prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — I arbetet på att hävda och upprätthålla respekten förgrundläggande normer är det tvärtom nödvändigt att såväl statsmakterna somrättsväsendet klart redovisar grunden för de bedömningar som görs. Det måstehär vara en viktig uppgift för lagstiftningen att ange inte bara destraffskalor inom vilka domstolarna skall hålla sig utan också de allmännaprinciper enligt vilka bedömningen i det enskilda fallet skall ske. Det kommer naturiigtvis ändå att finnas utrymme för olikauppfattningar om hur straffvärda olika förfaranden är och även enligt mittförslag skall -som jag återkommer till - den tilltalades personligaförhållanden kunna beaktas och vägas mot straffvärdet. Någon fullständigenhetlighet kan därtor inte säkerställas. Detta är ofrånkomligt och utgörknappast någon nackdel. Vår rättskultur är i grunden beroende av att vi har enlevande debatt om de värden som rättssystemet bör bygga pä. Och genom denfolkliga förankring som vår straflrättskipning har - med nämndemän i bädetingsrätt och hovrätt - är det väl sörjt för att praxis utvecklar sig isamklang och växelverkan med den allmänna rättsuppfattningen. Kommitténs förslag att straffvärdet skall bildautgångspunkt för på- 36 följdsbestämningen harkritiserats också på den gmnden att inriktningen Prop. 1987/88:120 pästraffvärdet skulle förhindra ett rimligt hänsynstagande till allmänpreventivaintressen. Vad som särskilt framhållits är att det exempelvis när en vissbrottslighet blivit vanligare eller när den uppträder i mer allvarliga formerkan finnas anledning till en skärpt praxis i syfte att stävja brottslighetensutbredning. Föregen del finner jag denna kritik överdriven. Att straffvärdet sätts i centrumför päföljdsbestämningen innebär att principer som proportionalitet,ekvivalens och rättslig likabehandling betonas. Med detta synsätt är detvisseriigen inte förenligt att en domstol för att - som det brukar heta-statuera ett exempel i ett enskilt fall avviker från gängse principer förpåföljdsbestämning pä ett sätt som man inte skulle vilja se upphöjt till enallmän norm. Däremot medför synsättet inte något hinder mot att man vidbedömningen av den generella straffnivän eller det allmänna straffvärdetbeaktar allmänpreventiva intressen. I första hand ankommer det på lagstiftarenatt vid bedömningen av vilka straffskalor som skall gälla väga in sådanaomständigheter som att brottsligheten blivit mer utbredd eller antagit merelakartade former. I vissa fall kan det emellertid också finnas anledning ändrad domstolspraxis av sådana skäl. Närdet gäller individualpreventionen delar jag, liksom flertalet remissinstanser,kommitténs uppfattning att vård- eller behandlingsaspekter och inkapacitering iprincip inte bör användas som självständiga grunder för påföljdsbestämningen idet enskilda fallet. Att låta påföljdsbestämningen utgå från intresset av attoskadliggöra vissa personer är, främst med hänsyn till omöjligheten att medtillräcklig grad av säkerhet göra individuella återfallsprognoser, intelämpligt. Genom en återfallsreglering som bl. a. tar sikte på särskiltkvalificerade återfall kommer emellertid också sådana intressen i viss män atttillgodoses utan att beslutsfattandet styrs av individuella prognoser. Andraomständigheter som man vid påföljdsbestämningen brukar beakta medhänvisning till individualpreventiva överväganden bör man även enligt minmening kunna ta hänsyn till. Detta skall dock inte i första hand ske utifrån enindividuell prognos om vilken verkan en viss påföljd kan antas få utan pä dengrunden att det skulle framstå som orättfärdigt att inte beakta dem. Enligt minmening bör det emellertid även i fortsättningen uttryckligen anges i lagtextatt villkorlig dom främst är avsedd för brott av tillfällighetskaraktär och attavsikten med skyddstillsyn är att underiätta för den dömde att avhålla sig frånfortsatt brottslighet. Dessa frågor behandlas i specialmotiveringen till 30kap. 7 och 9 §§ BrB. Vadjag nu uttalat har lett mig fram till att den nuvarande påföljdsvalsre-geln i Ikap. 7 § BrB inte bör behållas. Den ger ingen rättvisande bild av den betydelsesom enligt min åsikt allmän- och individualpreventiva överväganden bör ha för päföljdsbestämningen.Härtill kommer att den ger föga vägledning för domstolarna och att det ärmycket svårt att väga allmänpreventiva och individualpreventiva skäl motvarandra pä det sätt som förutsätts i bestämmelsen. Mina överväganden omutformningen av en ny reglering i fräga om påföljdsbestämningen redovisar jag iavsnitt 3. Någraremissinstanser har kritiserat kommitténs syn på individualpre- 37 ventionen på den grundenatt synsättet skulle medföra risker för att indivi- Prop. 1987/88:120 dualpreventivaöverväganden skulle komma att tillmätas alltför ringa vikt för verkställighetenav påföljderna. Varken jag eller kommittén har emellertid någon ny syn påindividualpreventionens betydelse i det sammanhanget. Jaginstämmer helt i det kommittén har uttalat i denna fräga och som jag förut harredogjort för. Det är således av avgörande betydelse för möjligheterna till enhuman och meningsfull kriminalvård att man behäller ambitionerna att inomramen för de ådömda påföljderna så långt det är möjligt genom stöd och hjälpsöka underlätta de dömdas återanpassning i samhället. På verkställighetsnivånhar behandlingstanken alltså oförändrat stor betydelse. Mina ställningstagandeni detta ärende syftar inte till att förändra principerna för arbetet inomkriminalvården. 2.3 Sammanfattning av mina förslag Sammanfattningsvisinnebär det jag har anfört i föregäende avsnitt att påföljdsbestämning inteskall ses som en avvägning mellan allmänpreventiva och individualpreventivahänsyn i det enskilda fallet. I stället bör brottets straffvärde varautgångspunkt för påföljdsbestämningen. Betydande utrymme måste dock finnas attta hänsyn till olika individuella omständigheter. På grundval av dessaställningstaganden föreslår jag i det följande bl. att enhetlighet ochförutsebarhet i påföljdsbestämningen skall främjas genom nya allmänna ochpreciserade lagregler, vilka innebär ett större krav på domsmotiveringar ipäföljdsdelen att straffvärdesynpunkter skallskiljas från andra faktorer av betydelse vid päföljdsbestämningen att underlag skapas för en meradifferentierad straffmätning bl. a. genom nya regler om tillämplig straffskalavid flerfaldig brottslighet att frågan om vilken betydelseåterfall skall ha för påföljdsbestämningen preciseras och att betydelsen ivissa fall skall öka att möjligheterna ökar attbeakta omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än den som ärmotiverad av straffvärdet. Förslageninnebär en omfattande förändring av den grundläggande ordningen förpäföljdsbestämning i svensk rätt. Regleringen anknyter emellertid i sinahuvuddrag nära till den praxis som utbildat sig vid domstolarna. Avsikten ärsåledes inte att åstadkomma någon allmän förändring av nuvarande praxis.Tvärtom bör denna i allmänhet kunna vara vägledande också för tillämpningen avde nya bestämmelserna. 3 Reglerom påföljdsval och straffmätning 3.1 En ny reglering behövs Mitt förslag:Allmänna och mera preciserade regler för päföljdsval och straffmätning införsfrämst i syfte att öka möjligheterna till förutsebarhet och enhetlighet istraffrättskipningen. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser är övervägande positiva till att närmare regler ompåföljdsbestämningen införs. Endast en remissinstans, JO, avstyrker förslagethelt. Skälen för mitt förslag:Som i mänga andra länder finns det i , bortsett frånbestämmelsen i 1 kap. 7 § BrB, inte några allmänna regler för påföljdsval ochsiraffmätning, dvs. för vad man med en gemensam term brukar benämnapåföljdsbestämningen. Den internationella utvecklingen går emellertid i denriktningen att man i allt fler länder inför mer eller mindre preciserade reglerför påföljdsbestämningen. Sådana har införts i flera ländersstrafflagstiftning, bl. a. i och i , samt i en lång raddelstater i . Omfattande förslag till nya regler för påföljdsbestämning harvidare lagts fram i bl. a. och utredningsarbete pågår exempelvisi . Frågan har också uppmärksammats i deninternationella debatten och bl. a. tagits upp inom ramen för Europarådetsarbete. Det kan i sammanhanget också nämnas att fängelsestraffkommitténsförslag rönt ett betydande internationellt intresse. Att allmänna regler förpäföljdsbestämningen saknas innebär inte att frågan skulle vara helt oreglerad.I finns åtskilliga specialbestämmelser som på olika sätt rörfrågan. Dessa är dock spridda i balken. Förutom i 1 kap. och i påföljdskapitlen,25-31 kap. samt i 34 kap., finns bestämmelser som rörpåföljdsbestämningen i t.ex. 2, 20, 23, 24, och 33 kap. Denna stora spridninggör att överskädligheten blir dålig. Härigenom är risken stor för att en delbestämmelser inte uppmärksammas. Ett grundläggandetillämpningsproblem vid påföljdsbestämningen är frågan vilka slagsomständigheter som skall få påverka påföljdsvalet och straffmätningen och ivilken omfattning detta skall fä ske. Härom råder det i praxis i åtskilligaavseenden en stor osäkerhet. Som exempel kan nämnas frågorna om betydelsen avden tilltalades medverkan vid utredning av egen brottslighet eller av denomständigheten att den tilltalade har gottgjort målsäganden. Skilda åsikterförekommer vid domstolarna om och i vilken mån sådana faktorer skall få påverkapåföljdsbestämningen. Några störreundersökningar om enhetligheten i päföljdsbestämningen vid svenska domstolarhar inte utförts. har dock redovisat vissa mindrestudier som tyder på att enhetligheten kunde vara bättre. Kommitténs allmännaslutsats blir att, även om man kanske inte kan påvisa en sådan brist påenhetlighet vid påföljdsbestämningen som är direkt oacceptabel, principen attlika fall skall behandlas lika är så väsentlig och grundläggande förstraffsystemet att det är angeläget med förändringar som kan leda till ökadenhetlighet. Jagvill i detta sammanhang även nämna den rapport som överlämnadetill . I rapporten redovisas en analys av överklagande-och ändringsfrekvensen i bl. a. de allmänna domstolarna somdomstolsverket har utfört pä uppdrag av regeringen. Ilikhet med kommittén anser jag det önskvärt med en utförligare reglering avpäföljdsvalet och straffmätningen. Av betydelse i detta sammanhang är enligtmin mening principen om den offentliga maktutövningens lagbundenhet (I kap. 1 §tredje stycket regeringsformen). Denna måste tas på allvar också vidpåföljdsbestämningen och alltsä inte endast beaktas när det gäller frågan omett handlingssätt är brottsligt eller inte. Ett system med allmänna regler förpåföljdsvalet och straffmätningen enligt de huvudprinciper somfängelsestraffkommittén föreslagit skulle, såsom vitsordats av en bredmajoritet av remissinstanserna, frän denna synpunkt innebära en förbättring ochdessutom bidra till en ökad enhefiighet och förutsebarhet i domstolarnaspåföljdsbestämningar. Jag förordar därför att allmänna regler för påföljdsvaletoch straffmätningen införs och att dessa utformas enligt de riktlinjer somfängelsestraffkommittén dragit upp. Denkritik som framförts från en del remissinstanser har huvudsakligen rörtdetaljrikedomen i förslaget. Jag återkommer till denna kritik i följandeavsnitt. Endast en remissinstans, JO, har helt avstyrkt den föreslagnaregleringen. JO menar att de föreslagna reglerna genom detaljrikedomen och dendelvis obligatoriska formen sannolikt skulle visa sig otympliga i praktisktdomstolsarbete. Det synes enligt JO orimligt att domstolarna skulle behövaredovisa alla möjliga överväganden i såväl straffmätnings-sompäföljdsvalsfrågorna. Enligt J(D synes det mesta av vad kommittén föreslagit idenna del naturligen kunna komma till uttryck i form av motivuttalanden isamband med att en ny lagstiftning på området antas. Jaghar för egen del svårt att se fördelarna med att genomföra en nyordning päområdet genom motivuttalanden. Förutom att ett sådant tillvägagångssätt iförevarande fall enligt min mening skulle vara principiellt tveksamt är detknappast effektivt i den män lagstiftaren önskar påverka principerna förpäföljdsbestämningen. Mitt förslag innehåller visserligen i stora delar enkodifiering av vad som allmänt antas vara gällande rätt men innebär också endel nyheter framför allt när det gäller grunderna för att utmäta straff ochvälja påföljd. .-Det är mycket sällsynt att domstolarna lämnar någon närmare motivering i straffmätningsfrägor. Med några enstaka undantag av mycket speciell karaktär har inte heller högsta domstolen genom prejudi kat lämnat någon vägledning i dessa hänseenden. När det gäller päföljdsval finns visserligen åtskilliga vägledande rättsfall, men lagstiftningens struk tur gör det svårt att inordna dessa under mera generella rättsprinciper. Som jag har varit inne på fömtsätter den grundläggande regeln i 1 kap. 7 § BrB att påföljdsbestämningen skall utgöra resultatet av en avvägning mellan delvis motstridiga intressen om vilkas relativa vikt det finns högst olika uppfattningar bland beslutsfattare inom rättsväsendet. Bestämmelsen ger därför inte någon egentlig vägledning. Det har också hävdats att domstolarnas kunskapsunderlag är sådant att det över huvud 40 taget inte är möjligt attvid ett beslutsfattande i ett enskilt fall ta den hänsyn Prop. 1987/88:120som enligt lagstiftningen skall vara vägledande för beslutsfattandet. Praxisnär det gäller påföljdsbestämning grundar sig inte heller främst på ilagstiftning eller på annat sätt formulerade principer utan mer på en framvuxendomstolstradition. Detär enligt min mening också ofrånkomligt att domstolarna vid påföljdsbestämningenmåste ha en stor frihet att väga in de särskilda förhållandena i varje enskiltfall. En ny reglering bör inte lägga hinder i vägen för detta. Att regler påområdet inte bör eller kan utformas så att de ger ett mer eller mindreautomatiskt svar pä hur påföljden bör bestämmas i det enskilda falletutesluter emellertid inte att det är viktigt att det finns en klar och enhetligreglering av de allmänna principerna för beslutsfattandet. Idet övervägande antal fall som prövas vid domstol föranleder påföljdsfråganinga särskilda problem utan påföljden anpassas till fast praxis. Någonförändring i det hänseendet innebär inte heller de regler som jag kommer attföreslå. Det är emellertid inte ovanligt att det föreligger skildauppfattningar om exempelvis hur allvarligt ett brott är, vilken betydelse enviss omständighet skall tillmätas vid straffmätningen eller vilken hänsyn sombör tas till vissa av gärningsmannens personliga förhållanden. Att domstolarnaredovisar sina överväganden i sådana fall ser jag som en betydande fördel. Enmotivering för hur påföljdsbestämningen har skett ger parterna och andra bättremöjlighet att bedöma på vilket sätt domstolen beaktat olika faktorer och gerdärigenom bl. a. ett bättre underlag för en bedömning av om det finns anledningatt överklaga domen till högre rätt. En reglering av det slag som jag ämnarföreslå kommer enligt min bedömning att underlätta argumentering ochmotivering i sådana fall och därigenom ocksä främja en enhetligrättsfillämpning. Efter hand bör också vägledning genom prejudikatbildningfrån högsta domstolen kunna förväntas. Påföljderna kan på så sätt blimer förutsebara. Fängelsestraffkommitténhar uttalat att dess förslag genom den förändrade gmndläggande konstruktionenoch de mer detaljerade regler som ställs upp för påföljdsbestämningen på siktbör kunna leda till en minskad användning av fängelse. Detta skulle bl. a.hänga samman med att domstolarna, i stället för att som hänvisaenbait till allmän laglydnad, har att mer precist ange av vilket skäl somfängelse ådöms. RÅ har ställt sig tveksam till om förslaget kommer att få dennaeffekt i praktiken och pekat pä bl. a. att den föreslagna regleringen anslutersig mycket nära till nuvarande praxis. Det faktum att de omständigheter somredan i dag beaktas vid påföljdsbestämning regleras i lag behöver därför enligtRÅ inte innebära att domstolarna i större utsträckning kommer att döma ut andrastraffan frihetsstraff eller sänka nivån på de fängelsestraff som döms ut. Deförslag som jag lägger fram i det följande anknyter även i detaljregle ringen nära till kommitténs. Förslagen kan i betydande utsträckning ses som en kodifiering av gällande praxis för påföljdsvalet och straffmätning en. Ett avgörande skäl för den nya regleringen är, som jag tidigare påpekat, att söka få till stånd en mer enhefiig och mer fömtsebar rättstillämpning. Däremot är avsikten med förslaget inte att allmänt sett ästadkomma vare sig en strängare eller mildare päföljdsbestämning än den som förekom- 41 I vissa hänseenden,som exempelvis beträffande vissa återfallsbrott, innebär förslagen en skärpningmedan de i andra hänseenden lämnar utrymme för en mildare praxis. 3.2 Utformningen i stort av regler förpåföljdsbestämningen Mitt förslag:Regleringen av påföljdsval och straffmätning, vilken i stor utsträckning saknarmotsvarighet i gällande lag, görs relativt detaljerad bl. a. genom uppräkningarav försvårande och förmildrande omständigheter och av omständigheterhänförliga till gärningsmannens personliga förhållanden m. m. som därutöverska påverka straffmätningen (billighetshänsyn). Uppräkningarna är inte uttömmandeutan endast exemplifierande. I lag anges också vilken betydelse förpåföljdsbestämningen som tidigare brottslighet skall ha. Reglerna tas in i tvänya kapitel i , 29 och 30 kap. Kommitténsförslag överensstämmer i fräga om den grundläggande konstmktionen i alltväsentligt med mitt. Remissinstanserna:En bred majoritet av remissinstanserna godtar kommitténs allmänna uppläggningav regleringen. Den kritik som förekommer avser detaljrikedomen i förslaget. Synpunkteri den riktningen förs fram av hovrätten för Nedre (majoriteten),, och domareförbundet. Skälenför mitt förslag: Om man vill införa allmänna och mer preciserade lagregler ompåföljdsval och straffmätning är det ofrånkomligt att regleringen blirtämligen utförlig. Det är ju en mängd faktorer som är av betydelse förpäföljdsbestämningen, och skall regleringen tillgodose de syften som är avseddamäste dessa faktorer i stor utsträckning anges i lagtext. Kommitténs förslag ärdäriör förhållandevis detaljrikt. De remissinstanser som harkritiserat kommitténs förslag för dess detaljrikedom, har menat att ettförslag som förutsätter att domstolen mot varandra skall väga ett så stortantal omständigheter som kommittén tagit upp, som dessutom ofta talar i olikariktning, inte är ägnat att öka enhetligheten och konsekvensen irättsskipningen. Man har vidare pekat pä två risker som är förenade medsärskilda regler om straffmätning och påföljdsval. Å ena sidan kan reglernavisa sig allt för detaljerade genom att ge en uttömmande beskrivning av deförhållanden som domstolen får ta hänsyn till. Förutom att ett sådant systemkan framstå som svåröverskådligt kan det också leda till en stelbenttillämpning genom att doriistolarna inte anser sig kunna ta hänsyn till i ochför sig beaktansvärda omständigheter som inte har förutsetts vid reglernastillkomst. Å andra sidan har det också pekats på risken för att reglerna endastger uttryck för självklarheter och därmed blir sä konturlösa och vaga att deinte fyller någon praktisk funktion. Självfalletmåste man vid utformningen av regler för påföljdsbestämning sträva efter attundvika dessa risker. Enligt min mening, som delas av en betydandemajoritet av remissinstanserna, har emellertid kommittén i allt Prop.1987/88:120 väsentligt lyckats utforma sina förslag så att bestämmelsernavarken blivit alltför detaljerade eller alltför allmänt hållna. Jag anserdärför att förslagen är väl ägnade att läggas till grund för lagstiftning. När det gäller risken för att reglerna såsom uttryck försjälvklarheter skulle kunna komma att sakna praktisk funktion kan jag hänvisatill de väsentligt mindre preciserade straffmätningsregler som sedan någotdecennium finns i finsk rätt. Dessa regler möttes till en början med skepsisfrån mänga håll. Enligt vad jag har inhämtat från råder emellertid nuen betydande enighet om att de nya bestämmelserna har visat sig vara av stortvärde för rättstillämpningen. För min del harjag större förståelse för farhågorna attalltför detaljerade regler kan leda till att påföljdsbestämningen blir alltförstelbent och okänslig. Sådana konsekvenser bör emellertid kunna undvikas genomatt uppräkningen av de faktorer som skall tillmätas betydelse inte görsuttömmande utan endast exemplifierande. Jag återkommer till detta ispecialmotiveringen. En sådan reglering innebär att domstolarna underkastas enstarkare styrning än enligt gällande rätt men utgör inte nägot hinder mot attde tar hänsyn till sådana vid lagstiftningen inte förutsedda omständigheter somrimligtvis bör fä påverka påföljdsbestämningen. Vad som däremot bör kunnakrävas av domstolarna i sådana fall är att de öppet redovisar sinaöverväganden. Farhågorna att en lagstiftning av det slag som kommitténföreslagit skulle minska enhetligheten i rättstillämpningen genom att domstolenskulle åläggas att väga in ett stort antal omständigheter som kan peka i olikariktning harjag mindre förståelse för. Tanken är inte att domstolarna skall beaktaandra slags omständigheter än sådana som uppenbariigen oftatillmäts betydelse för bedömningen av olika påföljdsfrågor. Att deomständigheter som bör beaktas eller åtminstone de mest betydelsefullafaktorerna kommer till uttryck i lagtext bör rimligtvis bidra till en ökadenhetlighet. Utan vägledning finns alltid risken att en del domstolar tarhänsyn till en viss omständighet, som andra domstolar inte ser anledning attbeakta eller kanske rent av förbiser vid bedömningen. I enlighet med vad jag har anfört i avsnitt 2.2 börutgångspunkten för straffmätningen vara vilket straffvärde ett brott har.Straffvärdet bör bestämmas med hänsyn till den skada, fara eller kränkning somgärningen har inneburit, vad gärningsmannen insett om detta samt de avsiktereller motiv som han haft. Faktorer som är särskilt försvårande ellerförmildrande vid bedömningen av straffvärdet bör anges genom en exemplifierandeuppräkning. Jag kommer att närmare gä in på dessa faktorer i specialmotiveringen. Även andra faktorer än sådana som hänför sig tillstraffvärdet bör kunna beaktas vid straffmätningen. Förutom tidigarebrottslighet gäller detta vissa andra förhållanden som inte hänför sig tillbrottet och som kommittén sammanfattar under beteckningen billighetshänsyn. Jagskall i avsnitten 3.4 och 3.5 närmare utveckla dessa faktorer. När det gäller påföljdsvalet bör, såsom jag återkommertill i nästa avsnitt, fängelse uttryckligen anges som en svårare påföljd än villkorlig 43 dom och skyddstillsyn. Enallmän bestämmelse om faktorer som får beaktas som skäl för fängelse börinföras. I särskilda bestämmelser bör syftet med påföljderna villkorlig dom ochskyddstillsyn anges liksom även sädana särskilda skäl som bör beaktas när detgäller val av skyddstillsyn. Jag återkommer till dessa frågor längre fram. I likhet med kommitténförordar jag att den reglering som jag nu har berört tas in i två nya kapitel ibrottsbalken. Jag anser att de nya bestämmelserna lämpligen kan införas som 29och 30 kap. Dessa kapitel upphävdes när påföljderna ungdomsfängelse ochinternering avskaffades. Jag återkommer till den närmare utformningen avregleringen i specialmotiveringen. 3.3 Påföljders inbördes svårhet Mitt förslag: Tillskillnad mot nuvarande ordning är vid val av påföljd fängelse att anse som ensvårare påföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. Dessa båda påföljder ärdäremot fortfarande jämställda i svårhetshänseende. Såväl fängelse somvillkorlig dom och skyddstillsyn är att anse sorn svårare påföljder än böter. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstansernahar genomgående lämnat kommitténs förslag utan erinran. Några - Stockholmstingsrätt, Socionomers, samt Föreningen har dock menat attkommittén bort gå längre så att även skyddstillsyn betraktas som svårarepåföljd än villkorlig dom. Skälenför mitt förslag: Rättsläget är nägot oklart vad gällerpåföljdernas inbördes stränghet.