prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — skall akfivt verka för atl den enskilde efter vårdtiden fårbostad och arbete eller utbildning samt se till att han får personligt stödeller behandling för alt komma ifrån sitt missbruk. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med milt (betänkandet s. 314-318). Remissinstanserna:Majoriteten av de remissinstanser som uttalat sig i frågan lillstyrkerförslaget. Två remissinstanser avstyrker. kommun anser altsocialnämndens ansvar i dessa avseenden redan framgår av socialtjänsfiagen.Verdandi anser all förslaget inte ställer tillräckligt starka krav påsocialnämndernas skyldigheter i samband med ett tvångsomhändertagande. delarberedningens synsätt, men anser atl det är tveksamt om rätten till bostad,arbete och utbildning skall regleras i vårdlagstiftningen. Skälen för mitt förslag:Enligt 14 § andra stycket LVM skall socialnämnden i samräd med den somförestår värden vid hemmet och den intagne förbereda stöd- och hjälpinsatserför tiden efter utskrivningen från hemmet. Sådana insatser skall främstinriktas på att tillgodose behovet av bostad, arbete eller utbildning.Förberedelserna inför utskrivningen har således ansetts vara en viktig del avnämndens insatser för de intagna. Genom att bäde socialnämndens ochinstitutionens resurser sätts in för att förbättra den intagnes socialasituation inför utskrivningen bör del enligt förarbetena till bestämmelsen(prop. 1981/82:8 s. 90) i många fall vara möjligt att åstadkomma en lösning somger den intagne realistiska utsikter atl komma ifrån missbruket efter utskrivningen. Attplanera stöd- och hjälpinsatser för tiden efter tvångsvårdens upphörandeåvilar främst socialnämnden. Genom bestämmelsen i 14 § andra stycket har en delav detta ansvar lagts på institutionen. Socialberedningen har genom sinaundersökningar och vid sina hearings funnit alt eftervårdsinsatserna ofta ärotillräckliga. Kritiken har framför allt avsett socialnämndens insatser. a. sagts att det inle är ovanligt alt missbmkaren efter vistelsen på ettLVM-hem inle möts av några fortsatta stödinsatser trots att de eftervårdandeinsatserna ofta är avgörande för rehabihleringen. En vård som enbart består avvistelse på elt LVM- hem utan uppföljning och stöd på hemorten har småmöjligheter atl lyckas. måste därför alltid anordna enändamålsenlig och för den enskilde särskilt anpassad eftervård. Det ankommerredan enligt nu gällande lagstiftning på socialnämnden atl göra detta. Motbakgrund av de brister som har iakttagits bör lagen förtydligas även i dettaavseende. Enligl min mening bör i lagen anges alt socialnämnden skall aktivtverka för att den enskilde efter vårdfiden får bostad och arbete ellerutbildning. Om den enskildemissbrukaren efter vårdtidens slut får en bostad och ett arbete ellerutbildning, ökar hans möjligheter alt själv ta ansvar för sin situation. Det äremellertid också nödvändigt atl hans egna resurser förstärks genom ettfortsatt personligt stöd från . Kontaktmannens insatser böralltså inte upphöra i och med alt LVM-vården upphör. I många fall kan detdessutom krävas en fortsatt behandling eller annat stöd som sträcker sig längtframåt i tiden. Jag har därför funnit att socialnämndens insatser eftervårdtiden bör avse inle enbart hjälp till bostad och arbete eller utbildningutan även stöd eller behandling. Mittförslag: Den nuvarande bestämmelsen om att vården skall inledas på sjukhus, omförutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda och det anses lämpligt medhänsyn till den planerade värden i övrigt, ändras inle. ges rättalt begära polishandräckning för alt få missbrukaren transporterad fillsjukhuset. En ny bestämmelseinförs om skyldighet för överläkaren att se lill atl socialnämnden eller densom förestår vården vid ett LVM-hem genast underrättas, om missbrukaren villlämna eller redan har lämnat sjukhuset. Överläkaren får vidare besluta altmissbrukaren skall hindras alt lämna sjukhuset som behövs för altsäkerställa alt missbrukaren kan föras över till elt LVM-hem. Överläkaren gesockså rätt atl begära polishandräckning för alt inställa missbrukaren vid eltLVM-hem. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med mitt ulom beträffande förslaget om överläkarensrätt atl begära polishandräckning. Beredningen har inte behandlat den frågan(belänkandet s. 318-326). Remissinstanserna:Förslaget har fått etl övervägande positivt mottagande. Flertalet av deremissinstanser som tagit ställning i frågan lillstyrker de föreslagnaändringarna. Tre av dessa föreslår all kvarhållningsrätten kombineras med enskyldighet för polismyndigheten alt pä begäran av överläkaren lämna biträdeför att inställa missbrukaren pä LVM-hemmet. Fyra remissinstanser, som är mereller mindre positiva lill förslaget, anser alt frägan om kvarhållningsrättenbör belysas ytterligare. Sju av remissinstansernaanser att beredningens förslag inte är tillräckli- Prop. 1987/88:147 ga föratt lösa problemen. Några av dessa föreslår att lagen kompletteras och skärps. Endasttvå remissinstanser motsätter sig alt en kvarhållningsrätt införs i lagen. Tolvremissinstanser behandlar inte förslaget i denna del. Enligt12 § LVM skall vården inledas på sjukhus, om det anses lämpligt med hänsyn tillden planerade vården i övrigt och fömtsättningarna för sjukhusvård äruppfyllda. Den som är omhändertagen skall utan dröjsmål beredas vårdantingen i etl LVM-hem eller pä sjukhus, det senare under samma fömtsättningarsom nämnts. Det åligger socialnämnden att föranstalta om nu nämnd vård.Om någon under väi-dfiden på LVM-hemmet behöver sjukhusvärd som inte kan gesgenom hemmets försorg, skall vården fortsätta på sjukhus. Inledandesjukhusvård kan således ges bäde när nägon är omhändertagen och närdet finns en dom om vård. En missbmkare kan dessutom behöva sjukhusvård ävenefter det att han tagits in på ett LVM-hem. Utformningenav lagtexten i 12 § innebär att man. utgår från att LVM-vård som regel skallinledas på ett sjukhus. Ipropositionen om LVM betonas (prop. 1981/82:8 s. 85 f.) att behov av avgiftningoftast motiverar vård under betryggande medicinsk övervakning och att de bästaresurserna för detta finns på sjukhus. Om emellertid en värdinstitution somsvarar för LVM-vård är utrustad med sjukvårdsresurser som är tillräckliga föralt möta värdbehovet, måste man kunna avstå från att anlita sjukhusels. I delsammanhanget framhålls att om den intagne själv bestämt motsätter sigsjukhusvård, den som regel inte bör genomföras. Det sägs vidare att, om detkan antas föreligga en uppenbar risk atl missbmkaren avviker från sjukhuseteller på annat sätt använder sjukhustiden för att äventyra den vård som manhar beslutat om, man får överväga att avstå från den inledande sjukhusvården.Det erinras också om atl sjukhuset inte har någon rätt alt hålla kvarmissbrukaren eller hämta honom fillbaka med stöd av LVM. Vidriksdagsbehandlingen framhöll socialutskottet i sitt av godkända betänkande (SoU 1981/82:22 s. 19) bl. a. att hälso- och sjukvår den måste la sin del av ansvaret för missbrukargrupperna. Den som vårdas med stöd av LVM och är i behov av vård på sjukhus måste självfallet beredas sädan vård. Detta innebär, enligt utskottet, att det i de flesta fall torde vara nödvändigt att låta LVM-vården inledas pä sjukhus, oavsett risken att missbrukaren avviker. Formuleringen av 12 § fick enligt utskot tet inte tolkas som att man skulle kunna avstå frän den sjukhusvård som missbrukaren kan behöva. Det framhölls i sammanhanget alt rätten till sjukhusvård är alt betrakta som etl erbjudande och inle som ett tvång. LVM mbbarsåledes inte principen att hälso- och sjukvården skall respek- Prop.1987/88:147 lera den enskildes rätt att bestämma över sin kroppsligaintegritet. Utskottet tog ocksä upp frågan om biträde av polis och framhöll(s. 31) att möjligheten i 26 § LVM att anlita biträde av polis inte avsågöverföring till sjukhus. Polisens bistånd får inte användas för atl med våldföra någon till sjukhus mot hans vilja eller återföra honom till sjukhuset, omhan har avvikit därifrån. Däremot möter inte hinder att anlita polismyndighetenför att förflytta en intagen som i och för sig går med på sjukhusvård.Utskottet framhöll slufiigen att rent allmänt borde biträde av polismyndigheteninte begäras annal än då en åtgärd inle gick att genomföra på något annal sätt,t. ex. genom socialnämndens eller vårdinstitutionens egen personal. Socialberedningen har åberopat egna undersökningar somvisar att LVM-vården inletts med sjukhusvård i betydligt mindre utsträckning änvad som förväntades vid lagens tillkomst. Av de klienter som fick LVM-vård år1986 var det som inledde vården med sjukhusvård. Undersökningarna visarvidare enligl beredningen alt förhållandena varierar mycket mellan olikakommuner beroende på graden av samarbete mellan polis, socialtjänst och hälso-och sjukvård. Beredningen har vidare uppgetl alt undersökningarna ocksåvisar att man på LVM-hemmen anser atl en betydande del av de LVM-klienter sominle fått sjukhusvärd borde ha fått sådan i LVM-vårdens inledningsskede. Det finns enligt beredningen flera olika förklaringar tillatl inledande sjukhusvård förekommer i mindre utsträckning än vad somförutsattes vid LVM:s tillkomst. En förklaring kan vara att behovet av sjukhusvård inte ärsä stort som man trodde. Delta motsägs dock av vad som sagts omLVM-hcm-mens bedömning. Deras bedömning vinner också slöd av vad beredningeninhämtat från alkoholkliniker som erbjuder inledande sjukhusvård. Från dessa harupplysts alt avgiftningen av LVM-patienter inte sällan är medicinsktkomplicerad bl. a. beroende pä atl många av de missbrukare som kommer i frågaför omhändertagande eller värd med stöd av lagen har höga promillehalteralkohol i blodet eller har missbrukat leknisk sprit. En annan förklaring till alt bestämmelsen om inledandesjukhusvård inte har tillämpats i väntad omfattning kan vara alt mantraditionellt inom nykterhetsvården accepterat avgiftning utanför sjukhus.Beredningens undersökningar visar all som gäll sedansocialljänstreformen har antalet sjukhusvårdade missbrukare ökat totalt sett.Detta tyder enligl beredningen på alt den traditionella attityden håller på altförändras. Del har ibland framförts all en tänkbar orsak till att så fåfått inledande sjukhusvård är atl missbrukarna inte är välkomna på sjukhusen. Något generellt stöd för denna uppfattning har enligl beredningen inle påvisats. Del kan emellertid antas att de mest utagerande och våldsamma missbru karna av säkerhetsskäl inle kan las emot. De kliniker som erbjuder en utbyggd och väl fungerande inledande sjukhusvård har omvittnat att en dast en mycket hög beredskap hos polisen gör atl man kan ta emot 81 6 1987/88. missbrukare som kan antasbli våldsamma. Samverkan med polisen anses Prop. På de håll där samverkan saknas erbjuds inte inledande sjukhusvärd itillnärmelsevis den utsträckning som på orter där Deltatyder enligt beredningen på att det finns visst fog för . uppfattningen att dentraditionella hälso- och sjukvården inle gärna lar emot missbrukare som kanbli våldsamma. Enannan orsak till att inledande sjukhusvård förekommer så sällan på vissa orterär att man befarar alt missbmkaren skall avvika från sjukhuset.Socialberedningen har uppgetl alt även denna uppfattning stöds av beredningenssamtal med de alkoholkliniker som tar emot missbmkare med stöd av LVM förinledande sjukhusvärd. På dessa kliniker tillämpar.man etl icke författningsenligtsystem med kvarhållning till dess polisen kommer. Delta system anses utgöra enförutsättning för att klinikerna skall kunna ta emot missbmkare ulan nägonstörre urskillning. Beredningen har som illustration lill problemet hänvisattill aktuella uppgifter från . På har nästanvarje LVM-vårdad narkotikamissbmkare avvikit under sjukhusvården. Detta harlett till att man inte längre anser sig kunna bereda narkotikamissbmkareinledande sjukhusvård pä det sjukhuset. Enligtmin mening är de skäl som anges i lagens förarbeten om att LVM-vården i allmänhet skall inledas på sjukhus fortfarande giltiga. Vad som sades i motiven till LVM om det faktiska behovet av medicinsk omvårdnad för LVM-klienterna gäller fortfarande och har fått ökad aklua- , litetgenom drogmissbrukets utveckling. Den ökande frekvensen av biandmissbruk ochförekomsten av HIV-smitta bland missbmkarna har lett till att hälso- ochsjukvärdens insatser blivit allt mer nödvändiga. Den av olika skäl önskvärdainriktningen mot mindre LVM-hem kan komma atl medföra försämrade möjligheteratt tillhandahälla medicinsk sakkunskap på hemmen. Det är vidarebetydelsefullt att den som av samhället berövats sin frihet alllid erbjudsbästa möjliga hälso-och sjukvård. Detta gäller i särskilt hög grad den somberövats friheten av det skälet att del föreligger en allvarlig fara för hanshälsa. Huvudsyftet med LVM-vården är att lägga grunden till en mera långvarig,frivillig behandlingsinsats. Vården under abstinensskedel anses vara av storvikt när det gäller atl skapa motivation för fortsatt vård. Om missbrukareninte erbjuds en vård som svarar mot hans behov, kan molivationsarbetelmotverkas. Jaganser således att LVM-vård i regel bör inledas med värd på sjukhus. Jag kan samtidigtkonstatera atl alltför få klienter får sädan sjukhusvärd . Del är därförnödvändigt att överväga åtgärder för att öka möjligheterna att beredaklienterna sjukhusvård. Riskenför att missbrukaren avviker är etl viktigt skäl fill att så få missbmkareinleder LVM-vården med sjukhusvård..Risken för att någon skall avvika är somregel störst i del inledande skedet då missbmkaren ofta är orolig och känner enstark drift all fortsätta sitt missbmk. Från flera undersökningar vet man ocksåatt det är främst under nägon av av en värdperiod sommissbrukaren avviker. Omman skall kunna ge missbrukarna sjukhusvård i den utsträckning som svarar mot deras faktiska behov av sådan vård, måste man minska 82 derasmöjligheter att avvika i samband med sjukhusvården. Respekten för patientenssjälvbestämmande och integritet är en viktig Prop. 1987/88:147 utgångspunkt förhälso- och sjukvården. Ingen får mot sin vilja hållas kvar på elt sjukhus ellerutsättas för någon behandling eller något ingrepp. Det finns bara två i lagsärskilt angivna undanlag frän denna huvudregel. Undantagen gäller dels den somlider av en psykisk sjukdom, dels den som lider av en allmänfarlig ellervenerisk sjukdom. Dessa kan i vissa kvalificerade fall mot sin vilja kvarhållaspå sjukhus och utsättas för behandling. Det kan i sammanhanget också noterasatt en behandlingsåtgärd i vissa fall kan få vidtas mot den som är ur stånd attge samtycke. Det skall då vara fråga om nödfall eller s. k. presumeratsamtycke. Jaganser att principen om frivillighet i hälso- och sjukvården är av såfundamental betydelse alt avsteg därifrån måste grundas på mycket starka skäl.Önskemålet atl förhindra att en missbmkare avviker från beslutad LVM-vård ärinte tillräckligt för alt frångå den principen. Jagär således inte beredd atl föreslå att en LVM-patient på etl sjukhus skallkunna behandlas där mot sin vilja eller kvarhållas på sjukhuset ibehandlingssyfte. Här mäste nuvarande ordning gälla. En annan sak är att detmåste skapas garantier för att den beslutade LVM-vården kan genomföras. Somanförts tidigare finns det starka skäl för att hindra en LVM-patient från atlavvika. För det första är det självklart att den som efter domstolsprövningansetts behöva LVM-vård också måste få sådan värd. Avvikningarna från sjukhusenhar för det andra fått den olyckliga konsekvensen att LVM-pafienterna erhållitsjukhusvärd i alltför liten utsträckning. Visserligen måste den LVM-patientsom vill lämna sjukhuset också få göra det, men behövs det regler somgaranterar att han då i stället överförs till del LVM-hem där han ärintagen eller, i väntan på alt han överförs dit, tas om hand av polisen. Jagföreslär därför att det införs en skyldighet för den ansvarige överläkaren attse till alt den som förestår värden vid LVM-hémmet eller socialnämndenunderrättas om patienten vill lämna sjukhuset. Den som tagit emotunderrättelsen bör därefter ordna transport av missbrukaren tillLVM-hemmet, antingen genom nägon representant för hemmet eller socialnämndeneller genom polisens försorg. Medan man väntar på transport bör patienten kunnahindras från alt lämna sjukhuset. Det ligger i sakens natur att man påsjukhuset gjort en bedömning av om lagen (1966:293) om beredandeav sluten psykiatrisk vård i vissa fall är tillämplig eller om det föreliggeren sådan nödsituafion att pafienten mäste ha vård. Har patienten redan hunnitlämna sjukhuset bör även detta meddelas den som förestår vården vid . Jagvill understryka atl den begränsade kvarhållningsrätt på sjukhuset, som förslaget sålunda innebär, inte utgör något avsteg frän principen om självbestämmande och frivillighet inom hälso- och sjukvärden. Det är således inte fråga om atl hålla kvar patienten för behandling utan endast en åtgärd för att trygga att patienten inte avviker frän LVM-vården. Pafien- tens önskemål om att få avstå från behandling och vistelse på sjukhus skall alltid uppfyllas. Pafienten är emellertid genom beslutet om LVM-vård redan berövad friheten. Det är därför naturligt att han förs över till LVM-hemmet när han avstår från sjukhusbehandling. Det är därför också 83 naturligt alt han hindrasatt lämna sjukhuset medan han väntar på Irans- Prop. 1987/88:147 port. Dentid under vilken missbrukaren skall få hållas kvar på sjukhuset bör inte varalängre än vad som behövs för att anordna transport till LVM-hemmet. Del böråligga överläkaren atl genast se lill att saken anmäls till . Socialberedningenhar övervägt andra lösningar, däribland en som innebär att patienten vårdas påsjukhuset under bevakning av personal från LVM-hemmet eller från etlbevakningsförelag. Beredningen har emellertid funnit att denna lösning skullevar mer ingripande för patienten, riskera att störa övrigt vårdarbete påavdelningen och kräva ökade resurser. Den lösning som jag, liksom beredningen,förordar är tydligare för pafienten och kan inte utnyttjas i nägot annat syfteän att säkra transporten av missbrukaren till LVM-hemmet. Överläkarenåläggs visserligen enligt milt förslag att genast se till att socialnämndeneller den som förestår vården vid LVM-hemmet underrättas om patienten villlämna sjukhuset. Nämnden och den som föreslår vården vid LVM-hemmet har, somnyss nämnts, sedan möjlighet att anlita polishandräckning för all överföramissbmkaren till LVM-hemmet. Några remissinstanser har ansett att ävenöverläkaren bör ges rätt atl begära polishandräckning för detta ändamål. En avdem, riksåklagaren, påpekar att omvägen om socialnämnden eller LVM-hemmet kanta för lång lid, eftersom del kan röra sig om ett ganska snabbi förlopp när enmissbmkare väl gett lill känna alt han avser att lämna sjukhuset. Enligtriksåklagaren bör överläkaren därför kunna anlita polishandräckning i avvaktanpå att ansvaret övertas av socialnämnden eller LVM-hemmet. Jagdelar denna uppfattning och föreslår därför alt överläkaren ges rätt att isamband med kvarhållning på sjukhuset begära polishandräckning för atl återföramissbrukaren till LVM-hemmet. En föreskrift om delta bör tas in i LVM. Idetta sammanhang vill jag fästa uppmärksamheten på att en missbrukare enligtnu gällande regler, bortsett från en nödsituafion, inle kan transporteras tilletl sjukhus mot sin egen vilja. Enligl vad socialberedningen inhämtatförekommer det ofta alt missbrukare motsätter sig att föras lill ett sjukhus,inle för att de motsätter sig sjukhusvärd utan därför att de är emot värd överhuvud tagel. kan det, även i delta fall, ofta vara betydelsefullt attde fär komma i kontakt med sjukhusets läkare. Det kan inte uteslutas alt ensädan kontakt kan leda till att de accepterar den sjukvårdande behandling somsjukhuset har atl erbjuda. att föranstalta om inledande sjukhusvård. Enligl minmening bör LVM kompletteras med en föreskrift som ger socialnämnden rätt attbegära polisens biträde med alt föra en missbmkare även till sjukhus. Härigenomkan missbmkaren få information av en utanför LVM-vården stående läkare omvilken behandling som erbjuds honom. Om missbrukaren avböjer sjukhusvård, fårhan transporteras till ett LVM-hem. Detfinns skäl att tro att den föreslagna kvarhållningsrätten kommer att medföra atl flertalet av de missbrukare som blir föremål för vård med stöd 84 av LVM kan ges inledandesjukhusvård om de behöver det. Det är emellertid realistiskt att räkna med attdel kommer att finnas klienter som motsätter sig varje form av vård och somdärför inte kommer att kunna beredas vård pä sjukhus. Med all sannolikhet kommerdessa svårigheter att vara särskilt påtagliga i fråga om en del avnarkotikamissbmkarna. För att dessa skall få medicinsk omvårdnad måste detsåledes finnas en beredskap för att tillgodose dessa klienters behov avavgiftning och medicinsk vård vid LVM-hemmen. Det innebär alt vissa avLVM-hemmen måste ha tillgång till erforderliga somatiska och psykiatriskaresurser. Där det framstår somofrånkomligt alt bygga upp resurser för hälso- och sjukvård inom LVM-hemmen,bör de komma till stånd genom sjukvårdshuvudmannens försorg, i enlighet medden allmänna ansvarsfördelning mellan socialtjänst och hälso- och sjukvård somgäller bl. a. detta område. De närmare formerna för hur detta skall ske fåravgöras från fall fill fall genom samarbetsavtal mellan de berörda huvudmännen. 4.8 Huvudmannaskapet för LVM-vården Mitt förslag:LVM-vård skall även i fortsättningen lämnas genom hem som drivs avlandsfingskommuner eller kommuner. Sociaiberedningensförslag: Överensstämmer med mitt (belänkandet s. 326 f. och 354 f). Remissinstanserna:Flertalet remissinstanser tillstyrker beredningens förslag eller lämnar detutan erinran. Tvä remissinstanser,och kommuner, avstyrker förslaget och förordar atläven enskilda huvudmän ges möjligheter att driva hem enligt LVM. Helsingborgskommun anser emellertid alt offentliga huvudmän skall förbehållas ansvaret altdriva hem för vårdlagare som behöver slå under särskilt noggrann tillsyn enligl18 § LVM. Malmökommun och RNS anser att staten bör vara huvudman för LVM-vården. Skälen för mitt förslag:Vård med stöd av LVM skall enligt nu gällande regler lämnas genom hem som drivsav landstingskommuner eller kommuner och som enligt en institutionsplan ärsärskilt avsedda att kunna lämna sådan vård (I I §). Etl sådant hem skall slåunder ledning av en styrelse. Denna regel innebär attendast hem med landstings- eller huvudman får ta ansvaret för de olikatvångsbefogenheter lagen medger. Dit hör atl besluta om intagning ochutskrivning från elt LVM-hem, att påkalla biträde av polis, atl omhänderta vissegendom och att kroppsvisilera de intagna samt alt i vissa fall begränsa derasrörelsefrihet och kontrollera innehållet i försändelser till dem. Den som vårdas med stöd avLVM måste emellertid inte vistas på LVM-hemmet . Tvärtomföreskrivs i 15 § LVM atl den som vårdas med stöd av lagen så snart det kan skemed hänsyn till den planerade vården bör beredas fillfälle att lämna LVM-hemmetför att på försök vårdas i annan formeller vistas i eget hem. Det möjliggör bl. a. att Prop. den intagne kan placeraspä en vårdinstitution med enskild huvudman. kommunala hem där hanintagits enligt LVM behåller då del formella ansvaret för beslut enligtlagen och kan t. ex. begära biträde av poUsen för att återhämta missbrukarenom denne avviker eller på annat sätt försvårar genomförandet av vården. Somframgått av vad jag tidigare anfört bör vårdtiden enligt LVM även ifortsättningen ge utrymme för vård utanför LVM-hemmet. Jag har bl. a.föreslagit alt det uttryckligen slås fast i lagen alt socialnämnden skall setill att sädan vård ordnas. Det betyder atl bl. a. enskilt drivna institutionerbör kunna spela en viktig roll i LVM-vården även i fortsättningen. Någraremissinstanser har synpunkter på att enskilt drivna hem kan utnyttjas för vårdutanför LVM-hemmet . i och länanser all det är betänkligt om man genom en föriängning av vårdtiden vidgarmöjligheterna att använda privata institufioner för vård under den tidtvängsbeslut föreligger. RFHL och har liknande invändningar.