prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Detbör observeras alt lagen, även med de föreslagna ändringarna av grunderna förvård, kommer att avse endast sådana situationer där missbmkel är så omfattandeatt allvarliga medicinska eller sociala skadeverkningar är nära förestående.Utebliven vård i de situationer som lagen anger kan således leda till altmissbrukaren dör, ådrar sig obotliga medicinska skador eller slås ut socialt.Det är enligt min mening uppenbart att samhället i en sådan situation bör haen skyldighet - och inle bara en befogenhet att se lill atl missbrukaren fårbehövlig vård. Jag anser att det inte kan accepteras alt man i de allvarligasituationer som här avses kan avstå från att ansöka eller besluta om tvångsvårdmed hänvisning lill bristande resurser. Denföreslagna lagändringen bör inle heller, som några remissinstanser befarar,innebära att inte kan ge det ofta mödosamma och tidskrävandemolivationsarbetel det utrymme det behöver. Utgångspunkten för bedömningen ide situationer tvångsvård kan komma i fråga måste även i fortsättningen varaatl missbrukarens frivilliga medverkan i vården är så angelägen atl man måstegöra stora ansträngningar alt få till stånd en vård som han inte motsätter sig. Erfarenheternavisar också all motivationen är påverkbar. Del motstånd som många missbrukarevisar inför atl påbörja vård och behandling kan ofta övervinnas genom eltmålmedvetet och engagerat motivationsarbete. Målet för ett sådant arbete är attskapa förtroende hos missbrukaren för behandlingen och tilltro till hans egnamöjligheter att ta sig ur missbruket. Det ligger i sakens natur atlmolivationsarbetel i allmänhet måste spänna över för att geresultat. Denföreslagna lagändringen utgör i de allra flesta fall inget hinder för en sädaninriktning av arbetet. Förutsättningen är emellertid atl missbrukaren inleunder tiden utsätter sig för myckel stora risker genom ell fortsatt missbmk.Dessa risker varierar från individ fill individ och hänger bland annal sammanmed missbrukarens fysiska och psykiska tillstånd, hur destruktivt hans missbrukär och hur han lever i övrigt. Det är ofrånkomligt alt riskerna förmissbrukarens liv och hälsa i vissa situationer är så stora atl en väntan påatl klientens motivation skall infinna sig inte kan försvaras om inlemotivationsarbetet leder till snabb framgång. 4.4Utredning och ansökan om vård Mittförslag: skall även i fortsättningen ha ansvaret för utredningoch ansökan i ärenden om värd enligl lagen. skall dock utredningsarbetet. skall lämnalänsstyrelsen en redogörelse för missbmkarens förhållanden och för tidigarevidtagna och för planerade åtgärder. I samband med atl redogörelsen upprättasskall en tjänsteman hos nämnden utses som skall svara för kontakterna med missbrukarenoch med olika vårdgivare. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med milt (betänkandet s. 293-301). Remissinstanserna:Beredningens förslag i denna del har fått elt blandat mottagande. Tolv avremissinstanserna tillstyrker beredningens förslag, bl. a. ,, riksrevisionsverkel, tre förvaltningsdomstolar, tvälänsstyrelser och en av kommunerna. JOförordar en något annorlunda lösning. JO anser, i likhet med beredningen, att länsstyrelsenbör ha ansvaret för ansökan till länsrälten, men finner det mer ändamålsenligtatl socialnämnden har ansvaret för den utredning som skall ligga till grund förbeslutet om vård enligt LVM. Nioav remissinstanserna avstyrker beredningens förslag ochanser att den nuvarandeansvarsfördelningen bör ligga fast. Dessa är fyra kommuner, TCO, FöreningenSveriges socialchefer, . Elvaremissinstanser avstyrker beredningens förslag och förordar alt socialnämndenfår det fulla ansvaret för utredning och ansökan om vård enligl LVM. Till dessahör bl. a. statskontoret, länsstyrelsernas organisa-lionsnämnd, länsrätten iMalmöhus län, fyra kommuner och /SR. Treremissinstanser, , LO och FMN, är tveksamma till förslaget.Kommunförbundet påpekar bl. a. alt beredningens förslag innebär atl tvåinstanser får ansvaret för utredningen. Enligt förbundet "är ett renodlatansvar på en hand att föredra". Åtta remissinstanserbehandlar inte förslaget. Skälen för mitt förslag Länsstyrelsernassociala funktion har haft uppgiften atl utreda ochansöka om värd enligl LVM saml att föra talan inför rätten. och1983 utfördes dessa uppgifter övergångsvis av socialnämnderna. Myndigheter som i sinverksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbmkare är skyldiga att anmälatill om de får kännedom om atl nägon kan antas vara i behov avvård enligt LVM. En motsvarande skyldighet åligger under vissa fömtsättningaräven läkare. kommer iförsta hand från socialnämnderna men även från polis, skydds- Prop.1987/88:147 Säsom länsrätten i har påpekat initierasanmälningarna från socialnämnden och polisen lämligen ofta av en anhörigeller t. ex. en granne som vänder sig lill myndigheten. och andravänder sig inte sällan direkt till i syfte att få vård Har genom anmälan fått kännedom om etlmisstänkt missbruksfall, gör en utredning. ochandra anmäl-ningsplikfiga myndigheter är därvid skyldiga att lämna allauppgifter som kan vara av betydelse för utredningen. En läkarundersökning ingårsom ett led i utredningen. Om efter utredningen anser att detfinns skäl att bereda någon vård enligl LVM, skall ansöka om vårdhos länsrätten. Ansökan skall innehålla en redogörelse för missbrukarensförhållanden och tidigare vidtagna ätgärder. skall också ange denvärd som anser behövlig, var vården bör påbörjas och i vilket hemintagning kan ske. Denna redogörelse för den planerade vården förutsätter atlsamråd sker med socialnämnden. Om länsrätten finner att missbrukaren skall beredas vårdföranstaltar socialnämnden om verkställighet av rättens beslut. Del ankommersåledes på socialnämnden att göra en ansökan till den som har atl föranstaltaom intagning i ett hem för vård eller boende. Beslut öm intagning fattas av densom förestår vården vid hemmet. Frågan om vilket samhällsorgan som skall ha ansvaret föruppgiften att utreda och ansöka om vård enligt LVM var en av de mestkontroversiella frågorna när lagen arbetades fram. Remissutfallet påsocialberedningens förslag i denna fråga visar att uppfattningarna om vilkenlösning som är mest ändamålsenlig fortfarande går starkt isär. Från olika häll förordas att ansvaret för utredning ochansökan återförs till socialnämnderna. Flera remissinstanser anser atl kravenpå rättssäkerhet och enhetlig tillämpning väl kan tillgodoses genom prövningeni länsrälten och genom den tillsyn utövar över socialnämndemaoch vårdinsfitutionerna. Dämtöver framhålls att det inle bör ankomma på ettstatligt organ atl handlägga den här typen av individärenden. I stället bör manrenodla länsstyrelsernas fillsynsuppgift och rådgivande funkfion. Andra skälsom åberopas gäller effektiviteten. utredningar sägs hainneburit dubbelarbete och en fördröjning av behövliga insatser. a.kommunalt håll framhålls alt socialnämndens övergripande ansvar för attmissbmkare får vård borde stärkas genom ett ansvar också för utredning ochansökan om LVM-vård. Jag anser emellertid att de argument som i motiven tillLVM anfördes för roll i LVM-handläggningen är bärände. Man måste slå vakt om en enhetlig rättstillämpning när det som här gäller tvångsåtgärder. Även om det slufiiga avgörandet vilar på domstolen, kan socialnämndernas olika utgångspunkter och prioriteringar leda till att det i vissa kommuner blir vanligare med tvångsvård än i andra. hetsskäl är det bättre atl nägon annan än socialnämndenbedömer när Prop. 1987/88:147 möjligheterna att vidta förebyggande ochfrivilliga åtgärder är uttömda. Det är bättre om en utomstående myndighetprövar kvaliteten pä insatserna. Härigenom får den enskilde en ytteriigareprövning av ärendet innan det eventuellt förs lill domstol. Resultatet kan blien jämnare standard på den frivilliga värden. Del är ocksä viktigt atl signalerfrån andra myndigheter, som kommer i kontakt med missbrukare, fångas upp ochkontrolleras av en utomstående myndighet. Skyddskonsulenter, polis eller läkarekan ha en uppfattning om vårdbehovet som avviker från socialnämndens. Det ärbra att får tillfälle atl granska även sädana fall som av olikaanledningar inle har förts fram i socialnämnden. Det kan i detta sammanhangnoteras att ansökningarna om vård ökade från drygt 900 under åren 1982och 1983 då ansvaret för ansökan låg hos socialnämnden till ca I 300 per årunder då hade ansvaret. Vad som anförts har särskild belydelse mot bakgrund avmina förslag om ändringar av kriterierna för LVM-vård i syfte alt möjliggöraingripanden även i fidigare och i mindre akuta skeden av missbruket än vad somhittills har skett. Inle minst ställer förslaget om att även missbruketssociala skadeverkningar skall beaktas stora krav på de myndigheter som har atthandlägga frågor om beredande av vård. Det är därför angeläget atl det finnsell regionall organ som kan leda tillämpningen mot större enhetlighet och enmer kvalificerad prövning. Det finns således starka skäl som talar för attlänsstyrelsen också fortsättningsvis ansvarar för utredning och ansökan tilllänsrälten. Härtill kommer betydelsen av alt befattningshavarna hos berördamyndigheter får arbetsro alt utföra sina viktiga arbetsuppgifter.Socialnämnderna har befriats från uppgiften att ansöka om vård ochföra talan i domstolarna. Att åter ge dem denna uppgiftförefaller olämpligt. Jag anser således att skall behållaansvaret för utredning och ansökan om värd. Jag anser emellertid alt socialnämnden bör spela enaktivare roll under utredningsarbetet. Detta skall bl. a. ses mot bakgrund avalt de farhågor som vid tillkomsten av lagen uttrycktes för dubbelarbete hosmyndigheterna i viss män har besannats. Det är otvivelakligt så altlänsstyrelsen i många fall gör en egen utredning som socialnämndentidigare har utrett samma sak. Vissa remissinstanser befarar alt missbrukarens förtroendeför rubbas om dess företrädare medverkar aktivare i utrednings-och beslutsprocessen. Dessa farhågor bör emellertid inte överdrivas. I praktikentorde det vara så alt redan nu som regel är involverad, delsgenom alt frågan om tvångsvård ofta aktualiseras efter anmälan frånsocialtjänsten, dels genom att behandlingsansvarig socialsekreterare ofta hörsvid den muntliga förhandlingen i länsrätten, eftersom vederbörande är den sombäst känner missbmkaren och hans förhållanden. I sammanhanget bör 50 § socialtjänstlagen uppmärksammas.Enligt den- 56 nabestämmelse skall socialnämnden utan dröjsmål inleda utredning av vad Prop.1987/88:147 som genom ansökan eller på annat sätt har kommit fill nämndenskännedom och som kan föranleda någon åtgärd av nämnden. Delta innebär enligtmotiven (prop. 1979/80:1, del A s. 400 och.562) att nämnden skall inleda enutredning obefoende av det sätt (t. ex. genom anmälan från enskild person,myndighet, egen socialtjänsteman eller nämndledamot) på vilkel kännedomerhållits om de sakförhållanden som påkallar den. Om socialnämnden ärhandlingspliktig enligt socialtjänstlagen eller andra författningar, måsteutredning inledas om någon åtgärd från nämndens sida bedöms kunna komma ifråga. Imånga fall har socialnämnden aktualiserat LVM-vård hos länsstyrelsen.Missbrukaren har varit känd för socialnämnden och socialnämnden har efter enegen utredning funnit att vårdbehovet inle kan tillgodoses enligtsocialtjänstlagen eller annan lag. har därför anmält ärendet filllänsstyrelsen. Iandra fall kan ärendet ha aktualiserats hos genom en anmälanenligt 30 § LVM från någon annan myndighet än socialnämnden. ärmissbrukaren i sådana fall okänd för socialnämnden. När det gällernarkotikamissbrukare är dessa ofta kända hos andra myndigheter, främstkriminalvärden, men inte hos socialnämnden. När socialnämnden av länsstyrelsenuppmärksammas på en sådan för nämnden tidigare okänd missbrukare, åligger detnämnden i enlighet med 11 § socialtjänstlagen atl undersöka vilkel stöd ochhjälp nämnden kan bistå med. måste göra en utredning för altutröna detta. Inle minst viktigt är det alt socialnämnden undersöker omfrivilliga insatser kan ersätta tvångsvård. Socialnämndenhar således redan nu ett egel utredningsansvar när det gäller de missbrukaresom är aktuella i LVM-ärendena. Det är därför enligl min mening naturligt atlsocialnämnden även utför den egentliga utredningen på uppdrag.Förslaget medför en skyldighet och därmed en möjlighet för socialnämnden atltidigt etablera en kontakt med missbrukaren. Detta ökar fömtsättningarna föratl socialnämnden skall kunna planera och genomföra egna insatser förmissbrukaren. Avmotiven till LVM (prop. 1981/82:8 s. 89 f) framgär att socialnämnden måsteagera aktivt . Det är t. ex. som ensärskild kontaktman skall utses hos nämnden. Utredningstiden är ocksåbetydelsefull när del gäller planeringen av den vård som skall följa på etteventuellt LVM-beslut. gällande lagstiftning (5 och 13-15 §§) förutsätteratl en planering av vården sker. Del sägs emellertid inte direkt i lagtexten.Enligl min mening bör socialnämndens ansvar i delta hänseende förtydligas.Vidare bör nämndens skyldighet att utse en tjänsteman som skall svara förkontakterna med missbrukaren och med olika vårdgivare redan under utredningstidenslås fast i lagtexten. Delbör vara en uppgift för kontaktmannen alt upprätta planen. Planen bör innehålla bl. a. en redovisning av det stöd och den behandling som planerar . Planen måste grunda sig på en bedömning av vilkel behov av stöd och behandling som föreligger. Det ligger i sakens natur atl en långtgående konkretisering av planen inle är möjlig i detta skede. Jag föreslår alltså atlansvaret för utredning och ansökan fortfarande Prop. 1987/88:147 skall ligga hoslänsstyrelsen. Däremot bör av de skäl som jag har anfört självautredningsarbetet utföras av socialnämnden. Denna uppdelning innebär att detär socialnämnden som skall samla in och redovisa uppgifter om missbrukarensaktuella sociala situation, hans missbruksmönster och tidigare vårdinsatser.Socialnämnden skall också redovisa vilka insatser nämnden planerar altgenomföra för den enskilde och ange vem hos socialförvaltningen som skall varaden enskildes kontaktman. står således enbart för insamlandet avfaktaunderlaget, medan det är som svarar för bedömningen avbehovet av LVM-vård. Det är som i sin ansökan skall ange vilkagmnder för tvångsvård som är tillämpliga. Myndigheteroch läkare som kommer i kontakt med missbrukare bör även i fortsättningen varaskyldiga att göra en anmälan till om de får kännedom om atl någonkan antas vara i behov av vård enligt LVM. bör ha befogenhet attbegära utredning från socialnämnden. bör också besluta omläkarundersökning och utse en läkare för undersökningen. Om inleär nöjd med socialnämndens utredning, får komplettering begäras i de avseendensom brister. Om anser att det är nödvändigt med en egen personligkontakt med missbrukaren, bör del naturiigtvis ske. bör som i daggöra en självständig bedömning av ärendet och eventuellt ansöka om vård hoslänsrätten. bör inte själv kunna göra ansökan eller föra talan ilänsrälten. bör som driva processen i domstolarna. del torde utförandet av utredningen normalt inte leda till någonavsevärt ökad arbetsbörda. Kontakten med missbrukaren är ofta redan etablerad.Flera försök till vård i öppna former har oftast skett. Ofta blir del enbartfråga om alt sammanställa redan gjorda anteckningar samt tillföra missbrukarensegna synpunkter och förslag. Om utredningsmaterial beträffande missbrukareninte redan finns hos socialnämnden, måste socialnämnden emellertid göra en nyutredning. Denna kan då ligga till grund för såväl länsstyrelsensställningstaganden i fråga om LVM-ansö-kan som för bedömningen avsocialnämndens egna insatser för missbrukaren. Närlänsstyrelsen ansöker om vård skall enligl 5 § LVM, om inte synnerligt hindermöter, bifogas ett läkarintyg som anger missbrukarens aktuella hälsofillständ. Dethar från olika håll hävdats att läkarintyget har fått en alltför stor betydelsevid bedömningen av om någon skall beredas värd enligt LVM. Fräganom läkarintygels belydelse och utformning har tagils upp av JO i eft beslut (JO:s dnr 3240-1985). En socialnämnd hade vänt sig till JO i ett ärende där pä gmnd av läkarintygets innehåll skrivit av ärendet utan atl ansöka om vård eller göra en fortsatt utredning. JO var i sitt beslut kritisk mot sätt alt handlägga 58 JO ifrågasatteockså om inte läkarintyget borde ges en annan Prop. 1987/88:147 utformning.Enligl JO har kravet på läkarintyg tillkommit i den avsikten att kompletterautredningen vid med en redogörelse för missbmkarens aktuellahälsotillstånd främst med avseende på hans behov av somatisk eller psykiatriskvård. Däremot, anförde JO, har avsikten inle varit atl läkaren på detbegränsade utredningsmaterial som står honom till buds, skall göra enfullständig bedömning av om förutsättningar för vård enligt LVM föreligger. Företrädareför länsstyrelser som socialberedningen varit i kontakt med har bekräftat endast i undantagsfall gör en ansökan om vård, om läkaren i intyget inleangett att samtliga förutsättningar för vård enligt LVM är uppfyllda. Ävenläkarexperlis som beredningen har konsulterat har ansett att läkar-ullåtandet iLVM-ärenden rutinmässigt tillmäts en alltför stor betydelse. Delta anses hängasamman med bl. a. intygens utformning. Enligt det formulär som har utformats avsocialstyrelsen skall läkaren ta ställning till om LVM är lillämphg. Läkarenhar dock-mera sällan tillgång fill all den information som krävs för att kunnaavgöra detta. varje fall ojämförligt vanligaste grunden för alt bereda någon värdenligt LVM är faran för den fysiska eller psykiska hälsan. En bedömning avfaran för hälsan, till följd av missbruk, måste till stor del gä ut på att sevilka medicinska skador missbmkaren redan har ådragit sig. Därvid är ettutlåtande om missbrukarens aktuella hälsofillständ givetvis värdefullt. Läkarentorde också kunna uttala sig om faran för hälsan vid ett fortsatt missbmk. Defaktorer som rör missbrukarens sociala situation har emellertid också betydelseför bedömningen av vårdbehovet, särskilt efter de ändringar jag föreslär igrunderna för vård enligt LVM. Läkaren har oftast inte fillgång till alla deuppgifter som socialnämnden har i sin utredning. Han kan därför inte göra denhelhetsbedömning av missbrukarens prognos och fortsatta riskexponering sombehövs för att bedöma behovet av vård enligt LVM. Det har inle hellerförutsatts att läkaren skall göra en sådan bedömning. Del är med lagensnuvarande utformning i stället och rätten som skall göra dennabedömning på grundval av såväl läkamfiålandet som den sociala utredningen iärendet. Jaghar föreslagit att socialnämnden skall utföra utredningen pälänsstyrelsens uppdrag. redogörelse och läkarens utlåtandeskall tillsammans bilda grund för eget ställningstagande iärendet. Socialberedningenanser i likhet med bl. JO att formuläret för läkarin tygen i LVM-ärenden har fält en utformning som inte är anpassad till den utredningssiluation som föreligger hos läkaren. Jag delar den bedömning en. Enligt min mening bör intyget innehålla en redogörelse för missbruka rens aktuella hälsolillslånd och hans allmänna behov av vård. Det bör däremot inte åläggas läkaren atl göra en bedömning av om det finns fömtsättningar för värd enligt LVM. Enligt vad jag har erfarit utarbetar ett nytt formulär för läkarintygen med en utformning som överensstämmer med vad jag nu har angett. Jag har mot 59 den bakgmnden funnit atldet aktuella problemet kan lösas ulan några ytterligare åtgärder. Socialberedningenhar enligt direktiven haft i uppdrag att pröva om man bör anordna en funktionsom allmänt ombud vid länsstyrelserna bl. a. i L VM-mål. Allmännaombud har införts på en rad områden. Bakgmnden har i regel varit att det intefunnits någon företrädare för det allmänna som har kunnat medverka lill atlutredningen blivit tillförlitlig redan i första instans eller som har kunnatmedverka till att föra målet vidare till högre instans. Som skäl för art införaelt allmänt ombud har ofta åberopats att detta skulle leda fill en mer enhetligrättstillämpning. Pä områden där allmän rättshjälp sällan eller aldrig beviljashar som skäl för att införa allmänt ombud åberopats att elt sådant skulle kunnaverka till förmån för den enskilde. Imäl om beredande av vård enligt LVM finns redan en företrädare för detallmänna, nämligen sociala funktion. häri enlighetmed 33 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) rätt att överklaga beslut som hargått emot. Enligt 41 och 42 §§ rätishjälpslagen (1972:429) skallkostnadsfri rättshjälp genom offentligt biträde ges, om det inte måste antasatt behov av biträde saknas. De krav som har lett till att allmänt ombudinförts på andra områden är således redan tillgodosedda när det gäller LVM.Inte heller finns det nägot behov av elt allmänt ombud för att avlastasocialsekreterarna formella och juridiska uppgifter. Dessa uppgifter ligger juredan på . Enligl socialberedningens mening finns del inle hellernågot annat som tyder på att det skulle finnas behov av ett särskilt allmäntombud i mål enligt LVM. Det har inte heller under remissbehandlingen framkommitnågot som antyder delta. Jag anser mot den bakgrunden all del inte bör införasett allmänt ombud i . Mitt förslag: och polismyndigheten ges befogenhet att besluta om omedelbaraomhändertaganden med stöd av lagen. Läkare åläggs en skyldighet all anmäla ettbehov av omhändertagande direkt till socialnämnden. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med milt (betänkandet s. 303-311). Remissinstanserna: Enbetydande majoritet av de remissinstanser som har tagit ställning i frägantillstyrker beredningens förslag. Till dessa hör bl. a. , fyraav de fem förvaltningsdomstolarna, de tre länsstyrelserna, sju av de niokommunerna, RNS och FMN. Två av remissinstanserna, kommun och FMN,understryker särskilt alt den föreslagna beslutsordningen har betydelse föranhöriga fill missbrukare som kan vändasig direkt lill i akuta situafioner. Med nuvarande Prop.1987/88:147 regler måste socialnämnden hänvisa til! polismyndigheten, om detfinns behov av ett snabbi ingripande och missbrukaren inte samtycker till vård. Sju av remissinstanserna avstyrker förslaget. En av dessa,länsrätten i , anser att beslutsbefogenheten bör ges tilllänsstyrelsen. De övriga anser att den nuvarande beslutsordningen bör liggafast. Dessa är , TCO, Föreningen , ,ALRO och . Två av remissinstanserna, kommun och LO, ärtveksamma lill beredningens förslag. kommun anser all sekretesslagen börändras om den hindrar kommunikation mellan socialnämnden och polisen i omhändertagandeärenden. Skälen för mitt förslag En missbrukare får enligl 8 § LVM omhändertas ,om del är sannolikt atl han kan beredas vård med stöd av LVM och rättens beslutom vård inte kan avvaktas. Paragrafen är uppbyggd efter mönster av motsvaranderegel i LVU. Till skillnad frän vad som gäller enligt emellertid inte besluta om omedelbara omhändertaganden enliglLVM. För att möjliggöra elt snabbt ingripande och eftersom polismyndigheten iallmänhet ändå måste anlitas för att genomföra ell omhändertagandehar beslutanderätten lagts på polismyndigheten. Sedan frägan om vård haranhängiggjorts hos domstol får också rätlen besluta om omhändertagande. 1 specialmotiveringen till 8 § LVM uttalades att delknappast fanns anledning att anta att den föreslagna regeln skulle komma tillomfattande användning (prop. 1981/82:8 s. 80). De omedelbara omhändertagandena har, i motsats lill vadsom antogs i förarbetena, kommit att bli vanliga. av alla beslutsom fattas enligt LVM rör omedelbara omhändertaganden. Av dem som bereds vårdmed stöd av lagen har varit omhändertagna. År 1985fattades 484 beslut om omedelbara omhändertaganden, att jämföra med 1 247beslut om vård . Av de omhändertagna bereddes 346 vård enligl LVM. Flertalet beslut om omedelbara omhändertaganden fallas avpolismyndigheten. Är 1985 svarade polisen för av samtliga beslut. En relativt stor andel av de omedelbara omhändertagandensom görs av polisen fastställs inte av länsrälten. Skälet till detta har i allmänhet varitatt missbrukaren - under hot om tvångsvård - samtyckt till frivillig värd, inte atl omhändertagandet i sig varil obefogat.