prop · GB03104 · 1987-12-31 00:00:00 — BML - lagen (1960:690) om byggnadsminnen (byggnadsminneslagen) FML - lagen(1942:350) om fornminnen (fornminneslagen) KML - lagen omkulturminnen m. m. NRL- lagen (1987:12) om hushållning med naturresurser m. m. PBL - plan- ochbygglagen (1987:10) utförsellagen- lagen (1985:1104) om skydd mot utförsel av vissa äldre kulturföremål 1920års kungörelse - kungörelsen (1920:744) med föreskrifter rörande det offentligabyggnadsväsendet RAÄ och statens historiska museer () Utdragur protokoll vid sammanträde Närvarande:f d. regeringsrådet , regeringsrådet , justitierädet . Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförslag till 1. lag om kulturminnen m. m., 2. lag om ändring i lagen(1971:309) om behörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål, 3. lag om ändring i lagen(1918:163) med vissa bestämmelser om sjöfynd, 4. lag om ändring i lagen(1984:983) om ensamrätt till bärgning, 5. lagom ändring i väglagen (1971; 948), 6. lag om ändring ifastighetstaxeringslagen (1979:1152), 7. lag om ändring i plan- ochbygglagen (1987:10), 8. lag om ändring i lagen(1963:537) om gravrätt m. m. Förslagenhar inför lagrådet föredragits av kammarrättsassessorn ochhovrättsfiskalen . Förslagen föranleder följande yttrande avlagrådet: Lagenom kulturminnen m. m. Lagförslagetinnebär att i en lag sammanförs bestämmelser om vården av fornminnen,byggnadsminnen och kyrkliga kulturminnen, samt om skydd mot utförsel av vissaäldre kulturföremål. Dessa olika områden av kulturminnesvården regleras i dagav särskilda lagar och andra författningar för varje område. Det är värdefulltatt få dem samlade i en gemensam lag. När det gäller de kyrkliga kulturminnenaär de nuvarande bestämmelserna synnerligen svåröverskådliga. Efterett inledande kapitel med gemensamma bestämmelser regleras de fyra områdenafullt ut i var sitt kapitel. Ett alternativ hade varit att samla bestämmelsernapå de olika områdena om ersättning, ansvar och överklagande fill gemensammaavsnitt i slutet av lagen. Lagrådet har emellertid ingen erinran mot den valdauppläggningen av lagen. Iandra stycket har upptagits en allmän definition på fast fornlämning som saknar motsvarighet i FML. a. sägs att en fast fornlämning skall ha tillkommit genom äldre fiders bruk. Enligt vad som upplysts avses därmed att vid tillkomsten av fornlämningen skall ha använts en ålderdomlig teknik som gått ur bruk. En gammal lämning efter människors verksamhet, som är varaktigt övergiven, är alltså inte fornlämning, om den tillkommit med 104 hjälpav en teknik som fortfarande används. Förståelsen av lagmmmet Prop.1987/88:104 skulle underlättas om specialmotiveringen kompletterades i dennadel. Förslagetinnebär, liksom gällande rätt, att någon ersättning inte utgår närlänsstyrelsen beslutar om föreskrifter avseende område som inte tillhör någonfornlämning. F. n. kan sådana föreskrifter inte meddelas, om markens ägareeller annan därigenom åsamkas intrång av någon betydelse. Förslaget innebär påden punkten en förändring genom att förutsättningen för att meddela sådanaföreskrifter anges vara att föreskrifterna inte får avsevärt försvåra pågåendemarkanvändning. Förslaget kan i den delen sägas anknyta till bestämmelserna i26 § naturvårdslagen (1964:822) om betydelsen av pågående markanvändning. Motden bakgmnden anser sig lagrådet inte kunna rikta några invändningar mot denföreslagna ordningen. Med hänvisning till vad som anfördes i samband med attden åsyftade bestämmelsen i naturvårdslagen infördes (prop. 2 s.232 ff; jfr även BoU 1986/87:1 s. 144 ff) vill lagrådet emellertid ifrågasättavad som sägs i specialmotiveringen till 2 kap. 9 § angående möjligheten attgenom föreskrifter reglera betestryck eller djupplöjning. Om marken används förjordbruksändamål torde föreskrifter av angivet slag som regel ansesavsevärt försvåra den pågående markanvändningen. Föreskrifterna kan inte ansesha den begränsade karaktär som vanligtvis inläggs i begreppetordningsföreskrifter. I9 § fornminneslagen finns bestämmelser om att vid utförande av allmänt ellerstörre enskilt arbetsföretag kostnaden för sådan undersökning som avses iparagrafen skall åvila företaget. Kompensation för kostnaden ges ett mindreantal företag i form av bidrag från över anslagetF 34 kulturminnesvård. Enligt14 § första stycket i remissförslaget svarar alla företag - oavsett om de ärstörre eller mindre - för kostnaden. Tanken är att den angivna ordningenbeträffande bidragsgivning skall gälla i fortsättningen, vilket har kommit tilluttryck i tredje stycket. Förslagetatt låta alla arbetsföretag omfattas av kostnadsansvaret inne bär att den som utför ett mindre arbetsföretag inte kan som är fallet med stöd av lagbestämmelse hävda att han är undantagen från kostnadsansvar och att han därför har rätt att underlåta att betala honom av länsstyrelse påförd kostnad. Förslaget på denna punkt innebär en till synes inte avsedd försämring för de mindre arbetsföretagen. Från principiella synpunkter kan invändning också riktas mot att man i lagtexten först slår fast att alla arbetsföretag omfattas av kostnadsansvar och därefter anger att företag kan komma att genom bidrag på administrativ väg bli befriade från kostna den. På grund av det anförda förordar lagrådet till en början att i likhet med vad som gäller åtskillnad görs mellan större och mindre företag. Om så sker bör första stycket i paragrafen utformas på följande sätt: "Vid utfö- 105 rande av ett allmänt ellerstörre enskilt arbetsföretag som berör en fast Prop. 1987/88:104fornlämning svarar företagaren för kostnaden för åtgärder enligt 13 §." Bestämmelseni tredje stycket om bidrag, som för övrigt ter sig främmande i dettasammanhang, bör därmed utgå. Vidföredragningen har upplysts att minsökare, som används i militär verksamhet, äratt anse som metallsökare. Eftersom värnpliktigas hantering av minsökare intekan anses ske yrkesmässigt, bör i första stycket anges att metallsökare fåranvändas i militär verksamhet. Enligt4 § i det remitterade lagförslaget tillfaller fornfynd upphittaren, om det intepåträffats i eller vid fast fornlämning. Upphittaren är dock i vissa fallskyldig att erbjuda staten att få lösa in fornfyndet mot ersättning.Ersättningen skall enligt 16 § i förslaget utgå med ett belopp som är skäligtmed hänsyn till fyndets beskaffenhet. För föremål av ädelmetall skallersättningen minst motsvara metallvärdet efter vikt samt en åttondelsförhöjning. Utöver inlösenersättning kan enligt samma paragraf särskildhittelön lämnas för fornfynd. Frågorom inlösen, ersättning och hittelön prövas av . Enligt 24§ överklagas ämbetets beslut hos regeringen. Bestämmelsernai 4 och 16 §§ i det remitterade förslaget innebär att upphittaren av fornfynd ivissa fall får äganderätt fill fyndet med skyldighet dock att erbjuda statenfyndet mot ersättning. Prövningen av frågorna om inlösen, ersättning ochhittelön avser upphittarens civila rättigheter och skyldigheter. Han skallenligt artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskligarättigheterna och de grundläggande friheterna ha rätt att få sådana frågorprövade av domstol. Det kan lämpligen tillgodoses genom attriksantikvarieämbetets beslut får överklagas hos kammarrätten i stället för hosregeringen. Prövningen har inte den karaktären av lämplighetsbedömning,intresseavvägning eller politiska ställningstaganden att den i sista instansbör förbehållas regeringen. Lagrådetförordar, att 24 § i remissförslaget kompletteras med en bestämmelse om attbeslut av enligt 16 § får överklagas hos kammarrätten. Medhänsyn till den ändring lagrådet har förordat i 14 § kan det bli aktuellt att föra talan vid fastighetsdomstolen även med anledning av beslut om kostnadsansvar enligt första stycket i den paragrafen. Hänvisningen i 25 § första stycket 3. fill 14 § bör därför inte begränsas till andra stycket. De beslut som fattats enligt 14 § avser inte befrielse från kostnad utan avgö rande av om företagaren har kostnadansvar eller ej. Orden "befrielse från" i 25 § första stycket 3. bör därför utgå. I 25 §andra stycket första meningen bör orden "skall i stället" bytas utProp. 1987/88:104 mot "kan" och "fastighetsdomstol" mot"fasfighetsdomstolen". Enligt sista meningen i samma stycke skalltalan vid fastighetsdomstolen ha väckts från beslut.Motsvarande bestämmelse i FML anger fristen till från det sökandenerhållit del av beslut. Ifall svårigheter möter vid delgivningen så att denna blir fördröjd innebär remissförslaget en klar försämringför den rättssökande. Av motiven till paragrafen synes det inte vara avsett.Lagrådet förordar att tidsfristen även i fortsättningen skall räknas fråndelfåendet av beslut. I 7, 8 och 14 §§ sägs inte ut att det är somfattar de beslut som enligt 25 § inte får överklagas. Det framgår först avsistnämnda paragraf 7 och 14 §§ bör kompletteras i detta avseende; samtidigtbör anges att beslut skall delges den som berörs av beslutet.Någon motsvarande komplettering behövs inte i 8 §, eftersom de föreslagnareglerna i 7 § genom en hänvisning i 8 § får giltighet också för dennaparagraf. I och 21 §§ Bestämmelsen i 21 § har inte något samband med reglerna omöverklagande. Lagrådet föreslår att bestämmelsen flyttas fill 1 §. Denuvarande första och andra styckena i den paragrafen bör därvid föras sammantill ett stycke varvid orden "sådant värde som sägs i första stycket"bör bytas ut mot "kulturhistoriskt värde". Härefter kan reglerna i 21§ bilda ett nytt andra stycke i 1 §. Bestämmelserna i förevarande paragraf överensstämmer i sakmed vad som föreskrivs i 2 § andra stycket BML. Förslaget upptar dock intenågon motsvarighet till gällande regel om att hänsyn skall tas till byggnadensanvändning och ägarens skäliga önskemål vid utformandet av skyddsföreskrifter. Enligt lagrådets mening bör den nya lagen innehålla ensådan regel så att det står klart att det vid utformandet av skyddsföreskrifterär nödvändigt att ta särskild hänsyn till byggnadens användning och ägarensönskemål om utformning av skyddsföreskrifterna. Om exempelvis ett missionshusförklaras som byggnadsminne måste skyddsföreskrifterna utformas så attgudstjänstlivet inte försvåras. 4§, 11-12 §§, 13 §och20§ Enligt motiven till den nuvarande lagstiftningen äger vemsom helst rätt att ansöka om att en byggnad skall förklaras för byggnadsminne (prop. 1960:161 s. 59). Någon ändring i detta avseende är inte åsyftad. Enligt lagrådets mening bör vad som sagts i motiven komma till uttryck i lagtex- 107 Efter vissredaktionell jämkning bör därför första stycket i 4 § utfor- Prop.1987788:104 mas på följande sätt: "Fråga om en byggnad bör förklaras förbyggnadsminne kan väckas av var och en genom ansökan eller tas upp avlänsstyrelsen påeget inifiafiv." Densom ägt rätt att ansöka om byggnadsminnesförkiaring är enligt praxis berättigadatt anföra besvär över beslut som gått honom emot (se RÅ 1979 2:4). Enligtförslaget får beslut att inte förklara en byggnad förbyggnadsminne överklagas endast av . Då detta är en nyheti förhållande till gällande rätt bör ändringen anmärkas i specialmotiveringen. Bestämmelseni tredje stycket bör överföras till en för alla överklagandefrågor i kapitletgemensam paragraf, 19 §. i det remitterade förslaget har disponerats så att i sista avsnittet avkapitlet har samlats de bestämmelser som rör överklagande m. m. Sammadisposition bör användas i 3 kap., vilket leder till att 4 § tredje stycket, 11§ andra stycket andra och tredje meningarna, 12 § samt 13 § andra stycket sistameningen skall flyttas med vissa jämkningar till det sista avsnittet i kapifietsom har rubriken överklagande m. m. Dessutom bör klargöras vilka beslut som äröverklagbara. Eftersom 12 § flyttas medför det en omnumrering av därefterföljande paragrafer. Efter mönster av 2 kap. 24 § bör avsnittet inledas med enparagraf, 19 §, som kan ges följande lydelse. "Beslutav överklagas hos kammarrätten när det gäller 1. byggnadsminnesförkiaring enligtI §, 2. skyddsföreskrifter enligt 2 §, 3. förbud mot åtgärder enligt 5 §, 4. anmälningsplikt enligt 6 §, 5. deposifion enligt 12 § förstastycket, 6. tillstånd eller villkor förtillstånd enligt 14 §, 7. jämkning av skyddsföreskriftereller hävande av byggnadsminnesförkiaring enligt 15 § första stycket, 8. dokumentafion enligt 15 §tredje stycket, 9. föreläggande enligt 16 § eller 10.föreläggande enligt 17 § första stycket. Länsstyrelsensbeslut enligt 4 § att inte förklara en byggnad för byggnadsminne fåröverklagas endast av ." 20§ bör lyda på följande sätt: "Länsstyrelsensbeslut om ersättning och inlösen får inte överklagas. Den som är missnöjd medett sådant beslut får väcka talan mot staten vid fastighetsdomstolen inom ettår från det han fått del av beslut. Väcks inte talan inom dennatid, är rätten till ersättning eller inlösen förlorad. Statenfår, när fråga väckts eller tagits upp om att förklara en byggnad förbyggnadsminne, väcka talan vid fastighetsdomstolen mot sakägare omfastställande av de villkor som skall gälla för ersättning. Om beslut ombyggnadsminnesförkiaring inte kommer till stånd från det måletavgjorts genom lagakraftägande dom, skall domen inte längre vara bindande förparterna. Talanom ersättning enligt 12 § andra stycket skall väckas vid fastighets- 108 Det kanhär inskjutas att de regler i 11 § första stycket och 12 § första Prop.1987/88:104 stycket i det remitterade förslaget, som innebär att sakägare kangå miste om sin rätt ifall han inte vidtar vissa åtgärder inom föreskriven tid,utgör preskriptionsregler av materiellrättslig innebörd och inte regler omrättegångshinder. Avsnittet om överklagande m. m. bör avslutas med en ny paragraf,21 §, motsvarande 20 § andra stycket i det remitterade förslaget, med följandelydelse. "Beslut enligt I, 5 eller 6 § skall tillämpas utanhinder av att talan förs mot beslutet." Som en följd av den föreslagna omdisponeringen skallhänvisningen i 10 § sista stycket till 12 § ändras så att den hänvisningengäller 20 §. Hänvisningen i 19 § första stycket I. till 15 § skall i stället gälla 14 §. Bestämmelserna i 11 § tredje stycket är avsedda att i sakmotsvara vad som föreskrivs i 9 § andra stycket BML. Om detta skall uppnåsfordras att i det remitterade förslaget uttryckligen anges att bestämmelsernaockså gäller i fråga om avtal om inlösen. För att det skall stå helt klart attförslaget täcker inte bara uttryckliga avtal om ersättning och inlösen utanockså vad som uppenbarligen förutsatts i sådant hänseende mellan staten ochsakägaren bör bestämmelserna utformas i närmare anslutning till nu gällandelydelse av 9 § andra stycket BML. Lagrådet föreslår att 11 § tredje stycket idet remitterade förslaget avfattas enligt följande. "Avtal mellan staten och en sakägare eller vad deuppenbarligen fömt-satt skola gälla mellan dem i fråga om ersättning ellerinlösen skall även gälla för den som senare förvärvar sakägarens rätt." 7 och 8 §§ När enligt 3 kap. 8 § i det remitteradeförslaget utfärdar förklaring om att ett statligt byggnadsminne har blivitbyggnadsminne enligt 3 kap., bör anteckning därom göras i fastighetsboken. Enregel i ämnet bör införas i 3 kap. 7 §. bör de båda paragraferna bytaplats. Lagrådet föreslår att nuvarande 3 kap. 8 § får numreringen 3 kap. 7 §och att nuvarande 3 kap. 7 § ges numreringen 3 kap. 8 §, varvid punkten I isistnämnda paragraf bör ges följande lydelse: " I. då fråga väckts eller tagits upp om att enbyggnad skall förklaras för byggnadsminne eller förklaring utfärdats enligt 7§," Enligt första stycket i det remitterade förslaget fårjämkning av skyddsföreskrifter eller hävande av byggnadsminnesförkiaring skeom bibehållandet av byggnadsminnet medför hinder eller olägenhet som inte ståri rimligt förhållande till dess betydelse. Då oklarhet kan råda om"kostnad" kan inrymmas under begreppet "olägenhet" börförsta stycket utformas så att i lagtexten anges inte bara hinder och olägenhetutan även kostnad. Det kan anmärkas att ordet kostnad finns i nuvarandelagstiftning. Enligt förslagets andra stycke får förordna,om det är 109 skäligt, att den som begärhävandet eller jämkning skall bekosta särskild Prop. 1987/88:104 dokumentationav byggnaden. Det är enligt lagrådets mening onödigt att i lagtexten ta in ettskälighetsrekvisit. Även utan ett sådant gäller att beslutet skall varaskäligt. Andrastycket bör gälla även regeringen. Någon anledning att ha olika bestämmelser omdokumentafion för det fall eller regeringen fattar beslut synesinte föreligga. Som en följd härav bör andra och tredje stycket byta plats. Tillböter döms bl. a. den som utan fillstånd enligt 15 § ändrar ett byggnadsminne.I samma paragraf föreskrivs att får ställa villkor förtillståndet. Villkoren får avse hur ändringen skall utföras samt nödvändigdokumentation. Avsiktentorde ha varit att straffsanktionen även skall omfatta det fallet att ändringeninte utförts enligt föreskrivna villkor eller utan att villkor ombyggnadsminnets dokumentering iakttagits. Förtydlighets skull bör i 19 § första stycket 1. tilläggas orden "eller utaniakttagande av villkor för sådant tillstånd". Lagrådetförordar också att andra stycket i 19 § förtydligas, förslagvis genom följandelydelse: "Den som inte efterkommer ett vitesföreläggande eller ettvitesförbud döms inte till straff för det som omfattas av föreläggandet ellerförbudet." Förevarandeavsnitt av 4 kap. handlar om kyrkliga inventarier under det att det följandeavsnittet rör begravningsplatser. Med den uppbyggnaden av lagtexten uppstårtveksamhet om vad som gäller beträffande kulturhistoriskt värdefullainventarier på begravningsplatser. För att den tveksamheten skall undanröjasföreslår lagrådet att 6 § ges följande lydelse: "Inventarierav kulturhistoriskt värde, som hör till kyrkobyggnad, eller annan kyrkligbyggnad eller begravningsplats, skall förvaras och vårdas väl." Enligt9 § krävs inte tillstånd av för att avyttra eller flytta ett kyrkligt inventarium som ägs av en enskild person. 1 konsekvens härmed bör inte få ta hand om ett sådant föremål utan samråd med den enskilde. Sista stycket i paragrafen bör kompletteras i enlighet härmed. Ettbeslut enligt 10 § är av sådan karaktär att det bör kunna överklagas hosregeringen. Andra stycket bör kompletteras i enlighet härmed. Iparagraferna preciseras närmare vilka kulturföremål som är underkastade kravpå fillstånd för utförsel ur landet. Ett sådant kulturföremål kan i vissa fallockså anses utgöra fornfynd med åtföljande skyldighet för upphittare attanmäla fyndet (2 kap. 5 §). Det kan i så fall bli aktuellt att tillämpa bestämmelsemaom tillstånd till utförsel bara om fornfyndet har slutligt tillfallitupphittaren enligt reglema därom i 2 kap. 4 §. Bemyndigandeti 14 § bör i enlighet med motiven preciseras fill att avse föreskrifter omavgifter för att täcka kostnaderna i ärenden om utförsel. Därmed klarläggsockså att det är fråga om en egentlig avgift och inte om skatt. Iövergångsbestämmelserna behandlas flera tämligen komplicerade spörsmål. Likvälhar i remissen inte intagits någon som helst analys av övergångsproblemeneller kommentar till de föreslagna bestämmelserna. Detta har medfört attlagrådets genomgång av förslaget i den delen har försvårats. Avsaknaden avvarje kommentar kan också komma att medföra problem för de tillämpande myndigheterna,framförallt i inledningsskedet. Punktentorde vara avsedd att klargöra, att beslut som fattats med stöd av äldre lag omt. ex. fastställelse av gränser kring en fast fornlämning, om föreskrifter tillskydd för fasta fomlämningar, om byggnadsminnesförkiaring och omskyddsföreskrifter för byggnadsminnen gäller även efter det att ny lag i ämnethar trätt i kraft. Övervägande skäl synes tala för att den avsedda effektenskulle inträda utan någon särskild övergångsbestämmelse. Lagrådet har dockingenting att invända mot att i tydlighetens intresse frågan uttryckligenregleras. I så fall bör en övergångsregel också ta sikte på det fallet attfråga uppkommer om att med stöd av nya lagen jämka fastställda gränser kring enfast fornlämning, ändra föreskrifter eller upphäva byggnadsminnesförkiaringsom beslutats med stöd av äldre lag. Övergångsregeln bör alltså också klargöraatt vid tillämpningen av den nya lagen skall äldre beslut anses ha meddelatsenligt den nya lagen. Det remitterade förslagetinnebär att vissa typer av ärenden inte såsom f n. skall slutligt avgöras av regeringen utan av annan myndighet. föredragningen harupplysts att avsikten har varit att sådana ärenden som Prop. 1987/88:104inte slutligt avgjorts före ikraftträdandet skall prövas enligt äldre regler.För att detta skall uppnås fordras särskilda övergångsbestämmelser. Genom4 kap. 16 § andra meningen tilläggs en besvärsräti som saknarmotsvarighet i gällande rätt. Det torde böra föreskrivas att denna besvärsrättgäller endast i ärenden som tagits upp efter ikraftträdandet. Lagrådetföreslår därför att punkten 3 ges följande lydelse: "Beslut meddeladeenligt äldre lag skall vid tillämpningen av den nya lagen anses ha meddelatsmed stöd av denna. 16 § andra meningen tillämpas endast i ärenden som an-hängiggjorts efterikraftträdandet. gäller fortfarande i fråga om överklagande av beslut som harmeddelats före . Ärenden som vid utgången av kommitin till regeringen men som ännu inte avgjorts handläggs enligt äldreföreskrifter." Deäldre bestämmelser som åsyftas är inte de bestämmelser som gäller när lagenträder i kraft den utan de bestämmelser som tillämpades föreden . För att detta skall framgå tydligt föreslår lagrådet att ordet"äldre" byts ut mot "gällande". Vadsom bör klargöras under denna punkt är att man vid bestämmande av ersättningenligt 3 kap. 10 § på grund av beslut om skyddsföreskrifter skall ta hänsyntill vissa tidigare meddelade beslut om bl. a. skyddsföreskrifter utan hinderav att sådana beslut kan ha meddelats före ikraftträdandet den 1 januari 1989.Lagrådet föreslår att punkten får följande lydelse: "Vidtillämpning av 3 kap. 10 § femte stycket får beaktas även beslut som meddelatsföre ikraftträdandet." Såvittkänt finns sådana bestämmelser som avses i punkten 6 endast i 7 kap. 13 §fastighetstaxeringslagen. Denna paragraf handlar om byggnadsvärde för en byggnadsom enligt nuvarande byggnadsminneslag har förklarats för byggnadsminne.Lagrådet föreslår att paragrafen ändras så att den kommer att omfatta såväl dennu gällande byggnadsminneslagen som kulturminneslagen. Om lagrådets förslagföljs kan övergångsbestämmelsen i punkten 6 utgå. Lagen om ändring i lagen (1971:309) om behörighet förallmän Prop. förvaltningsdomstol att pröva vissa mål Paragrafen anger under olika punkter i vilka fall besväröver beslut som meddelats med stöd av lag eller annan författning, utfärdadföre , skall anföras hos kammarrätt i stället för hösKonungen. 1 4. hänvisas till lagen (1942:350) om fornminnen. Remissförslagetinnebär att hänvisningen ändras till lagen (1988:000) om kulturminnen m.m.Lagar utfärdade efter omfattas emellertid inte av lagen ombehörighet för allmän förvaltningsdomstol att pröva vissa mål. Lagrådetavstyrker den föreslagna ändringen i sistnämnda lag. Lagen om ändring i fastighetstaxeringslagen (1979:1152) Som framgår av vad lagrådet uttalat under punkten 6 iövergångsbestämmelserna i förslaget till lag om kulturminnen m. m. bör 7 kap.13 § fastighetstaxeringslagen avse sådana byggnader som förklarats förbyggnadsminne antingen enligt den nuvarande lagen om byggnadsminnen ellerenligt kulturminneslagen. Enklast kan detta komma till uttryck i paragrafengenom att däri talas endast om byggnader som har förklarats för byggnadsminneutan angivande av vilken lag som legat till grund för byggnadsminnesförklaringen.På så sätt kommer båda lagarna med bestämmelser om byggnadsminnesförkiaring attomfattas av paragrafen. Lagen om ändring i lagen (1963:537) om gravrätt m. m. Med särskilda bestämmelser i 2 § avses 4 kap. 13 § i detremitterade förslaget till lag om kulturminnen m. m. samt 8 kap. 2 § plan- ochbygglagen. Vad nu sagts bör anmärkas i specialmotiveringen. Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. 8 1987/88. '''p-'- ' Utdragur protokoll vid regeringssammanträde