prop · GB03137 · 1987-12-31 00:00:00 — Vidare kan, som jag har varil inne.på,en fråga om besöksförbud också komma upp i samband med en förundersökning ellerbrotlmålsprocess. Det kan då vara naturligt atl frågorna bedöms gemensamt. Enforumregel för åklagaren bör utformas så alt det nu sagda uppnås. 17 kap. RB finns vidare vissa allmänna regler om åklagare,bl.a. i fråga om behörighet och jäv. Dessa bestämmelser bör göras tillämpligaäven i ärenden om besöksförbud. Av del jag nu sagt följer atl frågor om besöksförbud börhandläggas vid de lokala åklagarmyndigheterna. Det är av stor betydelse att densom begär förbudet kan vända sig till en åklagare på orten och inte åsamkaskostnader för resor eller liknande. Frågor om besöksförbud torde heller integenerellt vara av sådan svårighetsgrad atl de behöver handläggas av högreåklagare. Däremot kräver de i allmänhet en viss tids yrkeserfarenhet. Assistentåklagaresom endast har tjänstgjort som åklagare bör därför inte få fattabeslut i frågor om besöksförbud. Jag avser alt återkomma fill regeringen idenna fråga. En viktig fråga är vilken utredning som krävs.som underlagför etl beslut om besöksförbud. Den frågan får givetvis bedömas med hänsyn tillomständigheterna i det enskilda fallet. Om den mot vilken förbudet avses gällafidigare har lagförts för brott mot den som förbudet skall skydda, bör somregel domen vara etl tillräckligt underlag för att bedöma både om del finnsrisk för trakasserier eller nya övergrepp och om förutsättningarna för förbudäven i övrigt är uppfyllda. Äterfallsrisken kan emellertid vara svårbedömd ochkräva särskild utredning. Vad som därutöver kan krävas är en viss utredning omgärningsmannens och brottsoffrets personliga förhållanden till underlag föröverväganden om hur besöksförbudet skall utformas. Om i stället den mot vilken besöksförbudet avses gälla ärmisstänkt eller åtalad för ny brottslighet och detta har betydelse för fråganom besöksför- bud, torde utredningen i brottmålet i många fall varatillräcklig för Prop. 1987/88:137 bedömningen om förutsättningar förförbud är för handen, i förekommande fall tillsammans med uppgifter om tidigarebrottslighet. Även i de fallen krävs emellertid viss utredning om de personligaförhållandena. Slutligen förekommer det fall där det över huvud tagetinte är fråga om någon tidigare eller pågående brottslighet riktad mot den somförbudet avser att skydda. I de fallen torde krävas en mer omfattande utredningför att klarlägga om det föreligger sådana särskilda omständigheter alt ellbesöksförbud kan meddelas. För den utredning som sålunda kan bli nödvändig böråklagaren, som jag antydde, i mån av behov kunna anlita biträde avpolismyndighet. En särskild regel om detta bör införas. I likhet med vad somgäller förundersökning i brottmål bör åklagaren dock inte vara bunden av atlutnyttja polisen för utredningen utan själv kunna genomföra utredningen om detär lämpligare. Om den enda utredning som behövs är uppgifter från parterna omderas personliga förhållanden, bör utredningen i vissa fall kunna göras hosåklagarmyndigheten, av åklagaren själv eller av annan personal. För att kunna genomföra utredningar om besöksförbud även ide fall där den mot vilken förbudet avses gälla inte vill medverka.vidutredningen bör åklagaren ha tillgång lill vissa begränsade tvångsmedel.Reglerna i 23 kap. RB om hämtning lill förhör och skyldighet att kvarstanna förförhör bör därför vara tillämpliga. Självfallet bör emellertid denomständigheten att den mot vilken förbudet avses gälla vägrar medverka iutredningen inte hindra atl besöksförbud ändå utfärdas, om förutsättningarnaför förbud i övrigt föreligger. Även vissa andra bestämmelser i 23 kap. RB börkunna tillämpas i ärenden om besöksförbud. Jag återkommer lill den frågan i specialmotivcrringen. Jag har tidigare framhållit atl elt besöksförbud normaltinte bör meddelas utan all både den mot vilken förbudet avses gälla och den somförbudet avser atl skydda har haft tillfälle atl ge sina synpunkter. pekat på all beslut om besöksförbud givetvis inte bör meddelas, om densom förbudet avser atl skydda motsätter sig det. Vidare har jag framhållit atlsjälva utformningen av förbudet som regel kräver att åklagaren har haft kontaktmed båda. Mot den bakgrunden föreslår jag att i lagen om besöksförbud las in enbestämmelse om att såväl den mot vilken förbudet avses gälla som den somförbudet avser att skydda bör underrättas om uppgifter som har tillförtsärendet genom någon annan än honom själv och beredas tillfälle all yttra sig överdem. Undantag bör emellertid göras i samma utsträckning som gäller enligtförvaltningslagen, bl.a. med tanke på det fallet all del krävs ett mycketsnabbt beslut. För att få till stånd etl förfarande som från de berördassynpunkt uppfyller tillräckliga krav på rättssäkerhet bör i lagen om besöksförbud införas en bestämmelse om alt de har rätt all la del av del som har tillförts ärendet. De generella begränsningar som följer av 14 kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) bör emellerfid gälla även i ärenden om besöksförbud. Jag vill särskilt peka på alt det i dessa ärenden kan föreligga synnerliga skäl att inte låta en av parterna ta del av själva handlingarna. Jag återkommer lill sekretessfrågorna i ett senare avsnitt (avsnitt 3.8). Som jag har varit inne på bör elt enkelt och smidigtförfarande eftersträvas. 1987/88:137 Muntliga kontakter från åklagarenssida är därvid enligt min mening all föredra. Jag vill betona atldet är viktigt alt förfarandet hos åklagaren inte i onödan formaliseras.Tidsödande skriftligt förfarande vid utredning eller kommunikation med parternabör med hänsyn till den speciella karaktären på ärenden om besöksförbudundvikas. En annan sak är atl åklagarens muntliga kontakter med de inblandadebör dokumenteras i ärendet. Förvaltningslagen, som innehåller grundläggande regler omförvaltningsmyndigheters handläggning av ärenden skall i princip tillämpas pååklagar-verksamheten. I 32 § förvaltningslagen görs emellertid delbetydelsefulla undantaget alt 830 §§ förvaltningslagen inte gälleråklagarmyndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Ärenden om besöksförbudutgör ell nytt inslag i åklagarnas uppgifter. Det kan diskuteras om sådanaärenden omfattas av bestämmelsen i 32 § förvaltningslagen. För att undvikaoklarheter på den punkten föreslår jag all det i lagen om besöksförbud tas inen uttrycklig bestämmelse om vilka regler i förvaltningslagen som ärtillämpliga vid åklagarens handläggning av ärenden om besöksförbud. Jagåterkommer närmare lill detta i specialmotiveringen. ' Ett beslut varigenom åklagaren avgör en fråga ombesöksförbud bör avfallas skriftligen och innehålla skälen för beslutet. Det årviktigt alt bäde den som åläggs förbudet och den som förbudet avser att skyddakan utläsa gränserna för förbudet och vad som har varit avgörande föråklagarens beslut. Moliveringsskyldigheten bör emellertid inte sträcka siglängre än den som i allmänhet gäller enligt förvaltningslagen. När det gäller möjligheterna att få allmän rättshjälp iärenden om besöksförbud hos åklagaren kan konstateras att allmän rättshjälp enliglpraxis sällan förekommer i förvaltningsärenden. Normall sett krävs del för altsådan rättshjälp skall beviljas i dessa ärenden att det finns några särskildaomständigheter med hänsyn antingen till den rältssökandes personligaförhållanden eller till ärendets omfattning eller svårighetsgrad. Detta grundarsig på atl den myndighet som handlägger ärendet i allmänhet skall själv svaraför atl ärendet blir tillräckligt utrett. Detsamma gäller i ärenden ombesöksförbud, där ju som jag har varil inne på ansvaret förutredningen åvilar åklagaren. Bedömningen av om allmän rättshjälp skall kunnabeviljas för handläggningen i ärenden om besöksförbud får göras mot denbakgrunden. Några särregler som tar sikte på just dessa ärenden behövs enligtmin mening inte. Med hänsyn till den restriktivitet som präglar praxis på dethär området torde allmän rättshjälp därför bli sällsynt på del här stadiet avhandläggningen. 3.5.3Domstolsprövning av beslut om besöksförbud Mittförslag: Åklagares beslut i fråga om besöksförbud skall kunna prövas avtingsrätten, om den som har ålagts förbudet eller den som förbudet avser atlskydda begär del. Rätten får besluta interimistiskt i fråga om besöksförbud.Lagen (1946:807) om handläggning av. domstolsärenden (ärendelagen) skall, medvissa undantag, tillämpas på domstolens handläggning. I en del fall får fråganom besöksförbud i stället prövas i mål om allmänt åtal. Promemorians förslag: beslut ombesöksförbud kan efter ansökan omprövas av tingsrätten. Vid handläggningen idomstol skall ärendelagen tillämpas. Remissinstanserna: Huvuddragen i förslaget omdomstolsprövning har i allmänhet godtagits av remissinstanserna. Mot vissaenskildheter har dock kritik riktats. Vidare har pekats på olika frågor rörandeförfarandet som inte alls eller endast flyktigt har berörts i promemorieförslaget.Det gäller bl.a. frågan om rätlens sammansättning i de fall ärendelagen skalltillämpas, vissa frågor rörande partsställningen vid omprövning av beslut m.m. Skälen för mitt förslag: Har åklagare meddelat ett besluti fråga om besöksförbud, är det, som jag har varit inne på, nödvändigtfrån rättssäkerhetssynpunkt att den som beslutet gått emot får en möjlighet allsnabbt få beslutet prövat av domstol. Jag föreslär därför all en sådan ordning,som också har tillstyrkts av remissinstanserna, införs. Som föreslagils ipromemorian bör rätten till prövning inte vara begränsad i tiden. Har åklagarenålagt besöksförbud, kommer således beslutet all kunna prövas av rätten när somhelst under förbudels giltighetstid. För enkelhetens skull bör en begäran om prövning avåklagarens beslut framställas hos denne. Åklagaren bör vara skyldig attöverlämna ärendet lill rätten så snart en sådan prövning begärs. Jag återkommeri specialmotiveringen till frågan om möjligheten för åklagaren att i dessafall själv ompröva sitt beslut. Ipromemorian föreslås alt domstolens handläggning vid prövning av besöksförbudskall ske enligl ärendelagen. Den lösningen har godtagits av flertalet remissinstansermen vissa invändningar rörande olika enskildheter har riklats mot förslaget. Förfarandet enligt ärendelagen är i vissa hänseendenmindre formbundet än RB:s regelsystem. Lagen ger bl.a. större möjligheter atlavgöra ärenden efter elt rent skriftligt förfarande. Jag delar uppfattningenall ärendelagens regler i många avseenden skulle lämpa sig för prövning avbesöksförbud. På en del punkter krävs emellertid regler som avviker frånärendelagens, vilket jag strax återkommer till. I och med att domstolens handläggning skall ske enliglärendelagen bör en begäran om rättens prövning likställas med en ansökan enliglden lagen. En begäran om domstolsprövning av ett beslut om besöksförbud bördock alltid få framställas muntligen. Som jag har nämnt bör inte någrasärskilda tidsfrister gälla för begäran om domstolsprövning. Jag avser att senare återkomma tillregeringen i Prop. 1987/88:137 sistnämnda fråga. En viktig fråga, som jag har berört, är vem .somskall kunna begära domstolsprövning av ett beslut om besöksförbud. Först ochfrämst måste enligl min mening den som har ålagts etl besöksförbud kunna begäraändring eller hävande av förbudet. 'Vidare skall den som vill ha ettbesöksförbud utfärdat lill sitt skydd men som inte har fåll en framställning omförbud bifallen av åklagaren, eller som är missnöjd med omfattningen av etlförbud som åklagaren ålagt, kunna föra ett sådant ärende lill domstolen. När det gäller frågan om vem som skall anses som motparttill den som anhängiggjorl ärendet hos domstolen och frågan om åklagarens rollär läget mera komplicerat. I lagrådsremissen föreslogs alt åklagaren skullevara motpart om den som ålagts besöksförbud begärt rättens prövning. Skälettill detta förslag var att man inte i onödan borde utsätta den som förbudetavser all skydda för att själv stå som part i domstolsförfarandet. I de falldäremot där rätlens prövning begärts av den som förbudet avses skydda, borde enliglförslaget den mot vilken förbudet avses gälla inta motparlssiällning iprocessen. Lagrådet har i denna del anfört följande. Den föreslagna ordningen kan i vissa fall få mindre tillfredsställandekonsekvenser för den som förbudet avser atl skydda, nämligen i den situationenall åklagaren har meddelat besöksförbud och detta upphävs eller inskränks avrätlen. Av förslaget följer all den som förbudet avser atl skydda normalt inteintar partsställning vid rätten i ett sådant fall. Den personen kan då intesjälv överklaga beslutet. Atl möjligheterna att få frågan om besöksförbudprövad av högre rätt på del sättet blir beroende av om åklagaren vill föra denvidare stämmer mindre väl överens med grunderna för förslaget. Problemet kan lösas genom att man låter den som förbudetavses skydda vara motpart även i de fall där rätlens prövning begärs av den somhar ålagts besöksförbud. Några särskilda regler om partsställningen vid rättensprövning behövs då inte. Av skäl som redovisas i remissen är detdäremot rimligt att åklagaren i många fall får ta på sig uppgiften atl vidrättens prövning utföra talan åt den som förbudet avser alt skydda.-.-.- Åklagarens skyldighet bör i första hand avse densituationen att han själv utfärdat besöksförbud och rättens prövning begärs avden mot vilken förbudet gäller. Om däremot prövningen av åklagarens beslut -oavsett om besöksförbud utfärdats eller ej - begärs av den som förbudet avsesskydda, är del knappast lämpligt alt åklagaren får en skyldighet alt föradennes talan. Åklagaren skulle ju i den situationen tvingas argumentera motsitt eget beslut. Om rätten ändrar åklagarens beslut till nackdel för den somförbudet avser att skydda och frågan förs upp till högre rätt, kan det däremotvara befogat atl åklagarens skyldighet att föra talan omfattar även förfarandetdär. Det torde emellertid finnas situationer där åklagaren bör ha rätt atlavstå från atl föra talan, t.ex. om han anser del uppenbart alt eltöverklagande inte kommer att leda lill någon ändring av beslutet. Mot denna bakgrund bör åklagarens skyldighet att föratalan för den som förbudet avser alt skydda omfatta endast de situationer däråklagaren själv har beslutat om besöksförbud. Vidare bör det finnas enmöjlighet för åklagaren alt avstå från atl föra talan, om det finns särskildaskäl. Lagrådels argumentering är enligl min mening övertygandeoch jag ansluter Prop. 1987/88:137 mig därför till den av lagrådetförordade lösningen. Även om åklagaren formellt sett aldrig kommer att intaställning som part i etl ärende om besöksförbud som handläggs av domstol liggerdet i sakens natur att del är av stor betydelse för domstolen all få del avåklagarens uppfattning om äterfallsrisk m.m. samt atl närmare få belystbakgrunden till frågan om förbud. Som sagts kommer åklagaren i många fallalt föra talan för den som förbudet avses skydda, och då är del naturligt allåklagaren i samband med utförandet av denna talan anger sin egen inställning.Domstolen torde emellertid åven i de fall där åklagaren inte för sådan talanofta få anledning att begära yttrande av åklagaren antingen skriftligen eller isamband med en muntlig förhandling inför rätten. Har åklagaren avslagit enbegäran om besöksförbud, bör domstolen vara skyldig atl höra åklagaren, om detinte är obehövligt. För all få elt tillräckligt underlag för att bedöma behovetav besöksförbud och hur ett förbud lämpligen bör utformas kan domstolen i vissafall även behöva inhämta uppgifter från andra myndigheter, främstpolismyndigheten eller sociala myndigheter. I fråga om vilken tingsrätt som skall vara behörig allpröva åklagarens beslut är det en naturlig lösning alt uppgiften läggs på dentingsrätt där åklagaren som har prövat frågan om besöksförbud skall föra talani brottmål i allmänhet. det gäller frågan om rättens sammansättning vidhandläggning av ärenden om besöksförbud är del lill alt börja med självklartall tingsrätten skall vara domför med en lagfaren domare vid all handläggningsom inte innebär att saken avgörs. Vid avgörande av saken kan det, med hänsyn lillall ärenden om besöksförbud som har begärts prövade av rätten normall kan antasvara förhållandevis svårbedömda, däremot vara rimligt atl flera domare än endeltar. Vid valet mellan en juristkollegial sammansättning och ensammansättning med en lagfaren domare och nämndemän är enligt min mening detsenare alternativet atl föredra med hänsyn lill ärendenas karaktär. För dettatalar ocksä den omständigheten att frågan om besöksförbud kan komma upp även ietl brottmål, där nämndemän ju regelmässigt deltar. Jag förordar mot denbakgrunden att tingsrätten vid avgöranden av frågor om besöksförbud skall beståav en lagfaren domare och tre nämndemän. I fråga om omröstning ligger delnärmast till hands atl låta reglerna i 29 kap. RB om omröstning i brottmåltillämpas. En annanviktig fråga är i vilken utsträckning del skall fordras att förfarandet i domstol är muntligt. Förfarandet enligt ärendelagen bygger i huvudsak på skriftlighet. Som jag har varil inne besöksförbud en ingripande åtgärd och etl besöksförbud bör normalt inte meddelas ulan atl den som åläggs förbudet har beretts tillfälle alt framföra sina synpunkter. För att domstolen skall få ett fullgott underlag för sin bedömning är detvärdefullt om parterna, i den mån de vill, muntligen får lägga fram sin syn på etl eventuellt förbud. Jag förordar därför att muntlig förhandling vid rätten enligl 4 § andra stycket ärendelagen alUid skall hållas, om någon part begär det. Rätten bör givetvis även utan en begäran från någon av parterna kunna hålla muntlig förhandling, om det krävs för atl saken skall kunna utredas på etl tillfredsställande sätt. När detgäller behovet av rättsligt bistånd ål dem som för talan i ärenden Prop.1987/88:137 om besöksförbud kan till en början konstateras alt åklagaren imånga fall för talan åt den som förbudet avses skydda och atl något behov avytterligare bistånd i de fallen inte är aktuellt. I övrigt bör enligl minmening beaktas att, även om etl besöksförbud kan vara en ingripande åtgärd förden som drabbas av beslutet, åtgärden inte är av sådan karaktär atl del finnsanledning atl överväga att ge rått till offentligt biträde enligträttshjälpslagen (1972:429). Det ligger i sakens natur alt en fråga ombesöksförbud alltid är tvistig när den når rätten. De möjligheter till allmänrättshjälp som normalt finns i tvister av ivåpartskaraktär som handläggs vid deallmänna domstolarna är enligt min uppfattning tillräckliga. Om en part redanhar tillgång lill juridiskt bistånd i form av offentlig försvarare eller målsägandebiträdetorde han eller hon däremot inte kunna anses vara i behov av biträde enligt räftshjälpslagen(se 20 § första stycket rättshjälpslagen). Genom en generell hänvisning i 12 § ärendelagen gäller förhandläggningen av ärenden om tvistemål, i den mån del inte finnssärskilda regler i ärendelagen eller i annan lagstiftning. Det innebär bl.a.alt reglerna om rättegångskostnader blir tillämpliga. I fråga om ärenden av mereller mindre renodlad ivåpartskaraktär har det ansetts innebära bl.a. attparterna kan åläggas skyldighet att ersätta motparten dennes kostnader förförfarandet. Enligt min mening kan en generell tillämpning av kostnadsreglernai tvistemål på ärenden om besöksförbud leda till mindre tillfredsställande resultati vissa fall med hänsyn lill frågornas karaktär. Det skulle t.ex. leda till attden som begär prövning av åklagares beslut alt inte meddela besöksförbud fårbetala motpartens kostnader, om rättens beslut inte innebär någon ändring, äveni de fall där en begäran om prövning framstod som sakligt befogad. En sådanordning kan leda till alt den som vill ha etl besöksförbud drar sig för altbegära rättens prövning, medan den som ålagts elt förbud av åklagaren iallmänhet inte löper några större kostnadsrisker, eftersom åklagaren i mångafall för motpartens talan i rätten. Mot denna bakgrund bör en särskild koslnadsregel enliglmin mening införas. Den bör innebära alt vardera parten skall svara för sinkostnad. Undantag bör, i likhet med vad som gäller för tvistemål i allmänhet,göras för det förhållandet alt någondera parlen har vållat extra kostnader förrättegången. Del förfarande jag nu har beskrivit skall vara del normalavid rättens prövning. Det är emellertid naturiigt och ofrånkomligt alt frågorom besöksförbud ibland kommer upp under en pågående brottmålsprocess. I eltsådant fall bör av praktiska skäl även prövningen av besöksförbudel kunna ske ibrottmålet. Utan uttrycklig föreskrift härom finns det inte någon möjlighet alti allmän domstol anordna gemensam handläggning av etl brottmål och etl ärende.Jag föreslär därför att en bestämmelse om sådan kumulalion förs in i lagen ombesöksförbud. En förutsättning för gemensam handläggning bör vara atl det ärfråga om etl brott som har belydelse för prövning av frågan om besöksförbud.Regeln bör vara fakultativ. Om en fråga om besöksförbud prövas i brottmålet,kommer de förfaranderegler som gäller förbrottmål att tillämpas. En konsekvens av atl åklagarens beslut om besöksförbud enbart skall prövas om någon begär del är atträtten inte automatiskt behöver ta ställning till den frågan i samband meddomen. När delgäller det speciella fallet atl frågan om besöksförbud väcks under en pågående brotlmålsrältegång,har lagrådet ifrågasatt om inte domstolen borde kunna besluta om förbud ulan atlåklagaren prövat frågan. Lagrådet har emellertid kommit fram tillatt det inte i förevarande lagstiftningsärende finns tillräckligt underlag fören definitiv ståndpunkt i den frågan. Jag instämmer i lagrådets bedömning isistnämnda del. Det bör därför enligt min mening få ankomma på åklagaren allfalla beslut även i de nu avsedda fallen. Som jag har anfört kommer enlagstiftning om besöksförbud att snabbt bli föremål för en utvärdering, och delår naturligt alt den av lagrådet väckta tanken får prövas vidare i delsammanhanget. 3.5.4 Hävande eller ändring av besöksförbud Mittförslag: Om det på grund av ändrade förhållanden finns skäl fill det, fåråklagaren häva eller ändra elt beslut i fråga om besöksförbud som har fattatsav åklagaren eller av rätten. Detta gäller dock inte om beslutet är föremål förrätlens prövning. Promememorieförslagetmotsvarar i huvudsak mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget har i huvudsak mottagitspositivt under remissbehandlingen. Några remissinstanser har varil tveksamma fillom den som har ålagts ett besöksförbud skall kunna begära att det hävs eller omden rätten enbart bör ankomma på den som förbudet avser att skydda. Någonremissinstans ställer sig negativ till atl rättens beslut i fråga ombesöksförbud skulle kunna ändras av någon annan myndighet än domstol. Skälen för mitt förslag: Förfarandet när det gäller attändra eller häva etl beslut om besöksförbud bör vara så enkelt som möjligt.Prövningen bör därför göras av åklagaren. På samma sätt som när det gäller enbegäran om besöksförbud bör det räcka med en muntlig framställning. Om begäranavser annat än hävande av beslutet, bör åklagaren förvissa sig om exakt vilkenändring som begärs. Ändring eller hävande bör kunna begäras av såväl den somhar ålagts besöksförbud som den som förbudet avser alt skydda. Om åklagaren fårupprepade framställningar om ändring ulan att något nytt tillförts saken, börhans prövning kunna inskränka sig till ell summariskt konstaterande atl inganya omständigheter tillkommit och all någon ändring av del tidigare beslutetdärför inte skall ske. Har ettbesöksförbud meddelats av åklagaren, bör denne även ha skyldighet atl ex officiopröva om förbudet skall ändras eller hävas, om omständigheterna föranleder det.Åklagaren kan t.ex. ha fåll vetskap om atl den som har ålagts förbudet hardrabbats av en sjukdom som omöjliggör kontakter med den som förbudet skallskydda. Avgörande för åklagarens prövning bör i första hand vara omomständigheterna har ändrats sä att det inte längre finns förutsättningar förett förbud eller om förbudet på grund av ändrade omständigheter bör utvidgaseller inskränkas. 3 1987/88.1 saml.