prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Det bör därjämtefinnas en skyldighet för de olika myndigheter, som kommer i kontakt medmissbrukare, alt underrätta socialnämnden om den som till följd av sittmissbruk kan behöva hjälp och vård av nämnden. Med en sädan anmälan följer enskyldighet för nämnden alt göra den utredning som behövs för all hjälpbehovetskall kunna bedömas. På så vis ges nämnden förutsättningar att gripa in i etlskede dä missbruket inte har nått så långt atl värd enligt LVM kanifrågasättas. En anmälningsplikt med det innehåll som har föreslagils nu står igod överensstämmelse med den i socialtjänstlagen uttalade målsättningen attnämnden genom tidigt insatta åtgärder skall motverka uppkomsten av eltmissbruk. Jag anser därför alt det bör åligga de myndigheter somanges i 6 § första stycket i beredningens förslag att göra anmälan lillsocialnämnden så snart de får vetskap om alt någon på grund av missbruk kanbehöva hjälp och vård inom . JO anser att även läkare bör ha en anmälningsplikt fillsocialnämnden om de i sin verksamhet fär kontakt med en missbrukare som kanbehöva vård eller annan hjälp inom . För den anmälningsplikten bör gälla samma begränsningarsom nu anges i LVM. Del innebär att anmälningsplikt inle skall föreligga om denvårdbehövande kan beredas tillfredsställande vård och behandling genom läkarensförsorg eller i övrigt inom hälso- och sjukvården. En anmälningsplikt som anges nu skall gälla jämväl förläkare på det sjukhus där patienten vårdas om läkaren finner anledning anta attpatienten på grund av sitt missbruk efter sjukhusvistelsen kan behöva fortsattvård och behandling genom försorg. Beredningens överväganden och förslag till förstärkningarav den frivilliga missbmkarvården är bra.Samarbetet mellan de insatser och myndigheter Prop. 1987/88:147 som påolika sätt kommer i kontakt med missbrukarna behöver förstärkas Bilaga 3och vidareutvecklas. Det är angelägel att sä långt del går försöka komma fram lilletl gemensamt vårdideologiskt synsätt och att uforma och samordna resursernasä att den enskilde missbmkaren i varje skede erhåller stöd och behandlinganpassad efter dennes aktuella behov. 2.2 Behovet av specialiserade insatser Socialberedningenbetonar alt del är nödvändigt att bibehålla och förstärka olika former avspecialresurser inom den öppna för arbetet med de lungamissbrukarna. Denna bedömning delas eller lämnas ulan erinran avremissinstanserna. Några kommenterar beredningens ställningstagande merutförligt. Arbetetmed missbrukarna är en av de tyngsta och svåraste arbetsuppgiftersocialtjänsten har. Statskontoret anser att god utbildning och hög kompelens ikombinafion med etl starkt personligt engagemang, entusiasm ochinlevelseförmåga är avgörande för möjligheten alt nä framgång i behandlingsarbetet. Denintegrering inom som innebär atl socialarbetarna förväntas kunnahandlägga alla förekommande ärenden inom individ- och familjeomsorgen skapar orimligakrav och bidrar sannolikt lill den ofta oplanerade, kortsiktiga ochkonlinuiletslösa vård som socialberedningen kritiserar i betänkandet. Detär statskontorets bestämda uppfattning, i likhet med beredningens, att det ärnödvändigt att utveckla, bibehålla och förslärka olika typer avspecialresurser. En specialisering av resurserna för missbrukarvård medför,enligt statskontorets uppfattning, att resurserna används på ett mer rationelltsätt, vilkel inle bara innebär besparingar utan också är till gagn förklienterna. Dessutom behöver individualiserade insatser utvecklas för denenskilde missbmkaren. Kompetensuppbyggnadbland de politiskt förtroendevalda kan enligl statskontorets mening på intetsätt kompensera brister i den kommunala organisationen eller i tjänstemännenskompetens till följd av långtgående decentralisering och/eller integreringinom . De förtroendevalda i socialnämnderna skall i första handföreträda allmänintresset och tillföra medborgerligt omdöme vid beredning ochbeslut i socialtjänstärenden. Attförsöka motivera en missbrukare lill all upphöra med sitt missbruk är ell mycket krävande och tålamodsprövande arbete. Del är därför enligl uppfattning särskilt viktigt, alt fillräckliga resurser avsätts för detta ändamål, atl huvudmännen noga beaktar behovet av ulbildnings- och informationsinsatser hos alla berörda personalgmpper samt atl de socialarbetare som arbetar med missbmkare inle behöver splittra sig på andra uppgifter inom socialljänstområdet utan helt kan koncentrera sig på motivations-, vård- och behandlingsinsatser för olika missbrukargrupper. Betänkandet betonar att det är nödvändigt alt bibehållaoch förstärka olika Bilaga 3 typer av specialresurser inom den öppnasocialtjänsten. delar delvis denna uppfattning. behövs det specialkompetens i vissa sektorer avmissbruksarbetet. En viktigare faktor är dock enligt socialförvaltningen att dearbetsgrupper som jobbar med missbruksarbete känner ett stöd i de sväraprioriteringsdiskussioner som kan uppstå mellan exempelvis barn/ungdomsarbeteoch missbruksarbete. Del som utmärker det specialiserade missbmksarbetet ärframför allt det aktiva förhållningssätt som lagen förespråkar. Iförvaltningarnas interna utvecklingsarbete måste medvetenhet finnas ombetydelsen av olika personalutvecklande insatser för all behälla och utvecklakompetensen bland de anställda. Med en bra personalpolitik, ekonomiska resurserför utvecklingsarbetet och initiativrika förtroendevalda, kommermissbmksarbetet lokalt att kunna utvecklas i takt med de växande anspråken inomvärdområdet. Samordningen mellan behandlingshemmen och öppenvårdenfömtsätter en metodmässig utveckling och erforderliga personella och ekonomiskaresurser inom för atl behandlingsarbetet skall ge avseddaresultat. delar utredningens uppfattning om behovet avförstärkt specialistkompetens, fördjupade kunskaper och olika former av handledningm m inom vården av olika gmpper missbrukare. Nämnden vill emellertidunderstryka atl behoven - särskilt i större städer av specialiseradearbetslag i öppenvården kan hanteras genom en kombination av brett arbetandelokala nämnder och integrerade enheter å ena sidan och en facknämnd medspecialiserade resurser och kompetenser å andra sidan. Specialisering är onekligen i viss utsträckning nödvändigför alt erhålla den kompetens som krävs för atl klara svåra problem men bör ejdrivas för långt för alt inte i onödan försvåra kontinuiteten och dennormalisering som t. ex. ligger i möjligheten att arbeta med som enav flera viktiga resurser. Socialnämnderna bör i socialtjänstlagen åläggas att isamverkan med sjukvård och andra intressenter planera, genomföra och utvärderatreåriga handlingsprogram med tyngdpunkt i öppenvård och med utgångspunkt i denmännisko- och samhällssyn stär för. Vunna erfarenheter ochplanering av kommande insatser borde redovisas en gång per mandal-period förfullmäktige. Handlingsprogrammet bör ses som én fördjupning och konkretiseringpå nivå av den resursplanering som enligt socialtjänstlagen sker på regionalnivå. De största bristerna inom missbmksvården finnsotvivelaktigt inom den öppna vården. Det beror bl. a. på att slalsbidragsystemet länge styrde resurserna fill institutionell vård. Skälet till att det sedan bidragssystemet ändrats ändå varil svårt att bygga ut den öppna vården är lätt alt se. Socialbidragens kraftiga expansion har krävt ekonomiska resurser och personalresurser i sådan omfattning att missbmksvården fått stå tillbaka. Disproportionen mellan institutionsvårdoch öppen vård är kanske mest Prop. 1987/88:147 framträdande inomnarkomanvården. Inom denna sektor har resurserna Bilaga 3 koncentrerats framförallt till långvariga institutionsplaceringar. Vidare har man drivit enspecialiseringsprincip som inneburit svårigheter att få till stånd öppen värd iandra kommuner än de största och som i de stora kommunerna isoleratnarkomanvården från dislriktsorganisationens grundläggande resurser och ansvar. uppfattning är de svårigheter inom missbmksvården som beskrivs ibetänkandet och som man vill möta med ökade möjligheter fill tvång, framförallt etl resultat av att den öppna vårdens utbyggnad brister. Svårigheterna attmotivera vårdbehövande missbmkare löses bäst genom atl man skapar resurser föratl hålla en kontinuerlig och tillräckligt lät kontakt med tunga missbrukare.Finns en sådan kontakt kan man som regel motivera missbmkaren för behandlingnär det behövs. Statenmöter därför problemen bäst genom alt försöka sfimulera utvecklingen av denöppna missbmksvården, genom information, metodutveckling och ekonomiskstimulans. De begränsande ansträngningar frän statligt håll som förekommit ärposifiva, men klart otillräckhga. RFHLinstämmer i beredningens uppfattning om behovet av specialkompetens inomsocialtjänsten när del gäller arbetet med tunga missbmkare. Vi vill betonavikten av särskilda öppenvårdsenheter för narkotikamissbmkare narkomanvärdsbaser både som en förutsättning för framgångsrikt arbete iöppna former och som en nödvändig samverkanspart för den institutionsbaseradenarkomanvården. Sädana narkomanvårdsbaser är dessutom utmärkta"centra" för samverkan mellan socialtjänst och frivilligaorganisationer inom narkolikaområdet. Som bekant är det dock inte erfarenheternafrån missbruksarbete som avgör valet av organisations-och styrsystem inomsocialtjänsten. RFHL vill markera den oro vi har för missbmksarbetet på deorter där man nu är i färd med långtgående decentralisering i form avdislriktdelsnämnder eller kommun-/sladsdelsnämnder. Behovet av specialiseringtangerar en annan viktig fräga, som beredningen i stort går förbi. Det gälleransvällningen av ekonomiska biståndsärenden som tagit och tar alltför mycketfid i anspråk. På många håll har man i långa stycken specialiserat dennafunktion inom ramen för byråernas mer administrativa enheter. Vi måste kommaihåg att som modell innefattade en SOFT-reform som skullefrigöra socialsekreterarna för aktivt arbete med sina klienter. Den tankenstär sig fortfarande och RFHL menar, att ska komma framåt,fömtsätter det SOFT-refor-mens införande. Vi känner till de ekonomiskt gmndadeinvändingarna. Men vi ber att få hänvisa till det faktum alt alla storasocialpolitiska reformer inledningsvis har mött och behövtnedkämpa den typen av protester. 2.3 Vården av psykiskt svårt störda missbrukare Socialberedningensförslag alt bör ges i uppdrag att utarbeta en plan för hurvården av psykiskt svårt störda missbmkare kan förbättras tillstyrks ellerlämnas utan erinran av nästan alla remissinstanser. Statskontoretanser att ett sådant uppdrag bör ges till men motsätter sig att uppdraget genomförs i samräd med de båda kom- 151 munförbunden.Enligt slalskonloret kan delta leda till förslag och lösning- Prop.1987/88:147 ar av kompromisskarakiär eftersom förbunden ärintresseorganisationer. Bilaga 3 "Huvudmännens synpunkter ochbedömningar måste dock inhämtas under beredning." Stockholmskommun tillstyrker förslaget och påpekar bl. atthuvudmannaskapsfrågan måste lösas för att dessa missbmkare skall fä adekvatvård och omsorg. Det är alltför lätt att enbart se den ena problembildenoch skjuta över behandlingsansvaret på en annan huvudman. Det måste finnasbehandlingsresurser för denna gmpp som gör del möjligt att hantera såvälmissbmkel som den psykiska problemaliken. RFHLtillstyrker förslaget att får i uppdrag att i samräd utarbeta en plan för hur vården av psykisktstörda missbmkare kan förbättras. Vi vill dock kommentera beredningensresonemang på detta område. Man talar om psykiska störningar och behovet avkonfinuerliga och långsiktiga behandlingsrdalioner. Men vad är det för typ avstörning? Vi har inte för avsikt atl här ge oss in på omfattande avgränsnings-och definitionsproblem. Men beredningen borde ha ställt sig en fräga. Är depsykiska störningarna primära eller sekundära, dvs. ligger de före och ären del av orsaksbilden till etl senare tungt missbruk eller utvecklas de tillföljd av ett sådant missbmk. Även denna fråga är naturligtvis sammansatt och iverkligheten torde del vara svårt alt göra skillnad mellan dessatvå lyper av störningar. Inte desto mindre är frågan av stor betydelse för dentyp av behandlingsinsatser som föreslås och i synnerhet frågan om hur tungamissbmkare med s. k. tidiga relationsstörningar reagerar på tvångsvärd. RFHLvill i sammanhanget också vama för en alltför långtgående"psykia-trisering" av narkomanvården. Det blir allt vanligare atl mantalar om behovet av diagnosficering och har en förutfattad mening om missbrukarenspsykologiska problembild. vet vi alt narkomanvärdarnas utbildnings-och kompetensnivå inom detta fält är låg. Det finns en stor risk förstämplingar, självuppfyllande profetior och en direkt farlig vård ochbehandling. Vi behöver ökad kompelens och bättre metoder för alt arbeta medpsykiskt störda missbmkare, men vi mäste tillsammans slå tillbaka tendensernalill psykialrisering baserad på minskat socialt utrymme och missbruk avkategoriseringar, så vi inte på nyll får en psykopatkategori som betraktas somobotlig. Tvåremissinstanser är kritiska till förslaget. Skaraborgsläns landsting anser inte att beredningen belyst problemet tillräckligt ochanför bl. a. att psykiatrin är den vårdgren som har den största kompetensen förvärd av människor med svåra psykiatriska problem. Vidare framhålls atl maninle kan acceptera att missbmkare med svåra psykiatriska problem bereds värdmed stöd av LVM med motiveringen alt psykiatrin har uttömt sina resurser.Behandlingshemmens riksförbund anser att beredningen lar alltför lätt påfrågan genom att hänvisa till och inte komma med ett egelförslag. Förbundet pekar på de problem som den oklara ansvarsfördelningenmellan socialtjänst och psykiatri skapar inom tvångsvärden. LVM-hemmen harstora svårigheter att klara missbrukare med allvarliga psykiska störningareftersom hemmen saknar resurser förbehandling av djupgående psykiska problem. 1987/88:147förbundet bör frågan utredas noggrant och ansvarsfördelningen klargöras. 2.4 Missbrukarna och arbetsmarknaden Socialberedningenföreslår att och gemensamt bör ges iuppdrag atl dra upp rikfiinjer för en försöksverksamhet med en förstärktsamverkan mellan hälso- och sjukvården, , ocharbetsförmedlingen. Förslaget tillstyrks eller lämnas ulan erinran av i delnärmaste samfiiga remissinstanser. Helsingborgskommun konstaterar alt beredningen betonar missbrukarnas dåliga förankring påarbetsmarknaden. Dettaär enligt socialförvaltningen naturligtvis en viktig förklaring fill den ökadeutslagningen. Samhällsutvecklingen med alltmer "teknifierade" arbetsuppgifterlär dock inte kunna förstärka den här gruppens arbetsutsikter . Iviss mån kan självfallet effektivare samverkansformer förbättra läget något,lokalt har vi ju också exempel pä detta. I första hand måste man dock enligtsocialförvaltningen inrikta sig pä att hitta mindre avancerade arbetsuppgifterför den här gmppen. Tvåav remissinstanserna är kritiska mol förslaget. RFHLframhåller atl del enligl regeringsformen särskilt åligger del allmänna atttrygga rätten lill arbete, bostad och utbildning samt att verka för socialomsorg och trygghet och för en god levnadsmiljö. Intesedan 1977 års ledningsgrupp för narkotikafrågor presenterade redovisningen"Åtgärder mot narkofikamissbmk" har utbildnings- och arbetsmarknadsfrågornapå ett framträdande sätt lyfts fram i samband med missbruksfrågor. 1982 behandlade dessa sociala rätlighetsfrågor på elt någotannorlunda sätt, när man föreslog atl rättigheterna skulle villkoras ochmedvetet användas som en form av påtrycknings- och utpressningsinstrument föralt tvinga fram en förändring. Att en socialdemokratiskt tillsalt kommission sätill den grad våldförde sig på de svagas rättigheter lider vi fortfarande av.Av många uppfattades det som en klarsignal till hårdare lag och myndighetersrätt att ställa krav på långtgående motprestationer. Ska utbildnings- ocharbetsmarknadsfrågorna överhuvudtaget komma upp på dagordningen ute ikommunerna krävs' en entydig och stark markering om alla människors rätt tillsocial grundtrygghet och denna rätt som ett självklart gmndvillkor för enframgångsrik rehabiUlering. Samhälletmåste i stället ålägga sig en sträng skyldighet att angripa de gmndläggande problemen både på individuell och generell nivå. Samhället måste kunna erbjuda den enskilde arbete, bostad, utbildning, gemenskap och en i övrigt rimlig social situafion. Det är en mänsklig rättighet. I dessa avseenden riktar socialberedningen inte tillräckligt långtgående krav på kommunerna och på samhället i övrigt. 3 En reviderad tvångsvårdslag för vuxna Prop-1987/88:147 3.1 Sammanfattande allmänt omdöme om författningsförslaget Enmajoritet av de remissinstanser som tagit ställning till sociaiberedningensförslag till förändringar i LVM har inget atl erinra mol att förslagen i sinahuvuddrag läggs till grund för lagstiftning. Särskilt välkomnas förslaget attvidga fömtsättningarna för tvångsvård för att göra det möjligt att ingripa päett tidigare stadium av missbmkel än vad som sker nu och förslaget atl förlängavärdtiderna. Enav de positiva remissinstanserna, kammarrätten i , kommenterar i ettlängre resonemang den kritik som från en del håll i massmedia har riktals motförslagen i belänkandet och dess förenlighet med regeringsformen (RF), främstdä frågan om förlängning av liden för tvångsvården. Kammarrättenkan inte finna att de vidgade möjligheterna fill tvångsvård går utöver vad somkrävs eller att regleringen skulle strida mot RF. Som utvecklas senare iyttrandet anser domstolen i stället nu liksom 1981 att möjlighetema lilltvångsvård bör vidgas i visst hänseende. Den omständigheten att ekonomisktstarkare missbrukare kan finna bot utan att underkastas tvång från samhälletssida kan inle rimligen utgöra motiv för att de sämre ställda skall tillåtas gåunder ulan något ingripande frän det allmänna. Sammantageti denna del finner kammartätten att beredningens förslag inte strider vare sigmot RF eller mot andra gmndläggande principer om mänskliga fri- ochrättigheter. Som redan antytts är förslaget materiellt i sina huvuddrag välvärt att genomföra. En annan sak är alt tillämpningen av en reglering sominskränker de gmndläggande fri- och rättigheterna alllid mäste följas med storuppmärksamhet. Inriktningen måste vara att alt inskränkningen aldrig är meromfattande än vad som är nödvändigt. Om utvecklingen ger vid handen atttvångsinslaget kan minskas, bör därför lagen utan dröjsmål ändras i enlighethärmed. Någraremissinstanser är mycket krifiska mot förslagen. Dessa är länsräl ten i , , /SR, Föreningen ges socialchefer, och lOGT/NTO. Flera av dessa betonar alt socialberedningens förslag fill förändringar i LVM innebär en betydande utvidgning av möjligheterna att tillgripa tvång i arbete med missbmkare. En sådan förändring anses inte motiverad vare sig med utgångspunkt från missbrukets utveckUng eller de problem som finns inom missbrukarvården. Än mindre kan en utvidgning av tvånget motiveras av de resultat som uppnåtts inom eller som uppnåddes tidigare med tvångsvård enligt nykterhelsvårdslagen. Det beto nas att en utvidgning av möjligheterna till tvångsvård kommer alt starkt försvåra det fortsatta arbetet med att utveckla missbmksvården. Norrkö pings kommun anser alt beredningens belänkande inte bör läggas till gmnd för något nytt lagförslag. Kommunen hemställer att låter utföra en mer fullständig analys av missbruksproblemen, där vårdper- 154 spektivelkompletteras med alkohol-, arbetsmarknads- och bostadspolitis- Prop.1987/88:147 ka faktorer. lOGT/NTO pekar på alt det är möjligt alt ästadkommatvångsvård utan lagskärpning och hänvisar till all många missbrukare återfinnspå krimi-nalvårdsanstallerna. Enligt lOGT/NTO är del märkligt att dessa missbrukare"endast undantagsvis bereds kvalificerad social och medicinsk vård.Bristen på vård, behandling och konsekvens är emellertid inget uttryck förförsumlighet från fängelseledningarnas och kriminalvärdens sida. Sanningen ärden att det inte finns vare sig medicinska eller sociala resurser föromfattande vårdprogram gällande alla missbrukare som dömts för brott. EnligtIOGT/NTO:s uppfattning bör tillräckliga sociala och medicinska vårdresurserställas till kriminalvärdens förfogande. Det skulle kunna ge strafftiden ettpositivt innehåll". Flertalet av de remissinstanser som yttrat sig i dessafrågor lillstyrker att lagen kompletteras med inledande bestämmelser somklargör förhållandet mellan socialtjänstlagen och LVM samt anger syftet medvården. Det är bra atl syftet med tvångsvården uttalas på dettasätt, men beredningen har valt alt undvika frägan om alt det i vårt samhälleinte bör få vara tillåtet att använda droger eller motsvarande på elt sätt somkan innebära allvarlig skada för den enskilde själv eller nägon annan, elleratt orsaka fysiskt eller psykiskt lidande eller kostnader för annan enskildeller samhället. Officiellt är det i texten samhällets omsorg om denenskilda missbrukaren som i vissa fall gör det nödvändigt med en tvångslag. Del förefaller enligt utskottets mening klokt att ocksåöppet redovisa del legitima samhällsintresse som finns alt förhindra missbrukhos enskilda individer. Det vore ocksä en pedagogisk vinst att tydligt uttaladetta intresse av att den enskilde i vissa fall bör ha enbehandlingsskyldighel, eftersom det ändå är en självklarhet som alla, även missbmkaren,bör förstå, men som man inte uttalar. Beredningen framhåller dock atl det mänga gånger för degravaste missbrukarna inte gäller ett val mellan frivillig- eller tvångsvård,utan etl val mellan tvångsvård och ingen vård alls. FMN lillstyrker i huvudsak beredningens förslag menbetonar alt "om lagens syfte, dvs. alt mofivera lill vård ändåförutsätts ske och lockas fram av tvång bör man inle helt avståfrån att ge lagen en något starkare behandlingskaraktär. Detta är inte minstmot bakgrunden av föreslagna ändringar av kriterierna för tvångsvård därsocialberedningen vill betona skadeverkningar även av social natur". Några remissinstanser anser att beredningens förslag ifräga om gmnder na för vård och vårdtidens längd förskjuter lagens syfte från avgiftning och motivation lill motivation och tvångsbehandling. Till dessa hör bl. a. RFHL, ALRO och . 3.3Grunderna för vård Prop. Bilaga 3 3.3.1 Missbruk av andra beroendeframkallande medel Flertalet av de remissinstanser som tagit ställning ifrågan är positiva till förslaget atl lagens tillämpningsområde utvidgas tillatt omfatta även missbruk av andra beroendeframkallande medel. Dessa är RA, RPS, , ,, kammarrätterna i och , länsrätterna iStockholms och , länsstyrelserna i och län.Svenska kommunförbundet, , , , , och Uppsalakommuner, och läns landsting. , RNS och FMN. välkomnar förslaget men ifrågasätterom inte termen "beroendeframkallande medel" för att undvikamissförstånd borde ändras lill berusningsmedel. Några remissinstanser förordar en utvidgning som tar siktepå endast flyktiga lösningsmedel. Dessa är länsrätten i ,i , , och kommuner,/SR, Föreningen och . Den som är beroende av läkemedel, som inle är narkotika,bör få läkarvård. I det sammanhanget kan fungera genom altverka för att erforderiig läkarvård kommer till stånd. Länsrätten anser atlfrågan om läkemedelsmissbruk är en fråga som bör lösas inom sjukvården. Om manönskar att missbmk av lösningsmedel skall omfattas av LVM kan deltauttryckligen anges i lagtexten. Länsrätten anser att detta bör ske. Erfarenheterna har visat atl missbruk av thinner ellerannal sådant lösningsmedel på samma sätt som är fallet vid missbruk av alkoholeller narkotika kan leda lill allvarliga medicinska och sociala skadeverkningarför missbrukaren. Därför och på de skäl beredningen i övrigt anfört bör ävensådana lösningsmedel omfattas av lagens bestämmelser. Beredningen vill under bestämmelsen även föra läkemedelsom inte är klassade som narkotika men som kan komma atl missbrukaspä elt sådant sätt att LVM behöver tillämpas. Jag anser inte alt del finns skälför en sådan utvidgning. Föreningen instämmer i alt det kanvara berättigat all lagen kan användas även i del fåtal fall av missbruk avlösningsmedel som förekommer men anser alt begreppet"berusningsmedel" är mera adekvat.