelse som lar sikte på missbrukets sociala skadeverkningar. Fleraremissinstanser anser atl beredningens förslag beträffande den socialaindikationen behöver preciseras. Det möter dock betydande svårigheter att ilagtext ge kortfattat uttryck för vad som åsyftas. Jag anser emellertid alt delär möjligt all i viss mån skärpa det rekvisit som beredningen har föreslagit. Jagföreslår därför atl det sociala rekvisitet för vård enligt LVM skall gälla densom till följd av missbruket uppenbarligen äventyrar sina levnadsförhållandeni övrigt. Del förutsätts naturligtvis också alt övriga fömtsättningar förtvångsvård är uppfyllda. Mittförslag innebär atl det, liksom , är den enskildes behov av vård som skallvara avgörande. Vid en sådan bedömning är det varken möjligt eller lämpligt attbortse från den enskildes totala livssituation. Socialstyrelsenhar i sill remissvar förklarat alt styrelsen med särskild uppmärksamhet kommeratt följa tillämpningen av lagen såvitt avser den sociala indikationen, omförslaget antas av . 4.3.3 Skyddet förmissbrukarens omgivning Mitt förslag: Dennuvarande bestämmelsen om skyddet för närstående behälls oförändrad.Tillämpningsområdet utvidgas inte till andra än närstående och inte heller föralt skydda omgivningen mot HIV-smittade missbrukare. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med milt (betänkandet s. 266-268 och 280-286). Remissinstanserna:Majoriteten av de remissinstanser som har tagit ställning i frågan fillstyrkeratt bestämmelsen om skyddet för närstående behålls oförändrad i lagen. Någraanser att kriteriet bör utmönstras ur lagen och motiverar sittställningstagande med att skyddet för missbrukarens närstående bör tillgodosesgenom bestämmelserna i . Fem remissinstanser anser alt skyddet böromfatta även andra än närstående. Majoritetenav de remissinstanser som har tagit ställning i frågan anser alt LVM:stillämpningsområde inte bör utvidgas för atl skydda omgivningen motHIV-smitta. Skälenför mitt förslag: Enligt de regler som gäller (3 § b) kan den som är iträngande behov av värd för atl komma ifrån sitt missbmk beredas vård oberoendeav eget samtycke om han till följd av missbmkel kan befaras komma attallvarligt skada någon närslående. Nyklerhetsvärdslageninnehöll - liksom lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård ivissa fall gör nu - mer vittgående bestämmelser om skydd för andra än LVM. Ibåda fallen anges att någon är "farlig för annans personliga säkerheteller fysiska eller psykiska hälsa". Socialberedningen ansåg atten motsvarande regel inte borde tas in i LVM, eftersom LVM är avsedd alttillgodose missbrukarens eget behov av vård i vissa situationer. Beredningenföreslog i stället ett mera begränsat skydd som skulle inskränka sig fill missbrukarensfamilj. Skäl för detta var bl. a. atl misshandel i hemmen vid den lidpunkteninte föll under allmänt åtal. Föredragandedepartementschefen framhöll (prop. 1981/82:8 s. 45) att regler om allmänt åtalför misshandel på privat plats skulle komma till stånd. Detta gavökade möjligheter till ingripanden inom det straffräftsliga systemet. Honerinrade emellertid om atl detta fömtsatte alt elt åtalbart brott hade begåtts.Möjligheterna till ingripanden innan skadan är skedd var, även vid en ändringav åtalsreglerna, mycket begränsade enligt i jämförelse med denföreslagna LVM. Det erinrades vidare om att anhöriga i praktiken ofta inte hadenågot skydd av den straffrättsliga regleringen. Det fanns därför skäl alt närdet gäller anhöriga medge värd ulan samtycke för att förhindra skador hos annanän missbmkaren själv. Denlagändring som departementschefen fömtskickade i propositionen trädde i kraftden , dvs. Ändringen innebär att åtal kanväckas för bl. a. misshandel och olaga hot inom hemmet utan att målsägandenanger brottet till åtal. Idiskussionen efter LVM:s tillkomst har olika uppfattningar förts fram när del gäller frågan omLVM bör inrymma ett skydd för annan än Prop. 1987/88:147 missbmkaren själv ochhur omfattande elt sådant eventuellt skydd bör vara. Somliga har argumenteratför att närståendeskyddel skall slopas i syfte att ytterligare renodla LVM:skaraktär av värdlagsliftning. Andra har velat återgå lill etl vidgat skydd somskulle omfatta inte bara missbrukarens närslående utan också hans omgivning iövrigt. Ytterligare andra har menat att den nuvarande lösningen är väl avvägdoch bör bibehållas även i framliden. Dessaåsiktsskillnader har också kommit till uttryck under remissbehandlingen, ävenom majoriteten av remissinstanserna förordar all lagen även i fortsättningenbör inrymma elt skydd endast för närstående. Riksdagenhar ocksä behandlat och under hänvisning tillsocialberedningens arbete avslagit motioner rörande skyddet för missbmkarensomgivning. yttrade i betänkandet SoU 1983/84:30 s. 29 bl. Problemethur man skall skydda människor mot att skadas till följd av någon annansmissbruk är kompUceral. Utskottet anser för sin dd att det finns behov av ettsådant lagstadgat skydd i någon form. ger inte tillräckligt skyddi alla de fall som här kan bli aktuella. a. är möjligheterna alt ingripainnan någon allvarlig skada inträffat begränsade. Följderna härav kan blitragiska, inte minst för missbrukaren själv. Frågan är emellertid om dessaproblem bör lösas inom ramen för en vårdlag av LVM:s karaktär eller omkomplettering bör ske av annan lagstiftning. Som utskottet tidigare framhållitär det därför angelägel atl socialberedningen belyser samtliga lagregler som ärav betydelse i sammanhanget liksom sambandet meilan andra regler och LVM.Utskottet utgår från att beredningen kommer att ägna denna fråga särskilduppmärksamhet. Socialberedningenkonstaterar att närståendeskyddel har kommit till mycket begränsad användningsom enda grund för beslut om vård enligt LVM. åberopadesfaran för närstående i av samtliga ansökningar om vård. Delta skulle ioch för sig kunna tala för atl rekvisitet nu kunde avvaras. En sädan slutsatsframstår emellertid som förhastad. Den betydligt större förekomsten avnärståendegmnden vid omedelbara omhändertaganden () talar för altrekvisitet faktiskt är uppfyllt i elt större antal fall än statistiken visar. Attfara för närslående betydligt oftare finns med vid del akuta ingripandet ännär anmälan eller ansökan om vård lämnas in kan naturligtvis bero på atl dennafara vid en närmare bedömning inle har ansetts föreligga eller inte har ansettsvara fillräckligt allvarlig. Det kan emellertid också bero pä attlänsstyrelserna och länsrätterna av hänsyn till risken för repressalier mot dennära anhörige använder någon annan gmnd för ansökan eller vårdbeslutet om detär möjligt. De uppgifter som beredningen har erhållit från olika länsstyrelsertalar för att den sistnämnda förklaringen är minst lika viktig som denförstnämnda. Detfinns mot denna bakgrund skäl all tro atl åtskilliga ingripanden som görsmed stöd av LVM i akuta situationer - och som i många fall leder till LVM-vårdunder åberopande av enbart faran för missbrukaren själv inte skulle kommatill stånd om närståendeskyddel togs bort. 4 1987/88. skulle därmed bli attskyddet för missbrukarens familj skulle minska betyd- Prop. 1987/88:147ligt. Enligt min mening visar beredningen på etl övertygande sätt alt dettaskyddsbehov inte fullt ut kan tillgodoses inom ramen för annan lagstiftning. Tillgängligaundersökningar visar på elt utbrett våld mot kvinnor i hemmen. Det är ocksåväl dokumenterat all en myckel stor del av de inblandade i våldsbrott äralkoholpåverkade. Genom ändringen är 1982 av ålalsreglerna vid misshandel påenskild plats har möjligheterna till straffrättsliga ingripanden visserligenförbättrats. Del är dock otvivelaktigt så att ett straffrältsligt ingripandeofta inte framstår som någon framkomlig väg för en anhörig som är känslomässigtbunden lill en missbrukare. Många kvinnor känner etl starkt motstånd mot atlange sin man för polisen med efterföljande utredning, rättegång och eventuellfängelsedom. Motståndet kan också ha sin grund i kvinnans rädsla för sitt ellerbarnens liv. Situationen för den anhörige kan ju förvärras ytterligare, ommissbrukaren efter anmälan inle häktas utan i frihet får fortsätta sittmissbruk och aggressiva beteende. Om en anhörig anmäler en missbrukare under åberopande av närståendegmnden, framstårhennes ställning som mindre utsatt. Hon kan för sig själv och andra mofiveraåtgärden med omtanke om missbrukaren. Enännu viktigare skillnad mellan straffrättsliga åtgärder och LVM-vård är attskyddet enligt LVM för närstående föreligger redan vid fara för allvarligskada. Det behöver inte redan ha uppkommit skada för alt LVM skall bli fillämplig.Straffrättsliga ingripanden fömtsätter elt fullbordat brott eller elt åtalbartförsök lill brott. regler är därför inte fillräckliga för atlskydda anhöriga från ett ofta på goda gmnder befarat allvarligt våld. I sådanafall, i vilka konsekvenserna av våldet kan bli lika tragiska för missbmkarensom för offret, ter det sig naturligt med möjligheter lill LVM-vård förmissbrukaren. Jaganser av dessa skäl atl skyddet för närslående bör behållas som grund förLVM-vård. Atlbibehålla närståendeskyddel innebär onekligen ett visst avsteg från principenom LVM som en värdlagsliftning. Detta avsteg som knappast kan beskrivas sombetydande - mäste emellertid vägas mot de risker som etl minskal skydd skulleinnebära för många familjer. Enligt min uppfattning väger den senare aspektentyngre än den förra. Jaghar däremot inte funnit tillräckliga skäl för alt vidga skyddet till atlomfatta även andra än de närslående. Visserligen utsätter många missbmkareäven andra i sin omgivning för våld, hot om våld eller annan fara. Dessautomstående befinner sig emellertid som regel i en avsevärt mindre utsattsituafion i förhållande lill missbrukaren än vad hans närmaste gör. Dessutomskulle en vidgning från den begränsade personkrets som miss brukarens familj utgör lill i princip alla i hans omgivning, innebära elt betydande avsteg från principen om LVM som en vårdlagstiftning. Jag har därför stannat för alt LVM:s tillämpningsområde inte bör utvidgas lill att omfatta även det fall då någon till följd av missbruket kan befaras komma att allvarligt skada någon annan än sina närstående. Möjligheterna till straffrältsligt ingripande med stöd av bl. a. bestämmelser i om 50 olagahot får här anses tillräckliga. En annan fråga isammanhanget är om det finns behov av att utvidga Prop. 1987/88:147 LVM:stillämpningsområde för att skydda omgivningen mot HIV-smittadenarkotikamissbmkare. Som en särskild specialindikalion för vård skulle dåmedtas att någon lill följd av sjtt missbruk genom smitta av HIV utsätter andraför allvarlig fara. Jag har stannat för all en sådan utvidgning inle ärnödvändig eller lämplig. Smittskyddet måste enligt min mening primärttillgodoses genom smitlskyddslagstiftningen. Att uttryckligen bygga insmittskyddsfunkfionen i LVM:s rekvisit för vård skulle innebära att LVM:skaraktär av vårdlag lill en del går förlorad. Jagåterkommer lill frågan om förhållandel mellan LVM och smitlskyddslagstiftningeni specialmofiveringen till den föreslagna 4 § LVM. Begreppetnärstående innefattar inte elt ofött barn. Frågan om hur LVM bör tillämpasbeträffande gravida kvinnor med allvarliga missbruksproblem har behandlats iolika sammanhang. Socialberedningen tog upp frågan i betänkandet (Ds S 1981:6)Åtgärder mot missbruk under graviditet. Vid riksdagsbehandlingen avpropositionen om LVM (prop. 1981/82:8) behandlades saken utförligt avsocialutskottet i betänkandet SoU 1981/82:22 s. 15-17. Senast har utredningen(Ju 1981:04) om det ofödda barnet tagit upp frägan i betänkandet (SOU 1987:11) Skyddför det väntade barnet I. Åtgärder vid missbruk m. m. under graviditet. Densistnämnda utredningen konstaterar bl. a. atl förutsättnirigarna för värdenligl LVM är uppfyllda i många fall när kvinnans missbruk är så allvarligt allhon utsätter sin hälsa för allvarlig fara. Det kan emellertid enliglutredningen inte uteslutas, att situationer förekommer, där kvinnans missbrukinte är så allvarligt att etl ingripande med stöd av LVM i dess nuvarandelydelse kan komma i fråga, men där likväl en fara kan föreligga för det väntadebarnets hälsa. Utredningen har därför övervägt om LVM bör ändras så att etltvängsingripande mot kvinnan skulle kunna ske även vid mindre allvarligtmissbruk fill skydd för det ofödda barnet. Utredningen har dock funnit fleraskäl som talar emot en sådan lagändring. Utredningen anför bl. (s. 85). början har, när det gäller den hittillsvarande forskningen, inle kunnatpåvisas nägot tröskelvärde vid vilket det inle föreligger några skaderisker förfostrel. Del enda man anser sig veta är att ju mer alkohol en kvinna drickeroch ju längre missbruket under graviditeten pågår desto större är risken förfosterskador. Och när del gäller narkotika vet man ändå mindre om vilkakvantiteter som kan förorsaka skada hos det väntade barnet. Detär under dessa förhållanden svårt att i lag ange förutsättningarna för etlingripande lill skydd för det ofödda barnet. En tvångslag förutsätter attkriterierna för ingripande klart kan anges. Om så inte kan ske leder lagen tillrättsosäkerhet och kan medföra en otrygghet och rädsla för oberättigadeingripanden. Vidarebör beaktas all ett tvängsingripande till skydd för fostrel som regel måste initieras av de myndigheter vars främsta uppgift är att hjälpa och stödja den gravida kvinnan. Del blir alltså i detta sammanhang i första hand MVC som får anmäla behovet av elt tvängsingripande fill länsstyrel sen. Om mödrahälsovården får en sådan skyldighet finns del en påtaglig risk att detta kan skrämma kvinnor i farozonen från all vända sig dit. skulle i sin tur medföraatl möjligheterna att hjälpa dessa kvinnor med frivilliga åtgärder skulle kunnaminska, vilket skulle vara lill stort förfång för den utveckling som synes varapä väg. Utredningensbetänkande har remissbehandlats och bereds isocialdepartementet. Jag är mot den bakgrunden inte beredd att nu la ställningi denna fråga. Jag vill dock erinra om atl det vid ett mera omfattandemissbruk under graviditet är möjligt all fillämpa LVM om indikationerna förvård enligt lagen är uppfyllda och om att mina förslag i övrigt bl. a. innebären viss vidgning av dessa indikationer. 4.3.4Samhällets skyldighet att ingripa Mitt förslag:Lagen blir, fill skillnad frän , obligatoriskt tillämplig om förutsättningarnaför tvångsvärd är uppfyllda. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med mitt (belänkandet s. 368 f). Remissinstanserna:Majoriteten av de remissinstanser som har tagit ställning i frägan tillstyrkerberedningens förslag. Skälenfor mitt förslag: En av förutsättningarna för vård enligt LVM är altmöjligheterna alt tillgodose missbmkarens behov av vård i frivilliga former äruttömda. Regeln om frivilligvårdens företräde bör, som framhölls ipropositionen om LVM (prop. 1981/82:8 s. 42), främst ses som en erinran om atlalla möjligheter till insatser i samförstånd med den enskilde skall övervägasoch befinnas otillräckliga innan vård med stöd av LVM tillgrips. Delta innebär inle altfrivillig vård automatiskt skall väljas om missbrukaren samtycker till sådanvård. Beslut om vård enligt LVM kan meddelas oberoende av den enskildessamtycke. Även när ett samtycke till behövlig värd föreligger, mäste man göraen bedömning av om samtycket framstår som realistiskt. Man kan ibland haanledning all anta atl samtycket inle är allvarligt menat, t. ex. därför atlmissbrukaren fidigare har avbrutit frivillig vård. Regeln om frivilligvårdensföreträde innebär inle heller ell krav på alt frivillig vård skall ha prövatsoch misslyckats innan ett beslut om tvångsvård kan fattas. Missbrukarenshälsotillstånd kan redan när ärendet kommer lill kännedom varasådant atl han behöver omedelbar vård. Det räcker dä med bedömningen all delframstår som orealistiskt att tillgodose vårdbehovet i frivilliga former. I det avseendet föreslärjag ingen ändring. Vård enligt LVM skall även i fortsättningen kunna gesoberoende av samtycke. Jag anser emellertid alt LVM bör bli obligatoriskttillämplig om möjligheterna till frivillig vård är uttömda och om förutsättningarnaför tvångsvård i övrigt är uppfyllda. Så är del inle . Missbrukaren kanberedas vård enligt lagen men någon skyldighet att besluta om tvångsvårdföreligger inte. Jag anser atl det måsteframgå klart av lagen all samhället har en Prop. 1987/88:147 skyldighet altingripa om missbrukaren eller hans närstående befinner sig i en så utsattsituation som lagen anger och vårdbehovet inte kan tillgodoses enligtsocialtjänstlagen eller på annat sätt. Detta bör ske genom att lagen ändras såatt det framgår alt tvångsvård skah beslutas om förutsättningarna för sådanvård är uppfyllda. Enligtmin mening är det inte tillräckligt, som några remissinstanser anfört, attsocialtjänstens ansvar för att missbrukare får behövlig vård framgår av 11 §socialtjänstlagen. Detkan inle heller, som framförts frän något håll under remissbehandlingen, varaelt hinder för en lagändring att antalet ansökningar om tvångsvård kan öka medåtföljande kostnadsökningar för kommunerna, om lagen blir tvingande.