prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — FöreningenSveriges frivårdstjänstemän anför att övervakningsnämnderna har utvecklat enpraxis som innebär att föriängning vid misskötsamhet endast fär ske i de falldär den dömde har återfallit i nya brott och domstolen har förordnat att dessaskall omfattas av den tidigare ådömda skyddslillsynen. Enligt föreningen bordedet finnas en möjlighet att förlänga övervakningsliden för de klienter somlever på ett sådant sätt atl nya brott kan förväntas och beträffande vilkakriminalvärdens övervakning har en avhållande effekt. Del är enligt föreningenfrågan om s. k. högriskklienter, som ofta har stora missbruksproblem. Enmöjlighet lill förlängning i fall av den typ som föreningen åsyftar finnsenligt gällande lagstiftning och är självfallet ocksä avsedd aU utnyttjas. Omden dömde inte iakttar vad som åligger honom till följd av domen påskyddstillsyn, är en av de sanktioner som övervakningsnämnden kan vidta attbesluta om föriängd övervakning. Om den dömde lever som föreningen beskrivertorde del ofta innebära att han inte iakttar vad som åligger honom. Ommisskölsamheten däremot tar sig uttryck i nya brott och blir känd först isamband med lagföringen är det primärt domstolen som har att föriängaövervakningen. Förhållandena kan dock vara sådana att övervakningsnämnden iavvaktan på lagföringen har anledning atl förordna om fortsatt övervakning. Nären domstol dömer lill fortsatt skyddstillsyn för nya brott kan den bl. a. förordna om fortsatt övervakning eller förlänga prövotiden. redovisar att domstolarna inte sällan dels förlänger 68 prövotiden, dels förordnarom övervakning och bestämmer att övervak- Prop. 1987/88:120 ningen skallpågå prövotidens slut. Ett sådant beslut innebär att det kan bli fråga omlånga övervakningstider, i vissa fall under betydligt än . Ikonsekvens med att övervakning vid ny dom pä skyddslillsyn i normalfalletpågår ett är anser jag att del bör införas en möjlighet för övervakningsnämndatt i sådana fall avkorta tiden till lägst i de fall där den nya domeninnebär en längre övervakningstid och fortsatt övervakning inte bedömspåkallad. Ettalternafiv till en sådan ordning har vid remissbehandlingen förordats avGöteborgs tingsrätt. Enligt tingsrätten är del närmast självklart atl endomstol inte bör förlänga övervakningen så att det medför längre obligatoriskövervakning än vad som följer av en ursprunglig dom på skyddstillsyn, dvs. Någon uttrycklig bestämmelse om detta behövs därför knappast. Skulle mananse att det ändå behövs en regel, förordar tingsrätten att den utformas sä attden uttryckligen begränsar domstolens rätt att förlänga övervakningstiden medmer än , dock med rätt för övervakningsnämnden att förlänga tillprövotidens slut. Jagkan dela tingsrättens uppfattning sä till vida att i dessa fall övervakningstidenvanligtvis inte bör förlängas med mer än ett är. Det kan dock tänkassituationer då domstolen gör den bedömningen att en längre övervakningstid ärpåkallad. Jag finner därför inte skäl att föreslå en begränsning av domstolensvalmöjligheter pä det sätt som tingsrätten föreslär. I likhet med kommitténförordar jag del först angivna alternafivet med en möjlighet till avkortning avövervakningstiden. Jagövergår härefter lill att behandla frägan om avkortning av övervakningstidenefter villkorlig frigivning. Fråganom övervakning vid villkorlig frigivning avgörs som regel av skyddskonsulentenefter prövning av om övervakning behövs i det enskilda fallet. Omskyddskonsulenten har beslutat att den dömde inte skall stå under övervakning,kan han senare förordna om sådan. Däremot finns ingen uttrycklig regel enligtvilken skyddskonsulenten kan upphäva ett beslut.om övervakning.Kriminalvårdsstyrelsen har i tillämpningsföreskrifter hänvisatskyddskonsulenterna till att hänskjuta frägan om fortsatt övervakning i de fall övervaknirig bedöms kunna upphöra . Det hardock visat sig att nämndemas.praxis i sådana fall varierar. Vissa nämnder ansersig kunna upphäva elt beslut om övervakning på begäran av skyddskonsulentenmedan andra nämnder har uppfattningen att det inte finns lagliga möjlighetertill det. Enligtmin mening bör en övervakning som har beslutats efter villkorlig frigivning kunna upphöra, om den inte längre behövs. Till skillnad frän vad som gäller vid skyddstillsyn utgör övervakning efter villkorlig frigivning inte något centralt inslag i straffverkställigheten. Jag föreslår därför attdel i lagtext klart skall framgå att en övervakningsnämnd har möjlighet att förordna om upphörande av övervakning efter villkorlig frigivning före den föreskrivna övervakningstidens utgång, om övervakningen inte längre be hövs. Beslutanderätten bör i dessa fall läggas på övervakningsnämnd och således inte på skyddskonsulenten. 4.4Beslut i högre rätt om utvisning Mitt förslag: Ettförbud införs för högre rätt att förordna om utvisning när lägre rätt intemeddelait sådant förordnande och talan har fullföljts endast av den tilltaladeeller lill hans förmån. Motsvarande ändring görs i fråga om möjligheten attförlänga tiden för ett förbud för den dömde atl återvända lill riket. Kommitténsförslag överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Samtliga de remissinstanser som berör frägan tillstyrker eller lämnarförslaget utan erinran. Skälenför mitt förslag: tar i skrivelsen den 4 december 1986upp frågan om ådömande av utvisning i högre rätt i anledning av ett betänkandefrän justitieutskotlet (JuU 1984/85:38). I den motion som låg till grund förutskottsbelänkandet i den aktuella delen kritiserades det förhällandet atthögre rätt, även i det fall att endast den tilltalade fullföljt talan motdomen, kan besluta om utvisning även om lägre rätt inte har gjort del.Utskottet anförde att det inte är svårt att finna sympati för en sådan ordningsom motionärerna förespråkat. Utskottet hänvisade till fängelsestraffkommitténsdå pågående arbete och avslog en motion i ämnet. följde utskottet(rskr. 1984/85:361). Jagvill peka på att det i förarbetena till utlänningslag som föregick dennuvarande utlänningslagen (1980:376) uttalades att den högre rätten inte ianledning av den tilltalades talan borde kunna döma till förvisning (numerautvisning) om inte den lägre rätten gjort det. Ocksä lagrådet uttalade sig föratt bestämmelse om förbud mot vad som brukar kallasreformatio in pejus skulle tillämpas analogt på förvisning. Någon föreskriftinfördes dock inte som förbjöd en ändring i förvisningsfrågan till nackdel förden dömde med anledning av dennes överklagande. I förarbetena (prop.1979/80:96) till den nuvarande utlänningslagen berördes däremot inte frågan omreformatio in pejus, vilket innebär alt rättsläget är oförändrat. Jagvill i detta sammanhang peka på att högsta domstolen i några avgöranden undersenare år när del gäller påföljder enligt och förverkande hartillämpat reglerna om förbud mot reformatio in pejus pä ett för den tilltalademer gynnsamt sätt än tidigare (jämför NJA 1983 s. 425 och 1984 s. 452 och 918).Högsta domstolen har bl. a uttalat att bestämmelserna bör tillämpas så att mani möjligaste män undviker att resultatet av en tilltalads överklagande kommeratt framstå som en påfallande försämring för honom. Jagdelar den uppfattning som såväl justifieulskottet som fängelsestraff-kommitténoch remissinstanserna har gett uttryck för, nämligen att förbudet motreformatio in pejus bör omfatta även utvisning. En utvisning torde för mångatilltalade framstå som en klart svårare sanktion än några månaders längrefängelsestraff. I det mål som var upphov till den av justifieulskottetbehandlade motionen (NJA 1981 s. 1246) sänkte hovrätten pä den tilltaladestalan det av tingsrätten ådömda fängelsestraffet och tre månader till ett årsfängelse och beslutade om utvisning ur riket på livstid. 1987/88:120Högsta domstolen fann att hinder inte förelegat för hovrätten att ta upp fråganom utvisning lill prövning. Jag anser att det inte är skäligt atl en tilltaladskall behöva riskera att få den samlade sanktionen för brottet ändrad på dettasätt när endast han för talan i högre rätt. Jagförordar därför att det i 51 kap. 25 § RB föreskrivs ett förbud för högre rättatt besluta om utvisning i det fallet att lägre rätt inte har meddelat ettsådant beslut och talan har fullföljts endast av den dömde eller till hansförmån. Högre rätt bör i den situationen inte heller fä bestämma förett förbud för den dömde att återvända till . Vissaandra frågor som berör dels reglerna i den nämnda paragrafen, dels reglerna föromröstning i brottmål behandlas i en departementspromemoria (Ds Ju 1987:19)som remissbehandlas. Jag räknar med att kunna presenteralagförslag även i dessa frågor i sådan fid atl ett gemensamt ikraftträdande medmina förslag i detta ärende blir möjligt. Ienlighet med det anförda har inom upprättats förslag 1. lagom ändring i 2. lag om ändring irättegångsbalken 3. lag om ändring i lagen(1951:649) om straff för vissa trafikbrott 4. lag om ändring i lagen(1963:197) om allmänt kriminalregister 5. lag om ändring i lagen(1965:94) om polisregister m. m. 6. lag om ändring i bötesverkställighetslagen(1979:189) 7. lag om ändring iutlänningslagen (1980:376) Förslagetunder 3 har upprättats i samråd med chefen för kommunika-Uonsdepartemenlet ochförslaget under 7 i samråd med statsrådet . . 6.1 Förslaget till lag om ändring i Bestämmelsernai nuvarande 5 och 6 §§ motsvaras av de nya 30 kap. 2 och 3 §§. Vidare upphör 7§ att gälla, se avsnitt 2.2 och 30 kap. Paragrafenär i sak oförändrad. Den enda ändring som vidtagits är att orden "de allmänna" har utgått. Uttrycket behövs inte eftersomsamtliga särskilda straffarter numera har utmönstrats. Eftersomsärskilda straffmätningsregler införs är det missvisande att säga atlanvändningen av straffen i allmänhet regleras av vad i bestämmelserna om detsärskilda brottet är stadgat. I stället sker en hänvisning lill förutombestämmelserna om de särskilda brotten vad därutöver är särskilt föreskrivet.Vad som åsyftas är i första hand straffmätningsreglerna i 29 kap. Det nuvarandeandra stycket motsvaras av 5 § första stycket. Förstastycket motsvarar den nuvarande bestämmelsen i 1 kap. 4 § andra stycket.Bestämmelsen är i sak oförändrad. Endast den ändringen har vidtagits att ordetpåföljd har bytts ut mot straff Paragrafen reglerar ju endast förhållandel isvårhetshänseende mellan de båda straffen böter och fängelse. Bestämmelsen harfått vara kvar i 1 kap. eftersom den har betydelse för att man skall förstå deregler som finns i bestämmelserna om de särskilda brotten om atl man i vissafall får döma lill lindrigare straffan som är stadgat för brottet. I30 kap. I § finns en bestämmelse som vid val av påföljd reglerar svårheten avfängelse i förhållande till villkorlig dom och skyddstillsyn. En hänvisningtill den paragrafen har tagits in i andra stycket. Bestämmelsenhar i sak oförändrad förts över frän nuvarande 33 kap. 1 §. Bestämmelsen inuvarande 33 kap. I § om straffbarhelsåldern får anses så grundläggande att denbör placeras i 1 kap. Enligtparagrafen får bl. a. under vissa förutsättningar dömas lill lindrigare straffän som är föreskrivet för gärningen. Enligt den nuvarande andra meningen fårdock inte dömas till lindrigare straff än fängelse, om lägsta straffet förbrottet annars är fängelse eller däröver. Iparagrafen har endast den ändringen gjorts att andra meningen har ulgält. Orsaken är den föreslagna regleringen i 29 kap. rörande möjligheten att döma till lindrigare straff än det som är föreskrivet för brottet. Denna reglering gör den typ av inskränkning som bestämmelsen i andra meningen innebär meningslös då lägre straff ändå kan ådömas. Ändringen saknar emellertid praktisk belydelse. Del torde inte komma i fräga atl för så allvariiga brott som det här gäller döma till böter. 20 kap. Prop. Iparagrafen har det nuvarande andra stycket utgått. Bestämmelsen i stycket attdet vid bestämmande av straff skall tas hänsyn till om den dömde skiljs fränsitt uppdrag har sin motsvarighet i 29 kap. 5 §. Bestämmelsernai den upphävda 4 § motsvaras av 29 kap. 7 § andra stycket och 30 kap. 5 §. Iparagrafen finns bestämmelsen om fängelse som gemensamt straff för flera brott.De sakliga ändringarna har behandlats i avsnitt 4.2. De syftar till endifferentiering genom att möjligheten att överskrida det svåraste straffet ökarju högre detta är. Del kan understrykas att vad som eftersträvas inte i förstahand är att höja straffen ulan att åstadkomma mer differentierade straffskalorför fängelse vid flerbrottslighet. Normalt bör man liksom kunnahålla sig inom de vanliga straffskalorna. Ändringenbestår av ett tillägg enligt vilket övervakningsnämnden fär förordna atlövervakningen efter villkorlig frigivning skall upphöra om den inte längrebedöms vara behövlig. Skälen för delta har behandlats i avsnitt 4.3. Omövervakning är påkallad eller inte skall bedömas enligt samma kriterier somför närvarande. Att övervakningen normall skall upphöra sedan ett är avprövotiden har förflutit framgår av sista meningen. Bestämmelseninnehåller det grundläggande rekvisitet för när villkorlig dom fär ådömas.Detta får ske endast för etl brott för vilket påföljden inte bedöms kunnastanna vid böter. Villkorlig dom skall således användas i fall då brottet medfillämpning av den aktuella straffskalan och bestämmelserna i 29 kap. vidstraff mät ningen ligger pä fängelsenivå och alltså inte endast föranlederböter. Detta skiljer sig frän den hittillsvarande regleringen enligt vilkenvillkorlig dom får användas om fängelse kan följa på brottet, dvs. omstraffskalan för brottet upptar fängelse. I praxis torde dock inte hellerenligt denna reglering villkorlig dom ha ådömts i de fall brottet bedömtsmotivera endast böter. Angåendede närmare förutsättningarna för att döma till villkorlig dom, se 30 kap. 4 och 7 §§. 2 § Prop. Iparagrafen finns den grundläggande bestämmelsen om atl villkorlig dom fårförenas med dagsböter. Förutsättningen för detta anges i den nya 30 kap. 8 §. Paragrafeninnehåller den grundläggande bestämmelsen om i vilka fall skyddstillsyn fårådömas. Denna överensstämmer med den som föreslås gälla för villkorlig dom, se27 kap. 1 §. Förutsättningaina i övrigt för att ådöma skyddstillsyn regleras i30 kap. 4 och 9 §§. Möjlighetenatt kombinera skyddslillsyn med böter kvarstår. De närmare fömtsättningarna förnär kombinaitionen bör användas anges i 30 kap. 10 §. Möjlighetenatt kombinera skyddstillsyn med fängelse i lägst och högst 3 månaderkvarstår oförändrad. De närmare förutsättningarna för att använda kombinationenregleras i 30 kap. 11 §. Idet nya andra stycket anges uttryckligen alt domstolen inte får kombineraskyddslillsyn med både böter och fängelse. Bestämmelsen överensstämmer medtidigare molivuttalanden (prop. 1978/79:212 s. 74). Enmotsvarighet bestämmelsen i del nuvarande tredje stycket återfinns i 6 a §första stycket. Bestämmelsernai andra och tredje styckena har utan någon förändring i sak flyttats fill 6 a§. Idenna nya paragraf har, ulan någon ändring i sak, de väsentliga bestämmelsernaom innehållet i s.k. kontraktsvård samlats (prop. 1986/87:106, JuU 32, rskr.279, SFS 1987:761). Iförsta stycket föreskrivs att rätten, om en planerad behandling är av avgörandebetydelse för alt skyddslillsyn ådöms, i domslutet skall ange hur långtfängelsestraff som skulle ha ådömts om fängelse i stället hade valts sompåföljd. Bestämmelsen motsvarar nuvarande 3 § tredje stycket. Andrastycket innebär atl föreskrift om den behandlingsplan som den dömde har åtagit sig alt följa alltid skall meddelas i de aktuella fallen. I andra meningen sägs att en sådan behandlingsplan också får innehålla 74 bestämmelser om atl dendömde är skyldig alt genomgå kroppsvisitation Prop. 1987/88:120 ochkroppsbesiktning för kontroll av alt han inte missbrukar beroendeframkallandemedel. Bestämmelserna motsvarar nuvarande i 6 § andra stycket första meningenoch tredje stycket. Itredje stycket anges att det i samband med en sådan behandlingsplan fårföreskrivas atl den som ansvarar för behandlingen skall göra anmälan tillskyddskonsulenlen och åklagaren om den dömde allvarligt åsidosätter sinaåligganden enligl planen. Bestämmelsen motsvarar den nuvarande andra meningen i6 § andra stycket. om behandlingsplan är en sådan föreskrift som avses i 26 kap. 15 §första stycket 3. Att en sådan föreskrift får meddelas vid dom pä skyddstillsynframgär av hänvisningen i 28 kap. 6 § första stycket. Bestämmelserna iförevarande paragraf är inte tillämpliga i varje fall dä en dom päskyddstillsyn förenas med föreskrift om en behandlingsplan som den dömde ärskyldig följa, ulan endast om den planerade behandlingen har varit av avgörandebetydelse för alt skyddstillsyn ådömts. Härmed avses att skyddstillsyn valtsmed hänsyn lill den särskilda regleringen i 30 kap. 9 § andra stycket 3. Ävennär gmnden att ådöma en skyddstillsyn är en annan, får rätten förenaskyddstillsynen med föreskrift om en behandlingsplan som den dömde skallfölja, men den särskilda regleringen i förevarande paragraf är då intetillämplig. Däremot fär rätten även i dessa fall enligt bestämmelsen i 28 kap.5 § Qärde stycket besluta om längre övervakningstid under förutsättning atl dendömde åtagit sig att följa behandlingsplanen. Dennya bestämmelsen i andra stycket har behandlats i avsnitt 4.3. Frägan omövervakning i dessa fall behövs eller inte, bör bedömas utifrån samma kriteriersom gäller för om övervakning skall anordnas efter villkorlig frigivning. Såvälstöd- som kontrollfunktionen hos övervakningen och syftet med den förlängdaövervakningen får således beaktas. Iparagraferna har endast hänvisningar lill det nuvarande 3 § tredje stycketersatts av dess motsvarighet i 6 a § första stycket. Kapitlet,som är nytt, har rubriken och påföljdseftergift. I kapitlet har bestämmelserna om straffmätning, som allmänt behandlats i avsnitt 3.1 och 3.2, samlats. I stor utsträckning saknar bestämmelserna motsvarighet i nu gällande lag. gällande lagregler som rör straffmät ningen har förts hit. Som exempel kan nämnas reglerna i nuvarande 26 kap. 4 § tredje stycket och 33 kap. 4 §. Endast allmänt giltiga regler om siraffmätning, dvs. sådana som i princip är tillämpliga på alla brott, be handlas i detta kapitel. Straffmätningsreglersom tar sikte på särskilda brott står således kvar i Prop. 1987/88:120anslutning till brottsbeskrivningarna (se den ändrade 13 kap. 11 § samt 14 kap.11 § och 15 kap. 14 §). Straffmätningsregdn i 22 kap. 8 §, som endast gällerunder krig, har ansetts böra stå kvar i detta kapitel. Detsamma gällerbestämmelsen i 2 kap. 6 § om hänsyn i vissa fall till påföljd ådömd utom riket. Fängelsestraffkommitténhar i sitt förslag samlat de allmänna gmnderna för ansvarsfrihet i etl kapitel.Delta kapitel tar inte upp några regler om strafflindring. Strafflindringregleras i stället genom en hänvisning i kommitténs motsvarighet lillförevarande kapitel. Någon allmän översyn av ansvarsfrihetsreglerna görkommittén inte i sitt huvudbetänkande. En sådan kommer dock alt ske islutbetänkandet, som beräknas föreligga . Enligl uppgift kommer dårelativt långtgående såväl sakliga som redaktionella ändringar att föreslås avkommittén. Det har därför inte funnits skäl atl nu till någon del la uppansvarsfrihetsreglerna. Se vidare under 3 §. Reglernaom straffmätning har i förslaget placerats i 29 kap. och bestämmelserna ompäföljdsval i 30 kap. Även kommittén föreslog att reglerna om päföljdsval ochsiraffmätning skulle placeras i tvä kapitel, dock med nummer 33 och 34.Anledningen härtill var att kommittén föreslog att vissa specialstraffrättsligabrott, t.ex. narkofikabrott och skattebrott, skulle föras över Ullbrottsbalken. Som jag ser det förutsätter en sådan förändring etl betydligt meringående utredningsarbete och det finns således inte anledning att nu planeraför ett sådant överförande. Jag har därför valt att placera de nya reglerna ide tidigare upphävda 29 och 30 kap. Reglerna om straffmätning och påföljdsvalkommer därmed att komma efter kapitlen om böter, fängelse, villkorlig dom ochskyddslillsyn. De kommer däremot före bestämmelserna om överlämnande tillsärskild vård i 31 kap. Detta ser jag som en logisk ordning eftersom reglernaom straffmätning och påföljdsval inte är tillämpliga i fråga om överlämnandetill särskild vård (se 30 kap. I § andra stycket i mitt förslag). Jaghar inte gått lika långt som fängelsestraffkommitténs förslag vad det gälleratt föra över nu gällande regler till de två nya kapitlen. Det är dock endastfråga om marginella skillnader. Jag anser således att den gmndläggandebestämmelsen om påföljdernas användning i 1 kap. 4 § bör vara kvar i dettakapitel. Den hänger nära samman med 1 kap. 3 § och behövs för att förstå deenskilda brottsbeskrivningarna där ju endast påföljderna böter och fängelsenämns. Att villkorlig dom och skyddstillsyn får ådömas i stället för fängelsebör enligtmin mening framgå redan av bestämmelserna i 27 och 28 kap om dessapåföljder och inte först av påföljdsvalskapitlet. Vidare anser jag att ävenhuvudbestämmelserna om att villkorlig dom får förenas med böter ochskyddstillsyn med böter eller fängelse samt de särskilda strafflatituder som dägäller bör finnas i 27 och 28 kap. Om inte dessa kombinationer presenterasredan där blir resten av kapitlen svåra att förstå. De närmareförutsättningarna för att döma till villkorlig dom och skyddstillsyn samt föranvändningen av kombinationerna återfinns dock även enligt mitt förslag ikapitlet orn påföljdsval. Kapitletom straff mätning kommer således före kapitlet om påföljdsval. Ser man endast till hurbeslutsprocessen fungerar i domstolarna kan, Prop. 1987/88:120 såsom påpekatsav några remissinstanser, hävdas att ordningen borde vara den omvända. Någonegentlig straffmätning kommer normalt inte i fråga innan domstolen funnit altpåföljden bör stanna vid böter eller fängelse. Med hänsyn till attpåföljdsvalet inte kan ske utan i vart fall etl allmänt omdöme ombrottslighetens straffvärde får del emellertid anses vara mest överskådligt attha bestämmelserna om straffvärde, och därmed även om den med straffvärdet såintimt förknippade straffmätningen, före bestämmelserna om päföljdsvalet. Kapitlethar disponerats på följande sätt. 1 I § finns den grundläggande bestämmelsen omstraffvärdet som utgångspunkt för straffmätningen. Vidare anges där vilkafaktorer som särskilt skall beaktas vid bedömningen av etl brotts straffvärde.Härefter följer i 2 § en exemplifierande uppräkning av omständigheter som ökarstraffvärdet. En motsvarande uppräkning av omständigheter som minskarstraffvärdet finns i 3 §. I 4 § regleras betydelsen av gärningsmannens tidigarebrottslighet. Omständigheter som utöver brottets slraffvärde skall beaktas vidstraffmätningen anges i 5 §. I 6 § finns bestämmelsen om påföljdseftergift.SluUigen ges i 7 § särskilda regler för det fall atl någon har begått brottinnan han fyllt 21 är. Fastänen strävan har varit atl flertalet vanliga eller principiellt viktigastraffmätningskriterier skall komma fill uttryck i kapitlet står det klart altdet i praktiken kan uppkomma ett mycket stort antal situationer där deomständigheter som ter sig väsentliga för straffmätningen inte läcks av deaktuella reglema. Ofta kan då förhållandena antas vara sådana att det finnsnågon av reglerna som visserligen inte uttryckligen tar sikte på den föreliggandesituationen men ändå till sin inriktning är så likartad att den kan fillämpasanalogt. Men även när så inte är fallet, skall naturligtvis domstolarnabestämma straffet efter en sammanvägning av de särskilda omständigheter somföreligger i det aktuella fallet. Det bör alltså understrykas att avsikten inteär atl ge en uttömmande redovisning av de faktorer som bör beaktas. Häranges de allmänna grunder enligl vilka straffmätning skall ske. Huvudregeln äratl straff skall mätas ut efter brottets eller den samlade brottslighetensstraffvärde. Frågan om vilka faktorer som skall beaktas vid bedömningen avstraffvärdet regleras i andra stycket. Bestämmelsen att straff skall mätas utefter straffvärdet är emellertid inte utan undanlag.