prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Det är för dessa missbrukare de sociala skadeverkningarnablir stora och tydliga. Den kvarstående brist på jämlikhet i fräga om resursersom finns i samhället kommer då alt bli den reella grunden fill att tvångetutsträcks fill en ny gmpp. Delta är enligt föreningens mening oacceptabelt. RFHLmotsätter sig att begreppet trängande vårdbehov utmönstras och att en socialindikation införs. Förslagenbäddar för en stark utvidgning av den grupp missbmkare som kan komma i frågaför etl tvångsomhändertagande. En social indikation av föreslagen art lederlill en oacceptabel klassmässig diskriminering. Genom förklaringar ochmarkeringar i förarbeten och de råd som bildar tolkningsmönster, kanberedningens syfte - att möjliggöra ingripanden med stöd av LVM mot ungamissbmkare, trots atl påvisbara medicinska skador lill följd av missbruket ejuppkommit - uppnäs, utan att svåröverskådliga negativa biverkningar följer i kölvattnet. a. att de föreslagna kriterierna innebär en drastisk utvidgning avden personkrets som kan bli föremål för vård enligt lagen. Förslaget innebärvidare elt allvarligt hot mot den fundamentala rättssäkerheten och en kränkningav de gmndlagsskyddade mänskliga fri- och rättigheterna. lOGT/NTOanser att tvång behövs i vissa lägen för att rädda människoliv och inleda ettmolivationsarbete. Tvång är dä en akutinsats och en hjälp för stunden. Tvåav remissinstanserna är tveksamma lill förslagen i denna del. TCO anser alt deföreslagna förändringarna kaninnebära att var och en som har missbmksproblem kan bli föremål förIvängsingripanden om en i övrigt svag social situation föreligger och denenskilde inle följer vad kräver. Samfidigt har formuleringen"trängande behov" visat sig otillräcklig och svår alt tillämpa varförTCO föreslär alt kriterierna för ingripande blir föremål för ytterligare överväganden. LOkänner tveksamhet inför de föreslagna formuleringarna och anser atl frägan bör ses över ytterligare. Det framlagda förslaget kan enligt LO innebära risker för rättsosäkerhet, eftersom kriterierna lämnar öppet för subjektiva tolkningar. RRV, SCB och behandlar inte förslå- Prop.1987/88:147 gen. 3.3.3Skyddet för missbrukarens omgivning Majoritetenav de remissinstanser som har tagit ställning i frågan tillstyrker atlbestämmelsen om skyddet för närslående behålls oförändrad. Dessa är ,, , , kammarrätterna i ochJönköping, länsrätterna i och , länsstyrelserna iStockholms och . , och Luleåkommuner samt RFHL. Kammarrätteni påpekar alt domstolen i tidigare remissyttranden förordat att ettingripande skall kunna ske inte endast när vederbörande kan befaras komma attallvarligt skada sig själv eller någon närstående utan även andra. Eftersomtillräckligt praktiskt behov av en sådan utvidgning inte, såvitt domstolenkänner lill, har gett sig till känna under den fid som lagen har tillämpatsgodtar domstolen beredningens förslag att bestämmelsen begränsas i enlighetmed vad som gäller . Tvåremissinstanser föreslår vissa kompletteringar av bestämmelsen. Skaraborgsläns landsting anser, lill skillnad från socialberedningen, att begreppetnärslående också bör omfatta det ofödda barnet. Länsstyrelseni anser atl skyddet för närstående som rekvisit förtvångsvård bör "förstärkas i förhållande till nuvarande lag". Tvåremissinstanser anser att kriteriet bör utmönstras ur lagen. Kriteriet"fara för närstående" bör utmönstras, eftersom frågan om allmäntåtal för misshandel pä enskilt område lösts genom ändring i brottsbalken.Därigenom har motiven för att ha kvar närslåendeindikalionen försvunnit. FöreningenSveriges socialchefer påpekar atl den s.k. närståendeindikationen var etlprovisorium när den infördes. Deförändringar i ålalsreglerna som man avvaktade har genomförts. Eftersom detdessutom visat sig all indikationen använts i få fall bör den nu kunna tas bortur lagen. lOGT/NTOtar inle uttrycklig ställning lill förslaget men framhåller följande: Kravpä utökat tvång motiveras ibland med att mänga missbrukare under rusetsinflytande är farliga för grannar och familjer. handelhar ofta den vuxne mannens bemsning som utlösande faktor. Självfalletmäste samhället med kraft ingripa i alla dessa situationer. socialtjänstenhar vare sig praktiska eller polisiära möjligheter att fullfölja lg Principiellt är del också felaktigt alt använda socialtjänst- en för uppgifter som måsteligga på polisen. Speciallagstiftning skall inle Prop. 1987/88:147 användasi dessa fall ulan annan lagstiftning måste ligga lill grund för Bilaga 3ingripanden och straffsatser. Däremot måste utveckla störreaktivitet genom bl. a. uppsökande arbete, familjebehandling och andra socialaåtgärder för atl förhindra fortsalt missbruk och våld. Femremissinstanser anser atl skyddet bör omfatta även andra än närstående. Beredningen(s. 282 n) synes dela den uppfattningen alt missbrukaren har ett egel intresseav att skyddas från att begå brott till följd av sitt missbruk. Med deändringar som föreslås av förutsättningarna för tvångsvård kommervisserligen många av dem som visat sig fariiga för annan än närslående altkunna tas om hand för vård på annan grund. Jag är ändå inte övertygad omhållbarheten i beredningens argumentation för en begränsning av indikationernatill närslående. RPSpåpekar att de närstående till en missbmkare utgör en särskilt utsatt grupp sombör ges det skydd som en tvångslag kan ge. Enligtstyrelsens mening finns det emellertid starka skäl som talar för att dettaskydd bör omfatta ocksä andra än närstående. Som konstateras i betänkandet gerde straffrättsliga ätgärder som står lill buds inle alltid elt tillräckligtskydd. I detta läge anser styrelsen alt också fara för annans personligasäkerhet bör kunna ulgöra grund för tvångsvård. Ilikhet med ledamoten i beredningen menar socialnämnden att det ärriktigare med en vidgning av begreppet atl omfatta även annan. Därigenom möjliggörsett ingripande motiverat av exempelvis en HIV-smittad missbrukare. Vidarebör det av lagstiftningen tydligt framgå att i valet mellan tvångsvård enliglLVU och LVM i hem där en eller båda föräldrarna är missbmkare insats enligtLVM bör komma i första hand. Detta måste enligt nämndens mening vara den meständamålsenliga och skonsamma ordning- Örebroläns landsting anser att närslåendeindikalionen i de få fall den har använts,har utomordentligt stor betydelse. Utskottetdelar därför uppfattningen att den inte bör tas bort. Tvärtom finns det, somutskottet ser det, skäl som talar för att skyddels ska utvidgas till attomfatta även andra än närstående. Naturligtvis är det sä att utomstående"som regel befinner sig i en avsevärt mindre utsatt situation i förhållandefill missbrukaren än vad hans närmaste gör". Detta är dock inget skäl föralt en utomstående, som faktiskt har en sådan situation, ska De hänvisningar somvanligen görs fill annan lagstiftning () när en missbrukare gör sig skyldig till hot, våld och andra påtryckningar mot sin omgivning är inte trovärdiga, eftersom man inte kan ingripa enligt den lagstiftningen förrän efter genomfört brott. En speciell gmpp förvaltningsutskottet i delta sammanhangvill värna Prop. 1987/88:147 om är ofödda barn till gravt missbrukandemödrar. Dessa blivande barn Bilaga 3 har, såvitt utskottet kan förstå, isista hand ingen annan "försvarsadvokat" än vad kommandelagstiftning eventuellt kan utgöra. RNS påpekar att det finns personer, t. ex. grannar, sominte är att betrakta som närstående men som ändå kommer i nära kontakt medmissbrukaren. Genom sitt närboende kan de vara utsatta menändå, just genom att bo nära, känna tvekan att polisanmäla av fruktan för repressaliermot sig själva eller sin familj. Därför borde också bl. a. denna kategoriomfattas av "närståendeskyddel". UHÄ, AMS, Statskontoret, RRV, SCB, , länsrälten iMalmöhus län, JO, , , , ,, och kommuner, /SR, LO, ,, ALRO och lar inte ställning lill förslaget. 3.3.4 Samhällets skyldighet att ingripa Socialberedningens förslag om att lagen skall varaobligatoriskt tillämplig om förutsättningarna för tvångsvård är uppfylldatillstyrks av en majoritet av de remissinstanser som tagit ställning i frågan.Dessa är RÅ, , , , ,, kammarrätterna i och , länsrätten i Jämtlandslän, länsstyrelserna i och , JO, , , , , , och Uppsalakommuner, och läns landsting, , RNS och FMN. Kammarrätten i tillstyrker förslaget menunderstryker "att en aldrig så god reform blir ett slag i luften så längesom kommuner och landsting inte fullföljer sina åligganden med avseende påvårdresurserna". Kammarrätten i anser att farhågorna att ettutbyte av hjälpverbet "fär" lill "skall", skulle leda tillomotiverade vårdbeslut är överdrivna. Lokutionen är en handlingsregel för domstolarna,innebärande att tvångsvård skall komma fill stånd, om fömtsättningarna försådan värd är uppfyllda. Som sådan handlingsregel har den sedan längetillämpats även med nuvarande formulering. LVM kan tillämpas endast i det fall alla möjligheter attfillgodose missbru karens behov av vård inom i frivilliga former är uttömda. Även med de förändringar av gmnderna för vård som föreslås nu kommer lagen atl avse endast de situationer där missbmkel har nätt så långt alt allvarliga medicinska eller sociala skadeverkningar är förestå ende. Utebliven vård i de situationer som lagen anger kan således leda till inte bara atl missbrukaren fär obofiiga skador utan även allvarliga skador för hans anhöriga. Det är enligt min mening uppenbart att samhället i en sådan situation bör ha en skyldighet att se till att missbmkaren får den vård 168 Jag biträder därför utredningens förslag att Prop.1987/88:147 tvångsvård "skall" beslutas i dessa situationer. fillstyrker förslaget men anser atl denföreslagna starka markeringen av samhällets skyldighet ovillkorligen ställerkrav på utökade och förbättrade inslilulionsresurser. En förutsättning för altberedningens förslag skall genomföras är elt riktat statligt stöd tillLVM-vård. läns landsting anser all ordet "kan" bytsut mot "skall" är en viktig markering av principen alt samhället haren skyldighet att bereda missbrukarna vård. Det finns dock anledning lill viss skepsis vad gällermöjligheterna att inom överskådlig tid ge denna princip genomslag i praktikenp. g. a. bristande Några remissinstanser avstyrker förslaget. Dessa ärlänsrätten i , i , ochNorrköpings kommuner, TCO, Föreningen , , ALRO ochVerdandi. Länsrätten ser det inte som särskilt betydelsefullt atlordet "kan" utbyts mot "skall" i lagtexten. Detgrundläggande ansvaret för alt erforderlig vård kommer till stånd bestäms genomden föreslagna ändringen i 11 § andra stycket socialtjänstlagen. Socialnämndenåläggs genom den ändringen ell aktivt ansvar för erforderlig vård. Någotsärskilt åläggande behövs därför inle i LVM. i framhåller atl manär positiv lill den föreslagna ändringen i 11 § socialtjänstlagen, som markerarsocialtjänstens ansvar för att den enskilde missbrukaren får den hjälp ochvård som han behöver. Enligl mening bör lagen dock inte ändras såatt samhällets skyldighet atl ingripa med tvång ökar. Den föreslagnaförändringen markerar tillsammans med de vidgade indikationerna enförskjutning från frivillighet mot tvång i missbrukarvården. Del finns en riskatt socialnämnden inte ges tillräckligt utrymme att motivera missbrukaren förfrivilliga insatser. Detta gäller i synnerhet i del klimat som finns i samhälletidag med krav på härdare tag mot socialt utsatta grupper. Bedömningen av om tvångsvård skall tillgripas i en svärsituation, eller om man skall fortsätta ansträngningarna alt få en lösning i frivilliga former, är ofta svår. En rad faktorer utöver de som tas upp i lagens indikationer måste kunna beaktas. T. ex. om del finns tillgång till lämplig placering med hänsyn lill ålder, kön och problembild, hur relationen lill missbrukaren är, vilka andra relationer och resurser som finns i hans omgivning och arten av de risker som är förenade med ett fortsatt missbruk. Med en obligatorisk regel minskar utrymmet för att göra en ur vårdsynpunkt riktig helhetsbe dömning i del enskilda ärendet. Föreningenanser också att obligatorisk regel kan ha en negaliv styrande Prop. 1987/88:147effekt. Risken är att man försummar utveckling av mofivationsarbetet Bilaga 3bland lunga missbrukare och i stället föriilar sig till de möjligheter som gesgenom de föreslagna förändringarna atl aktualisera tvång i tidigare skeden.Eftersom mofivationsarbetet lägger grunden för det fortsatta långsiktiga stöd iöppen värd som är nödvändigt kan helhetseffekten urrehabiliteringssynpunkl bli myckel negativ. Vifruktar alt en sådan tvingande bestämmelse leder till atl man pä många hållkommer atl tillgripa tvånget i etl mycket tidigt skede och inte ge detmödosamma och resurskrävande motivalionsarbetet det utrymme del behöver.Planterad i en verklighet av resursbrist och metodproblem kommer bestämmelsenalt fungera som broms på arbetet med att utveckla behandlingsrelationer medlunga missbrukare. Ensådan framflyttning av tvånget på frivillighelens bekostnad kommer atl utgöraelt svårt hinder för det framlida samarbetet. Isin nuvarande form kan LVM förenas med socialtjänstlagen och dess starkabetoning av alt missbruksvården ska bygga på frivillighet. Beredningensförslag mbbar denna balans och utgör därmed ell allvarligt hot molsocialtjänstreformens bärande principer. Denrepressiva karaktären av beredningens resonemang understryks av att dentvingande bestämmelsen handlar om tvång mot den enskilde missbrukaren.Motsvarande tvingande bestämmelser som rör kommunens skyldighet att bistå dentvångsomhändertagne med bostad, utbildning och arbete lyser med sin frånvaro. Beredningensäger sig med ändringen till "tvångsvård skall beslutas" viljamarkera samhällets ansvar och skyldighet att ingripa när någon eller dennesnärstående befinner sig i sådan fara som lagen anger. Delta resonemang klingarminst sagt ihåligt eftersom man inte kopplar det lill samhällets skyldighetalt åtgärda de faktorer som orsakar eller bidrar lill atl försätta missbrukareni den utsatta situation som nödvändiggör elt ingripande. Starka krav måsteställas på samhället atl tillgodose basbehov som arbete, bostad, gemenskap etc.vilka är nödvändiga för alt pä etl varaktigt sätt kunna ta sig ur ett missbruk. UHÄ,AMS, statskontoret, RRV, SCB, , länsrätten i , ,, SACOISR, LO och lOGTI NTO behandlar inte frägan. 3.4 Förhållandet LVM/smittskyddslagen (1968:231) Majoritetenav de remissinstanser som har tagit ställning i frågan delar beredningens uppfattning ätt LVM:s tillämpningsområde inte bör utvidgas föratt skydda omgivningen mot HIV-smitta. Dessa är./?/!, , , , , kammarrätterna i Stock holm och , länsrätterna i och , läns styrelserna i , och saml . , , , och 170 kommuner, och läns landsting.Behandlingshemmens Prop. 1987/88:147 riksförbund och RFHL. BRÅ pekar på all socialberedningen understryker alt LVM iallt väsentligt skall betraktas som en vårdlag och inte en skyddslag. Frägan om samhällsskyddet aktualiseras bl. a. när detgäller HIV-smittade missbrukare. Avsikten är alt detta problem f. n. skalllösas inom ramen för smitlskyddslagen. Om framlida erfarenheter visar atlbehovet av elt utvidgat samhällsskydd ökar, mäste det övervägas hur dettabehov skall tillgodoses. Länsrälten har i och för sig inget att erinra mol det somi betänkandet anförs om narkomanvård och HIV-smitta eller de slutsatser somdras i detta sammanhang. Principiellt har länsrätten sålunda inget atl invändamot atl LVM lar sikte på missbrukarens egna behov medan samhällsskyddettillgodoses genom smittskyddslagsliftningen. Man måste emellertid hålla i minnet att fråga är omkommunicerande kärl. Det ligger därför en risk i att helheten inte blirtillräckligt tillgodosedd om frågorna som behandlas var för sig. Denförsta frågan är aldrig vad det ena eller andra organet skall göra utan vad somtotalt behöver göras. Spmlnarkomanerna är en stor och farlig riskgrupp när detgäller HIV-epidemins fortsatta utbredning. Måhända uppfyller varje HIV-smittadsprutnarkoman rekvisitet grundad anledning befara atl han eller hon skallsprida smitta. har emellertid bara någon enstaka missbmkare blivitomhändertagen med stöd av smittskyddslagsliftningen. Smitlskyddsbehovet torde i de flesta fall varatillgodosett under den fid som missbrukaren undergår missbruksvård. Men deträcker härvidlag inte atl SoL eller LVM är tillämplig. Det krävs också att defillämpas i praktiken. Det räcker inte alt AIDS-delegationen säger atl envarsprutnarkoman skall bli föremål för uppsökande verksamhet och socialberedningenatt LVM är tillämplig på allt dagligt intravenöst missbruk som detmesta förblir vid vad det varil och smittspridningen fortsätter. Det är hög tid alt samhället dels bestämmer sig för omsmittade sprutnar-komaner skall tillåtas fortsätta sitt missbruk lill skada försin egen hälsa och med risk för att de smittar ned andra eller om de i ställetskall tas om hand inom eller smittskyddet, dels tillskaparerforderliga resurser för att effektuera sitt ställningstagande. Tidigareställningstaganden att inle tillåta utbyte av förorenade sprutor och intetillåta en utökning av metadonprogrammet ställer ytterligare krav på bäde missbruksvärdenoch smittskyddet som inte kan lämnas obeaktade i delta sammanhang. Så länge som erforderliga vårdresurser inle finnstillgängliga är en ömtålig prioriteringsfråga ocksä om tillgängligt utrymmeskall avsättas för (åtminstone en del av) dem som själva söker sig tillvården, för dem som redan blivit HIV-smittade eller för dem som ännu intehunnit bli det. Ochtill dess samhället har bestämt sig och erforderliga vårdresurser har byggtsupp fortsätter smittan alt spridas. delar beredningens uppfattning och vill idetta sammanhang framhålla atl ett utökat tvång riskerar att motverka samhälletsmöjligheter att komma tillrätta medAIDS-problemaliken. Människor med narkotika- Prop. problem kan befaras hållasig undan och AIDS-delegafionens mäl att nå Bilaga 3 alla intravenösamissbrukare med provtagning, avgiftning och behandling kommer då inte atl näs. Påsikt måste smittspridningen hindras genom förebyggande arbete.Socialtjänstens möjligheter att nä resultat med tidiga insatser stär och fallermed tilltron till värdens frivillighet. Skaraborgsläns landsting delar uppfattningen atl LVM skall ses som en vårdlag. Samtidigtkan man emellertid inle bortse ifrån atl förekomsten av HIV-smittade missbmkarepå institutionerna är etl problem, speciellt när de är utagerande.Socialvårdsnämnden menar därför atl särskilda insatser bör göras för atl delsge personalen förutsättningar alt hantera de speciella problem som denna gruppkan medföra, dels bearbeta den oro och ångest som arbetet kan medföra, både hospersonalen och deras anhöriga. Sådana åtgärder bör stödjas av centralamyndigheter, både kunskapsmässigt och ekonomiskt. Utskottethar inga särskilda synpunkter på gränsdragningen mellan LVM och annanlagstiftning, t. ex. smitlskyddslagen. Vadgäller denna lag är det dock oklart vad HIV-smitta i sig innebär. Beredningenanger att LVM-vård kan beredas smittad om smittskyddslagen uteslutits ochLMV:s övriga rekvisit är uppfyllda. Betyder delta enligt beredningen attHIV-smitta innebär alt 4 § I p i förslaget är uppfylld, dvs. att kombinationenfortgående missbruk och HIV-smitta innebär en så allvarlig hälsorisk för denenskilde missbrukaren att fömtsättningar för tvångsvård finns? Eller krävs detdärutöver andra hälsorisker? Utskottetsåsikt är atl HIV-smittan hos den enskilde tillsammans med allvarligt missbrukbör ulgöra rekvisit enligt tvångslagen om övriga indikationer för ingripandefinns, och det medicinskt är klarlagt alt den enskildes hälsotillstånd i dettafall försämras allvarligt. Däremot bör smitlskyddslagen användas tillförhindrande av smitta gentemot annan. anser alt del är välbetänkt all socialberedningen inte föreslärnågon specialindikation för HIV/AIDS i LVM. EnliglBRF:s mening bör dock ges i uppdrag all utreda frägan ,då HIV-smittade "drabbar" institufionerna . BRFvill särskilt understryka viklen av alt i sill uppdrag skallarbeta med sekretessfrågan, där man särskilt beaktar vårdpersonalens situationpå institutionerna. RFHLdelar beredningens uppfattning i det all man menar att smittskyddet primärtmåste tillgodoses genom smittskyddslagen. Vikonstaterar att beredningen underlåter all pröva länkbara effekter av sittförslag om utvidgat tvång mol det övergripande målet vad gällerHIV/AIDS-problemet och narkotikamissbruk; alt nå alla injektionsmissbrukaremed provtagning, avgiftning och behandling. Tar man HIV/AIDS-holet på allvarförefaller del logiskt att just utsätta förslag om mer genomgripandeförändringar av narkomanvården för en sådan kritisk prövning. RFHL menar, somtidigare påtalats, att en sädan prövning utfaller till nackdel för beredningensförslag om en ny utvidgad LVM. UHÄ, AMS, statskontoret, RRV, SCB, , länsrätten iMalmöhus Prop. 1987/88:147 län. JO, , , ,, Bilaga 3 och kommuner, TCO, /SR, LO,Föreningen , , , , och lOGTINTO larinte ställning i frågan. 3.5 Utredning och ansökan om vård Socialberedningen föreslår atl även ifortsättningen skall ha ansvaret för utredning och ansökan i ärenden om vårdenligt lagen. skall dock anlita . Beredningens förslag i denna del har fått ett blandatmottagande. Tolv av remissinstanserna tillstyrker förslaget. Dessa ärdomstolsverket, RPS, , , ,kammarrätten i , länsrätterna i och ,länsstyrelserna i och , kommun och Skaraborgsläns landsting. påpekar emellertid alt om socialtjänstensresurser för och kompetens förstärks bör övervägas om inle även processföringenkan läggas på socialnämnden. På sä sätt skulle samma utrednings- och ansökningsförfarandegälla för de till socialtjänstlagen knutna komplellerande lagama LVU och LVMoch det av beredningen påtalade dubbelarbetet skulle försvinna. En enhetligrättstillämpning utformas i länsrätten. Det kan ocksä ses som en främmandeorganisatorisk lösning alt i egenskap av part fär någon slagsbefälsrätl över socialnämnden, som ju är ett kommunalt organ. Det finnsemellertid enligt verkets mening skäl som talar för alt uppgifterna att görautredning och föra talan delas upp på det sätt som socialberedningen föreslår.För domstolarnas del kan en sådan lösning innebära fördelar då del kan antasatt länsstyrelserna får större kunskap och processerfarenhet och därför kanföra processerna på ell bättre sätt än socialnämnden. DV vill därför inle motsättasig den uppgiftsfördelning som socialberedningen föreslår. anser del lämpligt alt lagförslaget ändraspå ell sådant sätt all den faktiska arbetsfördelningen mellan socialnämnden ochlänsstyrelsen klarare framgär. I övrigt anser styrelsen atl de argument som åberopades avregeringen då ansökningsansvaret lill länsrätl övergick lill 1984alltjämt äger giltighet. ställer sig därför bakom förslaget. /?y?V hänvisar till all verket i sin revisionsrapport -institutioner (Dnr 1985:300) ansåg alt länsstyrelsernasfunktion i LVM-ärenden borde ändras. Det nu presenterade förslaget alt överförautredningsarbetet lill de sociala nämnderna ligger i linje med vad RRV fört fram. Den lösning beredningen föreslår är enligt RRV en lämplig avvägning mellan rättssäkerhets- och effektivitetsskäl. RRV tillstyrker således förslaget. Kammarrätten i , som anser alt det redan i dagtorde gälla att Prop. 1987/88:147 socialnämnden utför utredningen iLVM-ärenden, framhåller alt det är Bilaga 3 angeläget atl samarbetet inle fåravslutas i och med att utredningen överlämnas. Erfarenheterna talar nämligenför alt den utredande socialsekreteraren bör ha en mera central roll viddomstolsförhandlingen. Kammarrätten påpekar vidare att den ordning som innebäralt skall ansöka om värd enligl LVM är alt föredra framför densom gäller enligl LVU där socialnämnden skall såväl utreda ärendet som ansökaom vård. Kammarätten ansluter sig också till beredningens förslagom alt det läkarintyg som skall bifogas när ansöker om vård skallinnehålla en redogörelse för den enskildes aktuella hälsotillstånd och altläkaren inte längre skall göra bedömningen humvida förutsättningar för tvångsvårdkan länkas föreligga.