prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — Om inte en sådan utveckling stoppas blir resultatet en skenvuxenhet, ett litet barn i en vuxen, svårt medtagen och allt mer härjad kropp. Det är mycket svårt att rehabilitera en skenvuxen ung människa 38 med denna bakgrund och detsom står till buds inom exempelvis kriminal- Prop, 1987/88: 71 vårdenuppfattas av oss som ett slags försenad barnmisshandel. Omman som inom och samhället i övrigt betraktartonårsmissbruket som ett slags tolererat experimenterande som inte kräver någotingripande, blir det naturligt att missbrukstiden sträcks till eller ännu längre tills vederbörande är straffmyndig och blir uppmärksammadi samband med brott. Sett mot den bakgrunden blir FMN:s kriminaliseringskravnågot helt annat än ett formellt förbud med böter som konsekvens. Vi hadehoppats att självdestruktionen hos en tonåring inför lag och folk skulleuppfattas som lika allvarlig som en serie inbrott och vi vet att denförhoppningen delas med de flesta boende i detta land. Vi vill inte att barnskall missbruka så att de föriorar sin tonårsutveckling. Den uppkomnautvecklingsstörningen är en katastrof som är mycket svår att kompensera och denhar livslånga konsekvenser. Därför är det helt nödvändigt att missbruketstoppas tidigt och kompetent. För att bortom allt tvivel kunna formulera dettakrav måste man från samhällets och lagstiftarens sida kunna säga attdrogmissbruk är förbjudet och att missbruksbeteendet är oacceptabelt under allaförhållanden. En bötespå-följd av det slag som här föreslås är egentligen baraett hån och kan enligt förslaget aldrig leda till att missbruket upphör och denunge rehabiliteras, I ett typiskt tonårsperspektiv blir det helt enkelt så att haschrushamnar i samma klass av dumheter som framförande av cykel utan lykta. Vi anser attmöjligheten till en sådan jämförelse är såpass olycklig att hela förslaget böravvisas, FMN menar att syftet meden förbudslagstiftning måste vara dubbelt och innebära för den enskilde missbrukaren och hans anhöriga att missbru ket inte godtas som livsform och process och med andra ord är förbjudet. Som konsekvens därav måste missbrukaren finna sig att bli föremål för den utredning som behövs för att klarlägga hans vårdbehov och därefter också medverka till den värd som erbjuds honom, Å andra sidan måste naturligt vis samhället kunna garantera unga missbrukare en utrednings- och rehabi literingsgång med sådana resurser och sådan kompetens att rehabilitering en kommer inom räckhåll, I nuvarande legala ordning räcker inte SOL:s ansvarsfördelning där man enbart talar om att ägna ungdomars liv och utveckling särskild uppmärksamhet. Denna form av uppmärksamhet har i de flesta kommuner i detta land inte förkortat den mycket långvariga genomsnittliga missbrukskarriären hos tonåringar. Det är med andra ord möjligt att förbudet och dess motpol, en formulering av samhällsansvaret borde speglas också i SOL och inte enbart i narkotikastrafflagen, I nuva rande utformning kan FMN inte godta "Förslag till ändringar av narkoti kastrafflagen" (Ds Ju 1986: 8), Då hela förslaget vittnar om en fullkomlig missuppfattning av intentionerna bakom kriminaliseringskravet, tycks det oss rimligast att börja om från början och utreda om det inte ändå vore möjligt att anpassa lagstiftningen inom detta område till de behov som finns och den uppfattning som flertalet medborgare omfattar. Det finns ytterligare en faktor som stärker detta krav. Vi har redan nämnt att det är stötande att ett destruktivt tonårsmissbruk inte ensamt har ansetts vara grund till ett ingripande med nuvarande lagstiftning och praxis i social- 39 tjänsten.Än mer stötande är yttranden från departementet och verk om att Prop. 1987/88:71 missbruket kunnat anses vara en sak som man kunde avvakta med tillsmissbrukaren själv kom med sina önskemål om värd, medan ett lugnt sådantväntande numera under hotet om HIV-smitta kan godtas. Inom FMN harvi länge förstått att ingen egentligen har brytt sig om våra anhöriga för deraseller för vår skull. Först när våra olyckliga barns undergäng sätter andrasegendom eller liv i fara visar man oss ett senkommet och fullkomligtegoistiskt intresse. Detta är huvudanledningen till att vi skulle önska ta upphela frågan på nytt hellre än att låta denna form av egoism ensamt påverka enpä grund av HIV-faran alldeles oundviklig revidering av lagstiftningen, RNSkrav på en kriminalisering av all icke medicinsk befattning med narkotika skallses i ljuset av värt mångåriga arbete för en restrikdv och konsekventnarkotikapolitik. Denna politik måste bestå av en kombination åtgärdersamordnade efter en genomtänkt plan. Enkriminalisering av konsumtionen är i det sammanhanget en nödvändig, om än intetillräcklig, förutsättning för varaktiga resultat i kampen för ettnarkotikafritt samhälle. Vår envetna betoning av en bekämpningsstrategi medtyngdpunkt pä konsumtionsledet bygger på insikten om att bara detta led äroersättligt i kedjan av olika aktörer inom narkotikahanteringen. Dessutom harkonsumentledet en avgörande betydelse för själva spridningen av narkotika.Förenklat kan man uttrycka det så att en narkotikaliga som sprängs idagersätts av en bättre organiserad så länge som efterfrågan av narkotikabestår. En strategi med denna inriktning pä konsumtionsledet kräver att polis,socialtjänst och kriminalvård mäste etablera ett nära samarbete som möjliggörupptäckt och åtgärder mot missbruk i tidigt skede. Vid sidan av enverkningsfull lagstiftnings allmänna syfte (att avhålla människor från attbefatta sig med narkotika och öka trycket påtillfällighetsmissbrukare för att tvinga dem avstå från rollen som konsument pånarkotikamarknaden) måste en kriminalisering också ge polisen rätt att undervissa omständigheter få använda kroppsvätskeanalys som del av bevisning vidmisstanke om brott. Motbakgrund av den allvarliga AlDS-epidimin kommer en kriminalisering med dennaaktiva innebörd att kunna bidra till att fördröja HlV-smit-tans spridning,särskilt om den förenas med bl, a, följande åtgärder: A, Socialbehandlingsplikt och/eller sanktioner med adekvat kontroll av de missbrukare som inte kan, orkar eller vill ge upp sitt missbruksbeteen de. Med behandling avses i det här sammanhanget allt från trovärdigt kamratstöd till omhändertagande med möjlighet till placering på institution där förutsättningarna att rymma är starkt begränsade. B, Upprättandeav särskilda LVM-hem för narkotikamissbrukare som är HIV-smittade, C, Ensocial lagstiftning utformad sä att den stadgar såväl rättighet som skyldighet för den kommunala att med genomtänkta åtgär der följa utvecklingen hos enskilda missbrukare intill dess syftet med behandlingenkan anses uppfylld, 40 D,Rätt att i anslutning till kroppsvätskeprov vid misstanke om narkoti- Prop.1987/88: 71 kakonsumtion äga laglig rätt att ta prov avseende HIV-smitta, Fråganom en kriminalisering av narkotikakonsumtionen har diskuterats intensivt isnart . Att handhavande av narkotika i direkt anslutning till konsumtioninte var en straffvärd handling stod klart då en kommunalpolitiker iDalarna undgick åtal trots att han rökt hasch. Riksåklagaren som granskadefallet gav länsäklagaren rätt i dennes bedömning eftersom han enbart konsumeratnarkotika. tillsatte regeringen en . Statsrådet hade slagit fastatt svenska folket krävde synbara resultat och att det nu skulle göras"rent hus med knarket". Mot bakgrund av statsrådets uttalandeställdes kommissionen inför den svåra uppgiften att utarbeta en plan för attkomma till rätta med narkotikaproblemet, I kommissionens PM nr 8 redovisades,om än mycket ofullständigt, nägra skäl som talade för och emot en utvidgning avdet straffbara området. Kommissionen kom till det resultatet att någon sådanutvidgning inte kunde anses påkallad. Det främsta motivet var att missbrukarnainte skulle våga söka vård om konsumtionen straffbelades. Detta påstående somanammades okritiskt av både regeringen och riksdagsmajoritet saknar stöd i sävälvetenskap som beprövad erfarenhet, Idecember 1983 fastslog slutligen högsta domstolen att konsumtionen fallerutanför det straffbara området. nu liggande förslag kanfå en rakt motsatt effekt än den man önskar uppnå, nämligen att allmänhetenbibringas uppfattningen att vi nu fått en effektiv lagstiftning medannarkotikakonsumtionen i praktiken förblir i de närmaste lika oåtkomlig. Motdenna bakgrund förefaller förslaget mer ägnat att blidka en besvärande och bredopinion som frågan därmed antas vara avförd frän den politiskadagordningen inför kommande valrörelse. Avovanstående framgår att kommissionens påstående, att en kriminalisering skulleutgöra ett hot mot missbrukarnas vårdansträngningar, haft ett stort inflytandepå förslagets utformning. Överhuvudtaget avslöjar argumentationen i denna saken bristande förtrogenhet med såväl innebörden av och kraften i ettdrogberoende som de tunga missbrukarnas tanke- och levnadssätt. Dessutomförbigår kommissionen med tystnad de etiskt rättsliga rekommendationer somsäger att socialarbetare inte har skyldighet att rapportera till polisen sådanabrott som inte kan rendera minst ett tvä-årigt fängelsestraff. Detfinns också skäl att påpeka att den stora majoriteten av narkotikakonsumenter(vilka utgör narkotikamarknadens ryggrad) som regel inte har denpsykiska och sociala belastning som många traditionellt förknippar mednarkotikamissbruk. Det betyder att en numerärt relativt liten grupp tunga ochofta hårt belastade narkomaner betalar med liv och hälsa för droger, somstarkare och friskare individer av bristande lojalitet inte är beredda attavstå ifrån. Dettafaktum understryker bara ytterligare vikten av en kriminalisering 41 med sådaninnebörd att den faktiska och upplevda upptäcksrisken avse- Prop,1987/88:71 värt ökar, liksom risken att bli ställd inför rätta. En närmare juridisk granskning av föreliggande ändringsförslagavslöjar också allvarliga brister i konsekvens och klarhet. Förslaget laborerardessutom med sådana för straffrätten tidigare främmande begrepp såsom narkotikaberoendeoch behandling. Förslagets upphovsmän tummar till och med på en sådan fundamentalrättsprincip såsom likhet infört lagen, RNS menar att det aktuella förslaget (Ds Ju 1986: 8) påsin höjd får ett symboliskt värde i den fortsatta kampen mot narkotika. Meneftersom narkotikan är ett högst verkligt problem går det inte att bekämpa medsymbolhandlingar. Därför förkastar vi förslaget i dess nuvarande utformning.En förnuftig rättsordning måste även på det här området kännetecknas av attvara sä motsägelsefri som möjligt. De olika delarna av narkotikastrafflagen måste anpassassåväl till varandra som till principer som är grundläggande för en överskådligoch rättssaker ordning. En ordning som ger rimliga garantier för attden målsättning (rent hus med knarket) som regeringen föresatt sig kan infriasinom det möjligas gräns. Ett ganska stort antal remissinstanser ifrågasätter detpraktiska behovet av en utvidgad kriminalisering men tillstyrker eller villinte motsätta sig förslaget. Till dem hör överåklagarna i och ,hovrätten över och , , , , , ,, . Föreningen Socionomers, . Den debatt, som förekommit om frågan huruvidanarkotikamissbruk skall vara kriminaliserat, är väl redovisad i förslaget.Enligt min mening har denna fråga tillmätts allt för stor betydelse. Det stora värdet med reformen torde ligga i att samhällettydligare visar sitt avståndstagande från varje befattning med narkotika.Förhoppningsvis kommer detta klara besked att avhålla ungdomar från att prövanarkotika av nyfikenhet, ävensom ge föräldrar, lärare och socialvårdenspersonal ett handfast stöd vid diskussioner med unga om det förkastliga ochkriminella i att på något vis befatta sig med narkotika. Förslaget innebär att konsumtion av illegal narkotikakriminaliseras. Här igenom markeras att samhället tar avstånd frän all befattning med illegal narkotika. Detta är tillfredsställande även om kriminaliseringen inte torde komma att få någon stor praktisk betydelse. Förslaget ligger också helt i linje med ändringen av narkotikalagens förverkandebestäm melser. Vidare kommer den föreslagna lagändringen att stå i överensstäm melse med "the Singie Convention of Narcotic Drugs". I konventionen, som ratificerat 1964, förbinder sig konventionsparterna bland 42 annat att begränsa användningen av narkotika tilluteslutande medicinska Prop. 1987/88: 71 och vetenskapliga ändamål. Hovrätten över och : I den allmänna debatten om narkotika har frågan om kriminaliseringenav själva tillförseln av narkotika till människokroppen, dvs, missbruket somfaktiskt handling tilldragit sig stor uppmärksamhet. Frågan har i sig begränsadpraktisk betydelse men har på vissa håll tillmätts stor vikt från principiellsynpunkt. Många aspekter kan läggas pä frågan av både straffrättslig och kriminalpolitiskart. Hovrätten anser sammanfattningsvis att en kriminalisering avnarkotikamissbruket från många synpunkter framstår som ett tveeggat svärd ikampen mot narkotikabrottsligheten varför hovrätten inte är övertygad om attdet är en riktig metod, särskilt om man lägger värdaspekter pä frågan.Hovrätten vill likväl inte motsätta sig förslaget om detta bedöms vara kriminalpolitisktmotiverat. Frågan om en kriminalisering av narkotikamissbruk hartidigare prövats genom olika politiska beslut. Den mening som varitförhärskande innebär att själva konsumtionen av narkotika liksom av alkohol börfalla utanför det straffbara området, (Se regeringens proposition 1984/85:19 omen samordnad och intensifierad narkotikapolitik,) Sä sent som är 1985 har justitieutskottetsmajoritet i ett av godkänt betänkande slagit fast attnarkotikamissbruk som sådant inte bör vara straffbelagt och uttalat att de skälsom talar mot en utvidgning av det straffbara området väger tyngre än de somtalar för. Utskottet framhåller emellertid bl, a, att gränsdragningen mellaninnehav i narkotikastrafflagens mening och konsumtion av narkotika irättspraxis får ägnas uppmärksamhet och att lagstiftningsåtgärder färövervägas om det straffria området för handhavandet av narkotika irättsutvecklingen skall komma att visa sig vara större än som är motiverat. När det gäller gränsdragningen mellan straffbart innehav ochstraffri konsumtion av narkotika finns tvä vägledande avgöranden från högstadomstolen refererade i NJA 1 1983 s, 887 och 893, Sedan remissförfarandetinletts med anledning av det nu framförda förslaget har ytterligare ettklarläggande avgörande kommit från högsta domstolen (Högsta domstolens dom den22 , DB 44), Genom detta avgörande som avsåg befattning med någrationdels gram amfetamin har fastslagits att den som utövat en faktisk rädighetöver narkotika gjort sig skyldig till straffbart innehav inarkotikastrafflagens mening även om vederbörande varit inställd pä egenkonsumtion. Enligt hovrättens uppfattning har det straffria området i vart fallinte kommit att utvidgas genom sistnämnda avgörande, Beaktansvärda synpunkter i straffrättsligt hänseende harockså fram förts i den av riksåklagaren efter samråd med företagna undersökningen om det i praxis vid tillämpningen av narkotikastrafflagen uppkommit svårigheter när det gäller gränsen för det straffbara området vid gärningsformen innehav. Riksåklagaren uttalar sammanfattningsvis alt det varken från straffprocessuell eller från tekniskt straffrättslig utgångs punkt föreligger några allvarliga svårigheter beträffande gränsen för det straffbara området vid gärningsformen innehav av narkotika, en uppfatt ning som hovrätten delar, 43 Enbart nu nämndaförhållande motiverar således i sig inte någon utvidg- Prop, 1987/88: 71 ningav kriminaliseringen till att omfatta även narkotikamissbruk, Iverkligheten förhåller det sig så att den som konsumerar narkotika i de allraflesta fallen också kan anses inneha sådan. De fall som kan bli aktuella förlagstiftning av själva konsumtionen utan att innehav föreligger är sådana dä mant, ex, röker en pipa som skickas runt i en knarkarkvart eller låter en annaninjicera narkotikan, I regel gäller det uppenbara "vårdfall" som börmötas med andra medel än kriminalisering. Härutöver finns det naturligtvis endel fall där företrädesvis ungdomar nyttjar narkotika sporadiskt i samvaro medandra. Vilken betydelse en kriminalisering av sådan konsumtion har är oklar menman kan i varje fall hoppas att den i någon mån verkar preventivt. Enligthovrättens mening har inte heller framkommit något annat som tyder pä attsituationen förändrats sedan regeringen tagit ett samlat grepp övernarkotikabrottsligheten (jfr prop, 1984/85: 19), Fråganom en kriminalisering har sålunda ocksä en kriminal- och socialpolitisk sida.Stora ansträngningar görs på narkotikaområdet för att komma tillrätta medmissbruksproblematiken, inte minst genom olika vård-och behandlingsinsatser.Samverkar sker också mellan polis och åklagarmyndigheter ä ena sidan ochkriminal- och socialvårdande myndigheter å andra sidan. Ett viktigt skäl tillatt konsumtion av narkotika inte tidigare ansetts böra straffbeläggas är defarhågor som finns för att en kriminalisering av själva narkotikamissbruketskulle motverka de strävanden som görs för att få personer som blivit beroendeav narkotika att söka och erhålla vård. Mot en lagstiftning talar också denomständigheten att straff-lagsstiftningen i princip inte bör fillgripas för attskydda enskilda personer mot egna åtgärder. Vidare kan det hävdas att en kriminaliseringfrämst kommer att rikta sig mot de klara missbrukarna, dvs, de som i förstahand är i behov av värd. Det kan ocksä påpekas att det inte är själva berusning-enutan själva konsumtionen som kriminaliseras. Den som uppträder narkoti kapäverkadbegår alltså brott inte pä grund av berusningen utan därför att han försatt sigi sitt berusade tillstånd. Man kan misstänka att denna subtilitet blir svår attförstå för många missbrukare. Emellertidutgör narkotikamissbruket ett av vår tids stora samhällsproblem. Det gälleratt frän samhällets sida visa sitt ogillande av all olaglig befattning mednarkotika. Kriminaliseringen är här det yttersta medlet som står samhället tillbuds. Detta ogillande gäller också den befattning som utgör själva förutsättningenför narkotikamissbruket nämligen konsumtionen och ulan att det fannskonsumenter skulle all narkotikahantering självdö. Det bör också betonas att enkriminalisering kan vara av stort psykologiskt värde för dem som arbetar ute päfältet med bekämpande av narkotikamissbruket. Vidare har man som tidigarenämnts anledning att tro att en kriminalisering av narkotikamissbruk fyller en allmänpreventivfunktion för de ungdomar som riskerar att på ett eller annat sätt dras in i ettmissbruk av narkotika. Viden samlad bedömning av de omständigheter som hovrätten nu pekat pä och de argument som framförts i promemorian anser sig hovrätten inte böra motsätta sig en kriminalisering av missbruket av narkotika. bedömning beaktar hovrätten att sådan kriminaliseringsedan 1968 gäller Prop, 1987/88:71 bl, a, i , Konsumtion av narkotiskamedel bedöms där som "förseelse" och straffas med böter eller högsttre månaders fängelse. Fängelse kan tillgripas vid upprepad konsumtion avcannabis eller enstaka konsumtion av andra medel än cannabis. (Omstrafflagstiftningens utformning, se 1983:6 -Narkotikautvecklingen ,) Det hade varit av intresse om man i den aktuellapromemorian något redovisat erfarenheterna av dessa förhållanden i i denremitterade promemorian, Tingsrätten delar den tidigare av RA uttaladeuppfattningen att det varken från straffprocessuell eller från teknisktstraffrättslig utgångspunkt föreligger nägra allvariigare svårigheter attbestämma gränsen för det straffbara området vid gärningsformen innehav avnarkotika och att det således enbart frän dessa utgångspunkter inte finnsanledning att kriminalisera konsumtion av narkotika. Det kan påpekas att efterpromemorians tillkomst frågan om gränsen mellan straffbelagt innehav och straffrikonsumtion ytterligare har belysts i en dom av högsta domstolen 22 december1986, nr DB 44, I frågan om det frän kriminalpolitisk synpunkt finns skälatt kriminalisera konsumtion av narkotika bör framhållas att de fall där någonkan övertygas om att ha konsumerat narkotika utan att först ha innehaft dentorde vara så få att de i praktiken torde sakna betydelse. En kriminaliseringav konsumtion av narkotika kan dock, som det sägs i promemorian, antas ha ettpsykologiskt värde och en preventiv funktion bland framför allt ungdomar somlöper risk att bli narkotikamissbrukare eller som överväger att användanarkotika av okunnighet eller lättsinne. Tingsrätten motsätter sig därför intedet föreliggande förslaget till sådan kriminalisering, Tingsrätten ifrågasätter behovet av den föreslagnalagstiftningen. Om det nu ansetts erforderligt att kriminalisera konsumtion avnarkotika, finner tingsrätten det förslag som framlagts ägnat att läggas tillgrund för lagstiftning, Det enligt gällande rätt straffria området förnarkotikahantering i samband med konsumtion är mycket litet. Den praktiskabetydelsen av den föreslagna kriminaliseringen av själva konsumtionen avnarkotika är därför begränsad. Det är dock möjligt att kriminalisering avkonsumtion av narkotika kan ha viss moralbildande effekt. På grund härav ochdå farhågorna för att den föreslagna kriminaliseringen skulle få negativaeffekter för narkomanvärden förefaller betydligt överdrivna, tillstyrkertingsrätten att det olovliga bruket av narkotika beläggs med straff. vill inledningsvis framhålla att fråganhuruvida tion av narkotika bör kriminaliseras eller ej är av tämligen begränsad 45 Frågan är i stället främst att se som ett kriminalpolitiskt Prop.1987/88: 71 spörsmål. Som sådant har frågan ägnats stor uppmärksamhet i dennarkotikapolitiska debatten. Den äsiktssplittring som framkommit i den tidvisintensiva debatten kan knappast sägas ha varit till gagn för ansträngningarnaatt söka bemästra narkotikaproblemen i samhället. Mot denna bakgrund finnerstyrelsen det värdefullt att förslag till frågans lösning nu har lagts fram, Säsomanges i promemorian finns det frän kriminalpolitiska utgångspunkter skäl avbetydande styrka som talar för en kriminalisering av själva konsumtionen avnarkotika, I förgrunden träder härvid intresset av att det ocksä på detstraffrättsliga området kommer till entydigt uttryck att samhället tar avståndfrän alla former av olovlig befattning med narkotika. Det huvudsakliga syftetmed en kriminalisering bör som ser saken vara att tillgodosedetta intresse, Iöverensstämmelse med den uppfattning tidigare framfört(yttrande över nr 8Narkotikastrafflagen m, m,) ansluter sig styrelsen till förslaget i promemorianatt det bör ske en utvidgning av det straffbara området till att omfatta ävenkonsumtion av narkotika och sådan befattning med narkotikan som äger rum iomedelbar anslutning härtill. En lagändring med denna innebörd står enligtstyrelsens uppfattning väl i samklang med narkotikapolitiken i övrigt i samhället.Fördelar för det praktiska polisarbetet är att vinna härmed, I linjemed vad som anförs i promemorian bör en lagändring utformas så att destraffrättsliga åtgärderna inte motverkar ambitionerna på narkomanvårdensområde. Ävensocialstyrelsen anser att det framlagda förslaget kommer att få begränsadbetydelse och anför: 1promemorian försläs en kriminalisering av narkotikakonsumtion. Förslagetinnebär inte att själva berusningstillständet eller själva beroendet av narkotikakriminaliseras. Det är i stället den faktiska handlingen dvs, självatillförandet av narkofika till människokroppen som kriminaliseras. Denviktigaste anledningen till förslaget är att samhället därmed konsekvent taravstånd från all olovlig befattning med narkotika. Andra skäl för enkriminalisering är att förekomsten av ett straffritt område leder till missförståndhos allmänheten och svårigheter i det polisiära arbetet. En kriminaliseringförväntas ocksä vara av psykologiskt värde och ha en preventiv effekt.