prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — Det finns senare ikapitlet olika bestämmelser, 4, 5 och 7 §§, som öppnar möjlighet atl i enskildafall mäta ut ett annat straff än det som straffvärdet påkallar. Även på andraställen i , t. ex. reglerna om frivilligt avvärjande av fara m.m.i 13 kap. 11 §, 14 kap. 11 § och 15 kap. 14 §, finns bestämmelser som germöjlighet att vid slraffmätningen beakta även andra faktorer än sädana sompåverkar bedömningen av straffvärdet. Föreskriftenatt straffvärdet skall vara avgörande för straffmätningen är ett uttryck för den vikt som bör läggas pä principerna om ekvivalens och 77 proportionaliteteller med andra ord att lika svåra brott skall ges lika Prop. 1987/88:120stränga straff och alt svårare brott skall straffas strängare än lindrigarebrott. Även med en sådan reglering som finns i andra stycket är del emellertiduppenbart att del finns utrymme för högst skiftande uppfattningar om vilketstraffvärde olika brott bör anses ha. Avsikten är emellertid alt enskildadomares värdering i detta hänseende inte skall vara avgörande förslraffmätningen. Intresset av en enhetlig behandling innebär alt målsättningenbör vara alt straffnivån för olika brott i princip skall vara oberoende avvilken domare som dömer i det enskilda fallet. Delta har markerats i lagtextenpå tvä sätt. Dels föreskrivs uttryckligen att straff skall bestämmas inomramen för den tillämpliga straffskalan, dels sägs alt intresset av en enhetligrättstillämpning skall beaktas. Den principiella innebörden av dessaföreskrifter är alt domstolairna vid sin bedömning av straffvärdet skall utgåfrån den allmänna värdering som lagstiftningen ger uttryck för samt i övrigtanpassa sig till de principer som har utvecklat sig genom rättspraxis. Attmålsättningen är en rättslig likabehandling får inte göra atl man bortser frånatt del i praktiken kan föreligga betydande svårigheter atl jämföra olikabrott. En lång rad faktorer påverkar straffvärdet i det enskilda fallet ochnågon enkel formel enligt vilken straff kan mätas ut finns inte. Stöld av tvålika värdefulla föremål eller två fall av misshandel som medfört lika svåraskador kan med hänsyn till övriga omständigheter ha högst olika straffvärde.Betoningen av den rättsliga likabehandlingen får således inte tas fill inläktför en mer schematisk eller förenklad straffmät-ningspraxis än den somförekommer . Vilkenstraffskala som är tillämplig i del enskilda fallet framgår normalt av denbrottsbeskrivning som är aktuell. Vid gradindelade brott är den tillämpligastraffskalan beroende av till vilken grad brottet bedöms höra. Är någonsärskild bestämmelse tillämplig enligt vilken ett högre eller lägre straff ändet som normalt är föreskrivet för brottet får utdömas, påverkar detta ocksåvilken straffskala som skall anses tillämplig. Om del är fråga om ansvar förflera brott, är den tillämpliga straffskalans omfattning beroende av reglernaför bedömning av flerfaldig brottslighet (jämför 25 kap. 5 § och 26 kap. 2 §).En förhöjd slraffskala finns också för vissa återfallssituationer (26 kap. 3§). Enligtden straffmälningspraxis som tillämpas ligger de flesta straff som utmätsrelativt nära straffminimum medan den övre delen av straffskalan utnyttjas mersällan. Vid vissa brott, t. ex. narkotikabrott, är emellertid spridningen överstraffskalan större. Detsamma gäller när straffskalan endast omfattar böterliksom i vissa fall dä såväl böter som fängelse ingår i straffskalan. Denya straffmätningsreglerna är inte avsedda alt medföra någon påtag lig förändring av denna praxis. Den övre delen av straffskalan är normalt inte avsedd för mer ordinär brottslighet av det aktuella slaget utan för exceptionella fall som i praktiken sällan inträffar. Del bör också hållas i minnet att det ofta, exempelvis vid stölder, är mer eller mindre tillfällighe ter som har varit avgörande för vilka värden som brottet kommit att avse eller vilka skador som har tillfogats. Sådana omständigheter är därför 78 mindreväl ägnade all läggas till giund för en differentierad siraffmätning. Del kan emellertid inteuteslutas att de nya reglerna kan ge upphov lill en Prop. 1987/88:120 merdifferentierad straffmälningspraxis än den som förekommer och jag ser detinte heller som någon nackdel om detta skulle bli följden. Det är i sig avvärde om förekomsten av försvårande omständigheter också återspeglas istraffmätningen. Väl så viktigt är emellertid att även förekomsten avförmildrande omständigheter beaktas på ett påtagligt sätt. Det kan i detta sammanhangerinras om att 3 och 5 §§ ger ett ökat och mer preciserat utrymme för atl ienstaka fall utmäta ett lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet.Också härigenom torde utrymmet för en mer differentierad straffmätning öka. Delsom nu har sagts tar även sikte på gradindelade brott. Det kan i sammanhangeterinras om alt frågan om vilken grad etl brott i ett enskilt fall skall anseshöra till inte helt avgörs enligt samma kriterier som straffmätningen.Avgörande för till vilken svärhetsgrad ett brott är att hänföra är i allmänhetomständigheter vid brottet av objektiv betydelse. Vid straff-mätningen inom engiven slraffskala är däremot ofta omständigheter av subjektiv betydelse avavgörande vikt (jämför exempelvis m. fl., Kommentar till II, 5:e uppl. s. 644 f och 648). Har en gärningsman uppsätligentillgripit tillräckligt stora värden eller tillfogat en annan tillräckligtsvåra kroppsskador, torde brotten vara att bedöma som grova, även om effekternai viss män framstår som tillfälliga eller om förmildrande omständigheterföreligger. Är å andra sidan del tillgripna av ringa värde eller skadornalindriga, är det fullbordade brottet normalt inte att bedöma som grovt, även omavsikterna sträckt sig väsentligt längre. Del kan i sammanhanget framhållas attsådana omständigheter som anges i 4, 5 och 7 §§ i princip aldrig är relevantavid bedömningen av vilken grad elt brott fillhör och att detta i vart fall iallmänhet också gäller sådana omständigheter som anges i 3 §. Fräganvilken svärhetsgrad etl visst brott tillhör måste alltså avgöras innanstraffmätningen i del enskilda fallet sker. Utgångspunkten för slraffmätningenskall därefter vara den straffskala som befunnits tillämplig. Del får mot denbakgrunden anses naturligt att den övre delen av straffskalan används med vissförsiktighet även i sådana fall dä det finns en grövre grad av det aktuellabrottet. Man kan i delta sammanhang ocksä peka pä att den del av straffskalanför en lägre grad av ett brott som "överlappar" straffskalan för enhögre grad i praktiken aldrig synes komma till användning och attfängelsestraffkommiltén bl. a. mot denna bakgrund föreslår alt överlappningarnaskall minska väsentligt. Detta förslag har vid remissbehandlingen fått eltövervägande positivt bemötande och avsikten är alt beakta detta vid denberedning som pågår inom departementet beträffande straffskalornasutformning. Fräganom betydelsen av atl gärningsmannen döms för flera brott har behandlats iavsnitt 4.2. Som framgår där bör nuvarande praxis även i det hänseendet iprincip kunna vara vägledande också för tillämpningen av de nya reglerna. Delkan här endast tilläggas atl del får anses vara en viktig uppgift förrättstillämpningen att utveckla mera konkreta riktlinjer för hur slraffmätningenbör ske i dessa fall. Andra stycket Prop. Stycketinnehåller en uppräkning av omständigheter som särskilt skall beaktas vid bedömningen avstraffvärdet. Förutom den skada, kränkning eller fara som gärningeninneburit och vad gärningsmannen insett eller borde ha insett om dettaframhålls särskilt de avsikter eller motiv som Imotsats till kommitténs motsvarande bestämmelse är andra stycket inte någonuttömmande definition av vad som avses med slraffvärde utan anger endast deviktigaste inslagen vid straffvärdebedömningen. Med hänsyn härtill anknytsinte, som kommittén föreslagit, straffvärdebedömningen uttryckligen tillgärningsmannens skuld. Kommitténs avsikt med att använda skuldbegreppet tordevisseriigen inte ha varit annan än att finna en kort sammanfattande beteckningpå olika till gärningsmannen hänförliga faktorer av betydelse förstraffvärdebedömningen. Kommitténs förslag i denna del har emellertid möttåtskilliga invändningar vid remissbehandlingen och är knappast heller särskiltvägledande för tillämpningen. Därför bör skuldbegreppet inte användas iilagtexten. I sak torde emellertid detta inte innebära någon mera påtagligskillnad i förhållande lill kommitténs förslag. Ytterligareen fördel med att inte definiera begreppet straffvärde utan i stället endastange de viktigaste momenten vid bedömningen av detta är att det härigenom stårklart att även andra faktorer kan vara av betydelse för vilket slraffvärde ettbrott skall anses ha. Man kan särskilt nämna sådana allmänpreventivaöverväganden som enligt vad som anförts i avsnitt 2.2 kan påverka utfallet aven straffvärdebedömning. Attandra faktorer än de som uttryckligen nämns kan vara av betydelse utesluterinte atl bestämmelsen är aivsedd att ge elt klart uttryck för att det alltid äromständigheterna vid brottet som måste vara avgörande förstraffvärdebedömningen. I 2 och 3 §§ ges mera konkreta exempel på sädanafaktorer. Gärningsmannens person, hans tidigare vandel eller vad som inträffatefter brottet saknar däremot i princip betydelse för straffvärdet. I den månsådana faktorer skall beaktas vid straffmätningen får detta ske enligtbestämmelserna i 4, 5 och 7 §§. Enutgångspunkt för straffvärdebedömningen är självfallet de objektivaomständigheterna vid brottet. Detta har markerats genom att lagtexten särskiltnämner den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit. Uttrycket äravsett att uppfattas i vid mening. Utgångspunkten för bedömningen tordenormalt kunna tas i del aktuella brottets rekvisit. Ofta framgår här direktvilka former av skada, fara eller kränkning som i första hand är aktuella. Vidandra brott, som varusmuggling eller valutabrott, kan det framstå som mindreklart vari skadan, kränkningen eller faran primärt består. Även i sådana fallutgör emellertid brotten angrepp på rättsligt skyddade intressen, och någraslöne svårigheter torde normalt inte föreligga att bedöma i vilkenutsträckning dessa har kränkts. Bedömningenav sådana omständigheter som jag nu berört skall självfal let ske utifrån objektiva kriterier. Vem som drabbats av brottet är således i princip utan betydelse för bedömningen i delta hänseende. Detta utesluter självfallet inte att del kan finnas anledning att se allvarligare på vissa 80 former av angrepp än andramed hänsyn lill alt de kränker flera skyddsvär- Prop. 1987/88:120 daintressen. Ett exempel är den särskilda lagregleringen beträffande våld ellerhot mot tjänsteman. Liknande situationer kan emellertid föreligga även utansärskild lagreglering. Straffvärdetför stöld av två lika värdefulla fordon kan exempelvis vara olika med hänsyntill atl ett av fordonen har varit av särskild betydelse för målsäganden.Kommittén har för sin del pekat på det exemplet att stöld av ett par skidor ifjällvärlden kan få betydligt allvarligare följder än om stölden sker i enstorstad. Ävenom de objektiva omständigheterna bildar en naturlig utgångspunkt förstraffvärdebedömningen, är de subjektiva omständigheterna ofta av störrebetydelse i detta hänseende. Detta har i bestämmelsen kommit till uttryck genomföreskriften atl del särskilt skall beaktas vad gärningsmannen insett ellerborde ha insett om de objektiva omständigheterna samt vilka avsikter ellermotiv som han haft. Vid straffvärdebedömningen skall hänsyn inte las tillsådana omständigheter som inte täcks av gärningsmannens uppsåt elleroaktsamhet. Hur grov oaktsamheten har varit liksom vilken form av uppsåt somförelegat är också av stor betydelse för bedömningen. Haruppsåtet sträckt sig längre än de faktiska verkningarna är detta, i den mån detinte påverkar rubriceringen av brottet, en försvårande omständighet. Avväsentlig betydelse är också bakgrunden till gärningsmannens handlande. Enimpulshandling har normalt inte samma straffvärde som ett handlande som ärövervägt, och två likartade gärningar kan vara att bedöma helt olika med hänsyntill att olika motiv har legat bakom. På ett allmänt plan kan det sägas att detär en försvårande omständighet, om gärningsmannen genom sitt handlande har visaten uppenbar likgiltighet inför rättsligt skyddade värden. Iparagrafen finns en uppräkning av försvärande omständigheter, dvs.omständigheter som ökar straffvärdet. Det rör sig genomgående om omständighetersom är hänförliga till det konkreta brottet. Uppräkningen är exemplifierande.Del kan alltså även förekomma andra försvårande omständigheter än deuppräknade. Avsikten är emellertid atl uppräkningen skall inrymma de vanligasteoch mest betydelsefulla av det slags omständigheter som enligt nuvarandepraxis brukar åberopas som särskilt försvårande. Atlde uppräknade omständigheterna skall beaktas särskilt utesluter dock inte att det kan finnas andra omständigheter som i det enskilda fallet kan tillmätas lika stor eller större betydelse. Självfallet skall, på motsva rande sätt,som sker vid bedömningen av vilken grad etl brott skall hänföras fill, samfiiga omständigheter vid brottet beaktas vid straffvärdebedömning en. Jämfört med vad som gäller vid gradindelning av särskilda brott säger det sig också självt att det vid tillämpningen av en allmän bestämmelse av det här aktuella slaget måste finnas ett större utrymme för att tillmäta 81 ocksäandra omständigheter än de som uttryckligen anges i lagtexten en Prop.1987/88:120 väsentlig betydelse. Inledningsvisframgår att de angivna omständigheterna gäller vid sidan av vad som skallbeaktas för varje särskild brottstyp. Härmed avses främst vad som framgårdirekt av straffbestämmelserna men även exempelvis av förarbeten ochrättspraxis. Vidbestämmande av straffvärdet skall man överväga om den föreliggande gärningenär svårare eller lindrigare än andra gärningar som hör till samma brottstyp. Istraffbestämmelserna kan förekomma sädana omständigheter som anges i paragrafen.Som exempel kan nämnas att gärningsmannen har visat särskild hänsynslösheteller att brottet utgjort led i en brottslighet som har bedrivits i storomfattning. Motsvarande rekvisit finns i olika broltsbeskrivningar, t. ex. vidgrov misshandel respektive vid grovt narkotikabrott. Har en sådan omständighetbeaktats redan vid avgörandet av till vilken grad brottet är att hänföra,saknas det ofta anledning att ytterligare beakta den i försvärande riktning vidslraffmätningen inom den för graden föreskrivna straffskalan. Detförhållandel alt en eller flera försvårande omständigheter föreligger gör detinte möjligt att gå över det maximum som är stadgat för brottet. Vadsom upptas här är det som brukar kallas subjektivt överskott. Gärningsmannenhar haft ett uppsåt som sträckt sig längre än till det händelseförlopp hanorsakat. De praktiskt vanliga fallen av subjektivt överskott föreligger vidförsök, förberedelse och stämpling till brott. Det händelseförloppgärningsmannen avsett sträcker sig i dessa fall längre än till den handling hanfaktiskt har företagit eller den effekt han har uppnått, dvs. vanligen till detplanerade eller påbörjade brottets fullbordan. Omgärningsmannen har haft för avsikt alt brottet skulle få betydligt allvarligareföljder än det faktiskt har fått, är del rimligt att denna omständighet verkarhöjande vid bedömning av straffvärdet. Ofta torde del förhålla sig sä alt, omnågon med avseende på effekten har gjort sig skyldig till en lindrigare form avetl gradindelat brott men har haft för avsikt alt uppnå mer, han kan dömas förförsök till den högre graden av brottet. Om gärningen dock redan är atl hänföratill den högsta graden eller om det rör sig om ett brott som inte ärgradindelal, finns inte denna möjlighet. Det kan i sådana fall finnas anledningatt tillämpa den nu aktuella punkten för att bestämma ett för brotteträttvisande straffvärde. Föratt denna punkt skall tillämpas krävs enligt lagtexten att gärningsman nen har visat särskild hänsynslöshet. Det skall alliså tillkomma något extra utöver den hänsynslöshet som normalt ingår i begåendet av etl brott och som i förekommande fall har beaktats i rekvisiten för brottet. Att råna någon under pistolhot är normalt att bedöma som grovt rån. Om rånaren dämlöver skjuter skarpa varningsskott, tillkommer etl extra mått av hän- 82 synslöshet som det kanfinnas skäl atl beakta vid bestämmandet av Prop. 1987/88:120 straffvärdet.Inbrott i lägenhet där någon har sin bostad bedöms normalt som grov stöld. Omtill själva stölden kommer att gärningsmannen orsakat en förstörelse, som iförhållande lill inbrottet är omfattande eller omotiverad ger detta uttryckför en hänsynslöshet som också kan beaktas vid straffvärdebedömningen. a. sikte pä brott som förövats mot barn, handikappade eller äldre. Attnarkotika har försålts till barn eller ungdom bör således bedömas somallvarligare än om samma preparat och mängd försålts till vuxna personer. Altett rån har förövats mot en handikappad måste anses försvårande. Att manuppsätligen utnyttjar att någon har en särskilt skyddslös ställning är enfaktor som normalt bör tillmätas en betydande vikt. Detta gäller särskiltövergrepp mot barn där riskerna dessutom är särskilt stora att övergreppen kanmedföra svåra och långvariga personliga skadeverkningar. Atlgrovt utnyttja sin ställning eller att missbruka ett särskilt förtroende ärockså ägnat att höja ett brotts straffvärde. Det finns ofta anledning att seallvarligare på om t.ex. en anställd stjäl nägot från sin arbetsplats än ommotsvarande egendom stjäls av en utomstående. Samma gäller t. ex. om en vårdarepå en narkotika lill de intagna. I23 kap. 5 § finns en strafflindringsregd för bl. a. den som har förmåtts attmedverka fill brott genom tvång, svek eller missbruk av hans ungdom, oförståndeller beroende ställning. I ringa fall skall inte dömas till ansvar. Den nuaktuella punkten tar sikte pä att gärningsmannen förmått annan att medverkatill brottet pä ett sådant sätt. Avsikten är dock inte att punkten alltid skallvara tillämpbar då 23 kap. 5 § leder till ansvarsfrihet ellerstraffnedsättning. Detta skulle leda alltför längt. Det snävare tillämpningsområdetför förevarande punkt har markerats genom att det skall röra sig om allvarligttvång etc. Bestämmelsen kan tänkas vara tillämplig t.ex. i det fall någonutnyttjar sitt barns ungdom eller beroendeställning till att förmå honom attmedverka vid brott. Elt annat exempel är att någons narkofikamissbmk utnyttjaslill att förmå honom att delta i narkotikabrottslighet. Bestämmelsenavser brottslighet som har bedrivits i organiserade former genom att ha varit särskilt noggrant planlagd eller bedrivits i stor omfatt ning. Det skall röra sig om en brottslig verksamhet. Elt enstaka brott, t. ex. 83 ettväl planlagt inbrott, faller inte under bestämmelsen vilket självfallet inteProp. 1987/88:120 utesluter att planläggningen i ett sådant fall ändå kan varaatt beakta som en försvårande omständighet. Bestämmelsen tar inte främst siktepå brott som har förövats av en ensam person utan på brottslighet med flerainblandade och som har skett i organiserade former. Del skall således röra sigom en serie gärningar som har övervägts före förverkligandet eller om enbrottslighet som utan närmare planläggning ändock har bedrivits i storomfattning. Exempel pä brottslighet av denna typ är försäljning av narkotika iorganiserade former, systematisk häleriverksamhet, koppleri i stor omfattning iform av bordeller samt dobbleri som består i att driva spelklubbar. Även olikaformer av ekonomisk brottsHghet kan falla under bestämmelsen. Sådanbrottslighet bedrivs inte sällan i stor omfattning och med omfattandeförberedelser, där brottet eller brotten ingår i vad som fär betraktas som enbrottslig verksamhet. I dessa fall kan det röra sig om endast en gärningsman..Tillämpningen av denna punkt inskränks genom att den tar sikte endast påmedverkande som spelat en betydande roll i den brottsliga verksamheten. Den ärsåledes inte tillämplig på t.ex. gatuför-säljarna i en narkotikaliga. Det krävsdock inte att den tilltalade har intagit en ledande ställning. Även om så inteär fallet kan hans deltagande ha varit betydande. Gemensamtför punkterna 1 -6 Avsiktenmed denna paragraf är att någorlunda uttömmande ange de omständigheter som vidsidan av brottslighetens omfattning eller effekter bmkar betraktas som särskiltförvårande. Även om uppräkningen är exemplifierande, torde de vanligastförekommande omständigheterna av detta slag finnas med om kanske inte direktangivna sä dock pä det sättet att de går att hänföra till någon av deuppräknade punkterna. Denna teknik har lett till att flera av punkterna ärallmänt hållna. Det skall därför betonas att de bör tillämpas med försiktighet. Fängelsestraffkommitténuttalar i anslutning till motsvarigheten till denna paragraf att åklagaren, omhan anser att det i ett mäl föreligger någon omständighet som ökar straffvärdetenligt bestämmelsen, bör åberopa omständigheten i stämningsansökan. Enremissinstans, domareförbundet, kritiserar detta uttalande och menar att detstrider mot nuvarande praxis och möjligen kan medföra långtgående processuellakomplikationer. Uttalandet skulle nämligen enligt förbundet kunna uppfattassom att domstolen skulle vara förhindrad att beakta omständigheterna i den mände inte uttryckligen anges i gärningspåståendet. Det torde dock vara klart attdomstolen vid straffmätningen i samma utsträckning som , kan beaktaförsvårande eller förmildrande omständigheter oberoende av om åklagarenåberopat dem i stämningsansökan eller ej. Det är dock givetvis alltid av värdeför den tilltalade och hans försvar om åklagaren redan i stämningsansökananger om någon omständighet föreligger som enligt hans åsikt enligt förevarandeparagraf är att anse som särskilt försvårande. Avslutningsviskan påpekas att åklagaren naturligtvis har bevisbördan för om en försvärande omständighet föreligger. Paragrafenbehandlar förmildrande omständigheter. Uppräkningen är även härexemplifierande. Inledningsvisges en hänvisning till att bestämmelserna skall tillämpas utöver vad som ärföreskrivet för vissa fall. Omständigheter som minskar straffvärdet finns ju,förutom i denna bestämmelse, reglerade även pä andra häll i . Jagtänker här främst på regeln i 24 kap. 5 § BrB. Föreligger t. ex. nödvärn, utanatt ansvarsfrihet inträder, skall omständigheten ändock beaktas vidbedömningen av straffvärdet. Även lindrigare straff än som är stadgat förbrottet kan dä ådömas. Såsom berörts i den allmänna motiveringen kommerfängelsestraffkommittén i sitt slutbetänkande att presentera en översyn.av deallmänna ansvarsfrihetsgrunderna. I avvaktan härpå föresläs inte någon ändradreglering beträffande dessa. Påmotsvarande sätt som vid de försvårande omständigheterna i 2 § har strävanvarit att i 3 § ange de förmildrande omständigheter som är vanligast och mestbetydelsefulla. Självfallet kan även här, och detta i större utsträckning änvid försvårande omständigheter, även andra faktorer än de som uttryckligennämns vara att beakta som förmildrande omständigheter. Bestämmelsentar sikte pä vad som brukar kallas provokation, alltså situationer då någonretas eller hetsas till att begå brott. Punkten är avsedd att tillämpas medstor försiktighet. Jämför uttalanden om våldtäkt och provokation i prop.1983/84:105. Det brott vid vilket del oftast torde finnas anledning alt beaktaprovokation är misshandel. Häravses omständigheter som minskar gärningsmannens förmåga att kontrollera sitthandlande. Förstnämns själslig abnormitet. Bestämmelsen har en motsvarighet i den nuvarandeföreskriften i 33 kap. 4 § första stycket andra meningen om att lindrigarestraff får bestämmas för brott som nägot begått under inflytande av själsligabnormitet. När det gäller termen själslig abnormitet vill jag tillägga alt jagoch chefen för avser alt hos regeringen ta uppfrågan om ny lagstiftning om psykiatrisk tvångsvård och behandlingen avpsykiskt störda lagöverträdare. Jag får i det sammanhanget anledning attåterkomma till termen själslig abnormitet.