prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — Vidgningen av användningsområdet för päföljdseftergiftbör i stället ske genom att det finns en exemplifierande uppräkning avomständigheter som är hänförliga till gärningsmannens person och handlandeefter brottet och som utöver straffvärdet bör kunna påverka slraffmätningen.Dessa s. k. billighetshänsyn har jag behandlat i avsnitt 3.4. Dennateknik, som ansluter lill vad strafflagberedningen en gäng föreslog i SOU1948:40, har visserligen rönt viss kritik under remissbehandlingen. Jag finnerden dock vara lämplig bl. a genom alt den är ägnad atl främja en enhetligaretillämpning och på etl bättre sätt än dagens ordning möjliggöra attpåföljdseftergift meddelas i de fall då det verkligen är befogat. Mot att angeförutsättningarna för påföljdseftergift genom en uppräkning kan invändas alttekniken kan medföra risk för att eftergift inte kommer till önskad användningi andra fall än de som direkt anges i uppräkningen. De uppräknade fallen bördock kunna innefatta de billig-helshänsyn som främst föreligger till bedömningi domstolarna. Dessutom bör det ges möjlighet att beakta även andra omständigheterän de direkt uppräknade. Föratt stor restriktivitet fortfarande skall iakttas med att meddela päföljdseftergiftbör vidare anges atl för sådan krävs att ådömande av påföljd skall varauppenbart oskäligt. Kommitténbehandlar i delta sammanhang förhällandet mellan påföljdseftergift ochåtalsunderiåtelse men föreslär inte någon direkt koppling mellan dessa tvåmöjligheter. Kommitténs förslag innebär således inte någon förändring rörandemöjligheterna all meddela åtalsunderiåtelse. Inte heller jag finner anledningatl ta upp den frågan i delta sammanhang. Jagskall avslutningsvis här något beröra frågan om förhållandet mellan påföljdseftergift och ansvarsfrihet. Enligl milt förslag skall omständigheter som påverkar straffvärdet i minskande riktning inte i sig kunna leda till påföljdseftergift. Detta hänger samman med skillnaden mellan omständig heter hänförliga till brottet, som således påverkar straffvärdet, och om ständigheter hänförliga till gärningsmannens personliga förhållanden eller 60 hans handlande efterbrottet, billighetshänsyn. Påföljdseftergift bör endast komma i fråga i sädanafall där det finns omständigheter av det senare slaget även om utrymmet för enpåföljdseftergift naturligtvis är större om straffvärdet i det enskilda falletär lågt. Omständigheter som påverkar straffvärdet i minskande riktning (se 29kap. 3 § BrB) skulle emellertid teoretiskt ytterst kunna utgöra grund föransvarsfrihet eller med andra ord medföra att gärningen inte var att anse somett brott. Frågan om ansvarsfrihet på grund av slraffvärdeminskandeomständigheter harjag emellertid inte tagit upp till behandling i dettasammanhang. kommer i sitt slutbetänkande att återkommatill den frågan i samband med en total översyn av ansvarsfrihetsreglerna. Jaghar därför inte funnit skäl att redan nu överväga denna fråga. Medbillighetshänsynen förhåller det sig annorlunda. De påverkar inte straffvärdetutan endast straffmätningen vid sidan av detta. Bara om domstolen konstateraratt det rör sig om ett brott, dvs. atl ansvarsfrihet inte föreligger, blir deltal om att beakta billighetshänsynen. Förekomsten av sådana kan sedan ytterstleda till påföljdseftergift. 3.7 Omprövning av ådömd påföljd i vissa fall Mitt förslag: Omen domstol vid påföljdsbestämningen har utgått från den felaktigaförutsättningen att gärningsmannen lill följd av brottet kan komma att drabbasav avskedande eller uppsägning från sin anställning, får under vissaförutsättningar den ådömda påföljden undanröjas och ny påföljd ådömas förbrottet. Kommitténsställningstagande: Kommittén diskuterar olika lösningar på problemet menstannar för att inte lägga fram något förslag till ändring av den ordning somnu gäller och som innebär att påföljdsbestämningen i princip inte kan omprövas. Remissinstanserna:Kommitténs ställningstagande har fått ett blandat mottagande. Flertaletremissinstanser som går in på frågan - däribland JK, RÅ och JO - godtarkommitténs överväganden eller lämnar dem utan erinran. a. , och statens ansvarsnämnd är kritiska ochanser att problemet bör få en lösning. En liknande inställning redovisas avarbetsdomstolen. Skälen för mitt förslag: Iolika sammanhang kan det uppkomma problem, om en omständighet som är avbetydelse för päföljdsfrägan är beroende av en procedur som inte har påbörjatseller i varje fall inte har slutförts när domen i brottmålet skall meddelas. Så t.ex. har i skildasammanhang diskuterats hur den situationen bör lösas, om en domstol har utvisatden dömde och vid påföljdsbestämningen beaktat det men som utvisningen innebärmen utvisningen sedan av något skäl inte verkställs. Liknandeproblem uppkommer när en arbetsgivare förklarar sig avse att avskeda en anställd på grundav ett brott och avskedandet beaktas av Prop. 1987/88:120 domstolen vidpäföljdsbestämningen men något avskedande sedan inte äger mm. Problemet kanockså vara det omvända, nämligen att arbetsgivaren förklarar sig inte ämnaavskeda den anställde men atl detta ändå sedan sker. Vadgäller utvisning har problemet ingående diskuterats i prop. 1979/80:96. Medhänsyn främst till det förslag som där lades fram om beaktande avflyktingstatus i samband med brottmål i vilka en utlänning är åtalad ansågföredragande statsrådet att det inte fanns anledning alt överväga en ordningför omprövning av brottspåföljden. Motsvarandeproblematik vad det gäller avskedande diskuterades i samband med 1975 årslagstiftning om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet m.m. (prop.1975:78). I propositionen anförde föredragande statsrådet att, om enarbetsgivares på förhand tillkännagivna avsikt att vidta åtgärder för ettavskedande inte förverkligas eller inte leder till avsett resultat, dettaförhållande i vart fall inte kan leda till något men för arbetstagaren. Vidareanfördes att man i praktiken bör kunna bortse från den eventualiteten att enarbetsgivare, som i ett yttrande lill domstolen har förklarat atl han inte harför avsikt att avskeda en arbetstagare, senare handlar pä annat sätt. Fängelsestraffkommitténdiskuterar i sin skrivelse (s. 10 ff) två alternativ föratt komma till rätta med de här antydda problemen. För del första skulleenligt kommittén en lösning kunna vara att domstolen i vissa situafioner geralternativa domslut beträffande påföljden. Om t. ex. utvisning beslutas, skulledomstolen få ange dels en påföljd med utvisning, dels en påföljd ulanutvisning. Därefter fär på verkställighetsplanet väljas mellan dessaalternafiv beroende på om utvisningen verkställs eller inte. Denandra utvägen skulle enligt kommittén vara att införa en möjlighet fördomstolen att ompröva påföljdsbestämningen. Åklagaren skulle enligt dettaalternativ under vissa förutsättningar kunna vid domstol begära nypåföljdsbestämning, om t.ex. en utvisning inte blir verkställd eller ettavskedande inte kommer lill stånd. Kommitténanser att båda dessa vägar är förenade med sådana olägenheter av principielloch praktisk natur att de inte är framkomliga. Det torde också enligt kommitténvara i ett fåtal fall som det nu diskuterade problemet leder till meraallvarliga olägenheter. Dessa är inte till nackdel för den dömde- Med hänsyntill detta stannar kommittén för att inte lägga fram något förslag till ändringav gällande ordning. anser jag att det inte finns fillräckliga skäl att på nytt överväga en lagsfiftning med sikte på fall då en av domstol beslutad utvisning visar sig inte gå att verkställa. a. synes det svårt att ge regler om i vilket läge det i så fall skulle anses definitivt attverkställig het inte kommer att ske. har berörts av utredningen för översynen av utlänningslagen som överlämnat betänkandet (SOU 1988:1). Enligt utredningen skulle det kunna övervägas, om det är lämpligt och möjligt att införa en ordning, varigenom ett upphävande av utvisnings beslutet leder till atl påföljden ändras. Utredningens förslag remissbehand- 62 las . Däremotär min bedömning en annan när det gäller sädana fall då straffmätningen ellervalet av påföljd har påverkats av etl antagande i frägan huruvidagärningsmannen kommer att sägas upp eller avskedas från sin anställning tillföljd av brottet. Särskilt inom den offentliga sektorn har dessa - låt vararätt sällsynta - fall visat sig leda till betydande praktiska svårigheter.Detta bestyrks av de remissyttranden som har avgetts av bl. a. statensansvarsnämnd och arbetsdomstolen. -som i likhet med anser det otillfredsställande om problemetlämnas olöst - förordar att kompletteras med föreskrifter avinnebörd att allmän åklagare skall kunna väcka talan om ändrad påföljd - äventill förmän för den dömde - om fömtsättningarna för domstolens bedömning i dethär aktuella avseendet har brustit. Även den dömde bör enligt förbundet kunnabegära omprövning. Förmin del kan jag ansluta mig en lösning efter dessa linjer som även fleraandra remissinstanser har varit inne pä. 1och för sig kunde en motsvarande ordning övervägas även för vissa andra fall dådomstolen utgått från en bestämd, och som det senare, visar sig felaktigförutsättning, när det gäller utgången av ett framtida rättsligt förfarande somhar betydelse för bedömningen av påföljdsfrågan. Jag tänker exempelvis på vissaav de fall då ett brott kan antas leda lill körkortsåterkallelse. En meragenerell lösning synes emellertid föra alltför långt, och det finns i varjefall inte tillräckligt underlag för att överväga en sådan. Jagåterkommer i specialmötiveringen närmare till utformningen av bestämmelser iämnet. 4 Vissa andra påföljdsfrågor 4.1 Överlämnande till särskildvård Mittställningstagande: Några förändringar av de påföljder som inne bär överlämnandetill särskild värd föreslås inte . Kommitténs förslag:Överlämnande till särskild värd behålls i sin nuvarande utformning och medsamma tillämpningsområde men upphör att vara straffrättsliga påföljder. Istället föreslås ett system som innebär att påföljd kan ersättas medförordnande om överlämnande till särskild vård. Möjligheten till överlämnandetill öppen psykiatrisk vård tas helt bort. Remissinstanserna: Av deremissinstanser som har berört frågan är det endast två som godtar förslagetatl överlämnande till särskild värd inte längre skall vara en brottspåföljd.Övriga remissinstanser ger uttryck för en övervägande kritisk inställning.Förslaget att avskaffa möjligheten att överlämna lill öppen psykiatrisk vårdlämnas helt utan erinran. Skälen för mittställningstagande: Jag tar först upp frågan om de olika formerna föröverlämnande skall vara straffrättsliga påföljder eller inte. Kommitténanför att dess förslag är gmndat pä teoretiska och semanti- Förslaget avses inte få någon praktisk betydelse. Till- Prop.1987/88:120 lämpningsområdet för överiämnande till särskild vård blir detsammasom , och innehållet i de olika överlämnandeformerna förändras inteheller. Kommittén uttalar emellertid också att den föreslagna ordningen skulleinnebära att del blir lättare att beträffande påföljdsvalet i övrigt få lillstånd en reglering vilken utgår från ett enhetligt synsätt. Grundläggande förkommitténs förslag är all påföljderna överlämnande till värd är avsedda atttillämpas pä individualpreventiva gmnder. Kommittén anser att teorin omindividualprevention inte bör läggas till grund för påföljdsbestämningen. Attdå som straffrättsliga påföljder behålla överlämnande till särskild värd ärinte logiskt. Kommittén pekar särskilt pä att förutsättningarna för vården iprincip är oberoende av om något brott begåtts. Delsamma gäller värdensvaraktighet och innehåll. Dekritiska remissinstanserna menar att kommittén inte anför tillräckligt bärandeskäl för den föreslagna ändringen. Värdet av en rent terminologisk förändring,utan några praktiska Följder, är tvivelaktigt. RÅ uttalar att förslaget ter siglogiskt med utgångspunkt i kommitténs allmänna syn pä individualpreventionensfunktioner inom straffsystemet. Inte desto mindre framstår det som sterilt ochdogmatiskt; på lika goda skäl skulle man kunna utmönstra påföljderna villkoriigdom och skyddstillsyn. Resultatet av kommitténs förslag blir enligt RÅ också,vad gäller de psykiskt avvikande lagöverträdarna, inte så logiskt som kommitténhar förutsatt. Andra remissinstanser har pekat på att det framför allt avhänsyn till målsäganden saknas anledning att ändra nuvarande regler. För honomkan det vara av betydelse att den dömde får någon form av straffrättsligpåföljd. Ävenom jag har förståelse för kommitténs grundläggande resonemang finner jag, ilikhet med kritikerna, att kommittén inte har skäl som är bärande nog förförslaget. Alltsedan tillkomst har överlämnande till särskildvärd förekommit som brottspåföljd. Som framgär av remissutfallet får balkenssynsätt sägas ha vunnit förankring. Kommitténs förslag är rent terminologisktoch får inga praktiska konsekvenser. Kommitténs övriga förslag kan genomförasoberoende av om överlämnande lill särskild vård är straffrältslig påföljd ellerinte. Min slutsats blir alt kommitténs förslag i denna del inte börgenomföras. Ilikhet med kommittén och remissinstanserna anscrjag däremot alt den mycketsällan förekommande påföljden överiämnande till öppen psykiatrisk vård bör kunnaavskaffas som brottspåföljd. Jag finner del dock inte lämpligt alt föreslånågon lagändring beträffande den frågan i delta sammanhang. Jag avser atl istället återkomma till den i samband med den nya lagstiftning angåendepsykiatrisk tvångsvärd och behandling av psykiskt störda lagöverträdare som förnärvarande förbereds inom . 4.2Fängelse som gemensamt straff Mitt förslag:Nuvarande princip för hur ett gemensamt fängelsestraff skall bestämmas förflera brott och för hur gemensam straffmätning skall ske vid en samtidiglagföring för flera brott bibehålls. Ett förhöjt straffmaximum skall såledesgälla i dessa fall. Möjligheterna alt överskrida straffmaximum för det svårasteav brotten görs emellertid mera differentierade och ökar ju högre dettamaximistraff är. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Förslaget har genomgående tillstyrkts eller lämnats ulan erinran. Skälenför mitt förslag: I likhet med kommittén och remissinstanserna anser jag attden nuvarande huvudprincipen för att utdöma straff för flera brott börbehållas. Juridiska fakultetsnämndenvid anser visserligen att den princip, enligt vilkenstraffmätning sker för varje brott för sig varefter straffen läggs samman, dens. k. kumulationsprincipen, borde vara mera förenlig med kommitténs synsätt iden meningen att den mer uttryckligen baserar straffmätningen på varje enskiltbrotts svårhet. För egen del vill jaganmärka att fakultetsnämndens resonemang förutsätter att straffvärdet hos enviss brottslighet skulle kunna bestämmas genom en enkel sammanläggning av deenskilda brottens straffvärde. Enligt min uppfattning är detta enverklighetsfrämmande syn. Vilken betydelse en viss gärning har för den samladebrottslighetens slraffvärde beror självfallet på hur den övriga brottslighetenär beskaffad. Jag vill i sammanhanget erinra om atl man i rättssystem somtillämpar kumulationsprincipen ofta mäter ut fängelsestraff som är uppenbartorimliga och att man i praktiken mäste justera detta resultat genom att tillåtaatt fängelsestraff för flera olika brott avtjänas parallellt. Ett årsfrihetsberövande kan alltså motsvara ådömt fängelsestraff För egen del anser jag attden nu gällande principen ger bättre möjligheter att anpassa straffmätningenför flerfaldig brottslighet efter straffvärdet. Detta utesluter självfalletinte atl det kan diskuteras vilken vikt som vid straffmätningen bör läggas vidden omständigheten att det är fråga om flera brott. När det gällertillämpningen är det exempelvis inte ovanligt alt kritik riktas mot atlden som den som gjort sig skyldig till många brott får en "rabatt." Ivissa lägen skulle nya brott enligt vad det hävdas från några häll vara mereller mindre betydelselösa i straffmätningshänseende för den som redan gjortsig skyldig till flera brott. I ett särskilt hänseende,som jag strax återkommer till, anser jag kritiken berättigad. Allmänt settharjag emellertid inte intrycket att domstolarna tillmäter flerfaldigbrottslighet en så begränsad belydelse. 1 allt väsentligt anser jag attnuvarande praxis bör kunna tjäna till vägledning även fortsättningsvis. Det äremellertid angeläget att regelsystemet tillämpas på etl sådant sättalt det såväl för dömda som för allmänheten tydligt framgår atl straffvärdetklart påverkas av att det är fråga om flera brott. 5 1987/88. Särskilt om det i ettsammanhang är fråga om flera brott av allvariig Prop. 1987/88:120 karaktär,bör delta få återspeglas i straffmätningen. Ilikhet med kommittén anser jag därför att den nuvarande regeln om fängelse somgemensamt straff för flera brott i 26 kap. 2 § BrB är olämplig genom atl denhar samma övre gräns, , när det gäller att överskrida straffskalan vidbrott av mindre allvariig karaktär som vid den allra grövsta brottsligheten.Starka skäl talar enligt min uppfattning för en ökad differentiering. Omendast flera mindre allvariiga brott, t. ex. med straffmaxima ,skall avdömas, bör det inte ens teoretiskt finnas en möjlighet atl överskridasexmånadersgränsen med så mycket som tvä år. Det är uppenbart att det inteheller föreligger något praktiskt behov av delta. Jaganser det också otillfredsställande med den mycket kraftiga rabatt som på grundav den nuvarande regelns utformning erhålls vid den grövsta brottsligheten. Tvåårs förhöjning i dessa fall är inte tillräcklig. Höjningen av straffmaximum vidflerbrottslighet bör dock ske med försiktighet. Några bärande skäl kan, somkommittén konstaterar, inte anföras för en kraftigare höjning. Mitt syfte ärsåledes inte i första hand att allmänt sett höja straffen när någon döms förflera brott utan att åstadkomma en större differentiering. Iöverensstämmelse med kommitténs förslag anscrjag att underlag för en störredifferentiering bör lämnas pä del sättet att möjligheten atl överskrida detsvåraste straffet ökar ju högre delta är. Uppgår det svåraste straffet intetill fängelse bör etl överskridande få ske med högst . Om detsvåraste straffet är fängelse eller högre men inte uppgär tillfängelse i åtta är får det överskridas med högst tvä är. Är det svårastestraffet fängelse bör motsvarande höjning vara högst fyraår. En sådan reglering innebär således lägre straffan då det ärfråga om brott med ett maximistraff som understiger fängelse och istället ett högre straffan enligt nuvarande reglering dä del gäller brott medett maximum av fängelse eller mer. För mellanskiktet innebär miltförslag ingen ändring. Underremissbehandlingen har tagit upp en speciell fråga.Enligl förbundels mening bör vissa brott inte omfattas av principen omgemensamt straff utan alllid bedömas självständigt och läggas till den påföljdsom uppnås i övrigt. Våld mot tjänsteman är enligl förbundet elt exempel päsådant brott. Principen om gemensam påföljd skulle här enligt förbundet fungerasom en direkt uppmuntran för en misstänkt att slå sig fri frän ett gripande,eftersom enligl gällande ordning liksom enligt kommitténs förslag, denvåldshandling som riktas mot polismannen skulle konsumeras av övriga påföljderpå etl sådant sätt atl gärningen i praktiken blir obeslraffad. Jagvill i detta sammanhang peka pä alt det finns möjlighet atl dömatill särskilt straff för en viss gärning på det sätt som förbundet förespråkar.En tjuv som vid gripandet gör sig skyldig till våld mot tjänsteman kan såledesådömas t.ex. skyddstillsyn för stölden och ett fängelsestraff för brottet våldmot tjänsteman. Någonmöjlighet att döma till separata fängelsestraff för två gärningar för vilka samtidig lagföring sker finns dock inte och bör enligl min mening 66 En sådanordning skulle innebära att det i undantagsfall öppnades möjlighet alt istället för nuvarande ordning tillämpa den s. k. kumulationsprincipen. En sådansärreglering kan jag för egen del se som motiverad endast om det med fog kanhävdas alt sedvanliga regler inte ger utrymme för en adekvat straffmätning.Enligt min mening kan synpunkter av det slag som polisförbundet redovisat ochsom förbundet anser även kan göra sig gällande vid exempelvis våld mot kvinnoroch barn och olaga vapeninnehav, i tillräcklig utsträckning beaktas inom densedvanliga straffmätningen. Jagvill i sammanhanget framhålla att det problem som förbundet pekar på till stordel torde vara ett pedagogiskt problem. Om domstolen inte anger vilken vikt manhar tillmätt förekomsten av en viss brottslighet, är det lätt att intrycket attden blivit "obestraffad" sprids, även om så faktiskt inte har varitfallet. 4.3 Vissa frågor rörande övervakning vid skyddstillsyn ochvillkorlig frigivning Mitt förslag: I defall då någon döms för nya brott till fortsatt skyddslillsyn med förordnande omföriängd övervakning får övervakningsnämnden möjlighet atl besluta attövervakningen skall upphöra sedan den pågått . Beträffande den som harvillkorligt frigivits kan övervakningsnämnden besluta om upphörande av övervakningenföre prövotidens utgång, om övervakning inte längre behövs. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Endastett fåtal remissinstanser berör dessa frågor särskilt och de godtar i huvudsakkommitténs förslag. Skälen för mitt förslag:Enligt de regler som gäller skall skyddstillsyn alltid vara förenad medövervakning. När av prövotiden, som är tre är, har förflutit skallövervakningen upphöra ulan särskilt förordnande. Någon möjlighet attdessförinnan upphäva övervakningen finns inte. Kommitténs förslag att dennaordning bör bestå har vid remissbehandlingen mött invändning från endast eninstans, Föreningen , som menar atl en möjlighetalt korta av övervakningen i vissa undanlagsfall borde ges även innanövervakningen pågått . Jag delar kommitténs åsiktalt del inte är lämpligt alt införa en möjlighet lill avkortning av denobligatoriska ettåriga övervakningstiden. Domstolarna bör då påföljden skallbestämmas kunna utgå ifrån alt övervakningen, som ju är del väsentligaverkställighelsinnehållet i skyddstillsynen, alltid pågår under minst etl år.Om så inte är fallet, finns risk för att tilltron till skyddslillsynen såsomstraffrättslig påföljd skulle minska. Naturligtvis skall dockövervakningsinsatserna i de enskilda fallen anpassas lill vad som kan anseserforderligt med hänsyn lill den dömdes personliga förhäl- Skulle det efterdomen visa sig att behovet av övervakning är Prop. 1987/88:120 begränsat,kan övervakarens och frivårdsljänstemännens insatser anpassas till detta. Detär dock väsentligt att en viss kontroll förekommer . Enav de sanktioner som övervakningsnämnden kan vidta vid misskötsamhet, utan nyabrott, frän den dömdes sida är att besluta om övervakning av den dömde underviss lid efter det att elt år av prövotiden har förflutit, dock längst tillprövotidens utgång. Den tid under vilken övervakningen förlängs i sådana fallvarierar, främst beroende pä arten och omfattningen av den misskötsamhet somden dömde gjort sig skyldig till. När det gäller möjligheten att låtaövervakningen upphöra har i dessa fall, enligt vad som redovisas avkommittén, i praxis viss tvekan uppstått. Vissa nämnder anser sig kunnaförlkorta den förlängda övervakningstiden, om detta efter hand visar siglämpligt. Andra övervakningsnämnder har däremot ansett sig vara förhindradetill det utan uttryckligt lagstöd. Tillskillnad frän vad som gäller i fråga om den grundläggande ettårigaövervakningstiden vid skyddstillsyn finns del enligt min mening inte någraprincipiella hinder mot att nämnderna i denna situation ges befogenhet attkorta av den förlängda övervakningstiden i de fall då övervakning inte längrekan anses behövlig. Vid ny allvarlig misskötsamhet kan ju nämnden besluta attden dömde på nytt skall ställas under övervakning. Jag anser alltså alt deaktuella reglerna bör utformas sä att någon tvekan inte skall behöva uppstä omövervakningsnämndernas befogenhet alt i dessa fall förordna att övervakningenskall upphöra.