prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — Med stöd av denna punkt kan domstolen i förekommande fall beakta andra disciplinära följder än avske dande och uppsägning. Vad som då främst kan bli aktuellt att ta hänsyn till 93 är omplaceringar i vissafall. Hänsyn bör kunna tas till inte endast ompla- Prop. ceringar som ärdisciplinärt gmndade utan även omplaceringar som skyddsåtgärd, om de sketttill följd av ett brott. Domstolen får således se mer till anledningen filloch syftet med åtgärden än den direkta legala grunden för denna. Främstvid lindrig brottslighet kan det finnas anledning att ta hänsyn till ävenavstängningar och löneavdrag. Avsikten är atl det på detta sätt blir lättareför domstolairna när de får ta hänsyn till vad som faktiskt har inträffat ochinte behöver gå in på de rättsliga grunderna för ett Vaddomstolen främst har att utgå från när arbetsrättsliga följder skall beaktas ärett yttrande från arbetsgivaren. tar i sin skrivelseäven upp frågan om förfarandet när en domstol begär yttrande från enarbetsgivare. Anledningen till atl kommittén tar upp denna fräga är tvåskrivelser från i till regeringen. Länsstyrelsenpekar i dessa pä vissa problem som har uppkommit när myndighet skall avge etlyttrande till domstol enligt 33 kap. 9 §, bl. a. det att beslutsunderlaget ivissa fall har varit otillfredsställande. Kommitténanser att det inte finns skäl att föreslå någon ändring av den ordning som nuråder men framhåller atl det givetvis är av största betydelse att den somskall avge etl yttrande har ett fullgott beslutsunderlag. Kommittén betonardärför att det är av stor vikt att den domstol som begär in ett yttrandeöversänder alla de handlingar i målet som kan vara av intresse för den instanssom skall yttra sig. Vidare anför kommittén att de problem som länsstyrelsenpekar på väsentligen torde ha undanröjts genom det cirkulär som statensarbetsgivarverk gett ut (SAV 1986 A 3). I cirkuläret finns exempel påyttranden enligl 33 kap. 9 §. Kommittén menar också att domstolen i tveksammafall kan begära yttrande enligt olika alternativ. Sä t. ex. kan yttrandebegäras dels för det fall åtalet bifalls i sin helhet, dels för det fall åtaletbifalls endast i den del ett erkännande har gjorts av den filltalade. Jagdelar i och för sig kommitténs och remissinstansernas uppfattning i dennafråga. Vissa problem kvarståir emellertid, som jag har varit inne på i avsnitt3.7. Jag återkommer fill frågan under 38 kap. 2 a §. Inuvarande 33 kap. 9 § finns i tredje stycket en specialbestämmelse förkrigsmän. Denna saknar motsvarighet i punkt 5. Jämför under punkt 8. Detandra momentet i denna punkt, annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes-eller näringsutövning motsvarar nuvarande 6 § trafikbrottslagen. Om ettkörkort kommer atl återkallas, eller har återkallats tills vidare, och dettamedför hinder eller svårighet som sagts, skall detta således beaktasenligl förevarande punkt pä samma sätt som enligt 6 § trafikbrottslagen.Någon ändring av tillämpningen i detta hänseende är inte avsedd. Enligt punkt 5kan också beaktas indragning av yrkeslegitimation, auktorisation ellertillstånd till viss näringsverksamhet. Som exempel kan nämnas att en advokatblir utesluten ur eller att en läkare mister sin legitimation.Även till ett meddelat näringsförbud kan det finnas anledning atl la hänsyn vidstraffmätningen, se NJA 1983 s. 163. Densom utövar uppdrag för annan skall, i likhet med vad som gäller enligt 33 kap. 9 §, i princip behandlas på samma sätt som arbetstagare. Punkt 6 Prop. I3 § punkten 3 nämns som en omständighet som påverkar straffvärdet i sänkanderiktning alt gärningsmannens handlande har slätt i samband med bl. a. hansbristande omdömesförmåga. Den bestämmelsen kan naturligen bli att tillämpa päpersoner, vilka har nedsatta sinnes- och själsegenskaper. I förevarande punktges en bestämmelse som direkt tar sikte på hög ålder och dessutom pä dåligthälsotillstånd. Hänsyn till dessa omständigheter kan medföra att etl straffulmätt efter brottets straffvärde skulle drabba gärningsmannen oskäligt hårtoch att straffet därför bör sättas ned. Bestämmelsenhar inte någon bestämd åldersgräns. Som kommittén uttalar kan allmänt väl sägasatt då gärningsmannen har uppnått den allmänna pensionsåldern, 65 är, det iregel finns anledning att mer generellt överväga om bestämmelsen skalltillämpas. Detta torde framför allt bli aktuellt då fråga uppkommer om att dömaut längre fängelsestraff, dvs. straff på mer än endast någon eller någramånader. Ett längre fängelsestraff torde i allmänhet drabba dem som kommit uppmot sjuttioårsåldern härdare än det drabbar yngre personer. Hänsyntill dåligt hälsotillstånd kan tas bl. a. vid allvarligare fysiska handikappsåsom förlamning eller starkt nedsatt syn och då gärningsmannen lider av allvariigsjukdom, framför allt dä denna bedöms vara livshotande. Även det psykiskahälsotillståndet kan beaktas, i den mån det inte är av den arten att det fallerunder annan särreglering. Denomständighet som anges i denna punkt, att en i förhällande till brottets artovanligt har förflutit sedan brottet begicks, skulle enligtfängel-sestraffkommitléns förslag endast påverka päföljdsvalet och intestraffmätningen. Även om den torde komma att få störst betydelse vid val avpåföljd är den dock av den karaktären alt den i vissa fall bör kunna påverkaäven längden av ett ådömt fängelsestraff. Genom hänvisningen i 30 kap. 4 § blirden, liksom de övriga omständigheter som avses i förevarande paragraf,tillämplig även vid påföljdsvalet. Denförflutna tiden skall ses i förhållande till brottets art. Skillnad måstesåledes göras mellan olika brotlsarter. Att har förflutit från en stöldkan således tala för en icke frihetsberövande påföljd medan det däremot oftainte gör det vid ett skattebrott, där ju mer regelmässigt långa tider förflyterpå grund av överklaganden i själva skattefrågan m. m. Den långa tiden skall iprincip ha förflutit innan den tilltalade fick del av åtal för brottet. Atl hansedan han delgivits åtalet t.ex. flyr utomlands eller på annat sätt håller sigundan åtal skall normalt inte föranleda att denna punkt tillämpas. Uppräkningeni denna paragraf är inte exemplifierande på samma sätt som i2 och 3 §§. I stället är punkt 8 allmänt hållen. Det ges därmed möjlighet 95 attbeakta även andra omständigheter som påkallar att gärningsmannen får Prop.1987/88:120 ett mildare straffan brottets straffvärde motiverar. Deomständigheter som omfattas av bestämmelsen i denna del skall således även devara hänförliga till gärningsmannens personliga situation eller ha inträffatefter brottet. De skall i princip vara likvärdiga med och lika tungt vägandesom de omständigheter som nämns i punkterna I -7. Underpunkt 8 faller en del situationer som är mindre vanliga och därför ej närmarespecificerats. Som exempel kan nämnas att brott har begåtts i samband medsjälvmordsförsök och att straff på elt helt oproportionerligt och orimligt sättskulle drabba någon annan än gärningsmannen. Detkommer dock inte i fråga att beakta de mer regelmässiga följderna i form avnegativa sociala reaktioner som drabbar den som har begått brott och döms tillstraff. Sådana följder är bl. a. det ogillande frän den närmaste omgivningensom brottslingens familjemedlemmar fär utstå eller förändringar i allmänhet avbrottslingens levnadsförhållanden, om han med anledning av brottet döms tillett långt fängelsestraff Alt någon t.ex. är ensamstående med vårdnad omminderåriga barn är dock en omständighet som ibland i praxis har åberopats fören mildare påföljdsbestämning. Somnämnts under punkt 5 kan med stöd av förevarande punkt vissa andraarbetsrättsliga följder än avskedande och uppsägning beaktas. Det gäller iförsta hand sädana åtgärder från arbetsgivaren som t. ex. omplacering,avstängning och löneavdrag. Dessa följder kan nämligen oftast inte sägas varaav den arten att de utgör hinder eller synnerlig svårighet i yrkesutövningenoch faller således inte under punkt 5. Efterförslag i prop. 1985/86:9 gjordes etl tillägg lill 33 kap. 9 § enligt vilket vidbestämmande av straff för krigsman i vissa fall hänsyn vid straffmätningen fårlas till en disciplinpåföljd som har ålagts honom enligt lagen (1986:644) omdisciplinförseelser av krigsmän m. m. Som uttalades i den propositionen bör densituationen, att en krigsman ålagts disciplinpåföljd för samma gärning som hansedan skall dömas för kunna uppkomma endast undantagsvis. Del har därför intefunnits skäl alt uttryckligen la med bestämmelsen i denna paragraf. Skulle denuppkomma, kan den emellertid beaktas med stöd av punkt 8. På samma sättförhåller del sig med den nuvarande bestämmelsen ii 20 kap. 4 § andra stycket.Också den bestämmelsen upphör att gälla. Om någon har valts till sådant uppdraghos staten eller hos en kommun med vilkel följer myndighetsutövning och hanskiljs frän uppdraget därför att han har begått brott, kan detta beaktas enligtförevarande punkt. Ensärskild form av sanktionskumuiation är påföljd kombinerad med skadestånd.Normalt torde det inte finnas anledning alt beakta skadestånd vidpåföljdsbestämningen. Enligt praxis underlåter man dock ibland att döma utböter i kombination med skyddslillsyn eller villkorlig dom just av det skäletatt skadeslåndsskyldighet åläggs den dömde. Det kan också tänkas falldä myckel höga skadestånd i förhällande till brottels svårhet bör beaktas på såsätt alt straffmätningen lindras. Utrymme för sådant hänsynstagande finnsenligt punkt 8. Andra stycket Prop. Enligtdetta stycke kan omständigheter som avses i första stycket leda till attlindrigare straff än det som är föreskrivet för brottet ådöms. För detta krävsdock att det är påkallat av särskilda skäl. Dennärmaste motsvarigheten till den föreslagna bestämmelsen är den nuvarandestrafflindringsregeln i 33 kap. 4 § andra stycket. I den bestämmelsen nämnssom förutsättning för tillämpningen att hinder ej får möta av hänsyn lillallmän laglydnad och dessutom skall synnerliga skäl föreligga. I den nyaregleringen är således tillämpningsområdet nägot vidare. Av ordalydelsen framgärdock att restriktivitet fortfarande skall iakttas med atl underskrida denaktuella straffskalan för ett brott. Några närmare anvisningar föranvändningsområdet ges inte. Det är en uppgift för rättspraxis att bestämma ivilken utsträckning stadgandet skall fillämpas. Iparagrafen regleras påföljdseftergift. Denna har tidigare behandlats i avsnitt3.6. Fömtsättningarna för päföljdseftergift är knutna till de omständighetersom anges i 5 §. Förmildrande omständigheter som är hänförliga straffvärdet,se 3 §, kan inte i sig leda till påföljdseftergift utan endast tillunderskridande av det straff som är föreskrivet för brottet. Förhållandetmellan omständigheter enligt 3 § och ansvarsfrihet kommer fängelsestraffkommitténatt återkomma till i sitt slutbetänkande. Paragrafenär liksom den nuvarande motsvarigheten restriktivt utformad. Genom attbestämmelsen hänvisar till de omständigheter som avses i 5 § ökar emellertidutrymmet något för att i särskilda fall meddela päföljdseftergift. Att storrestriktivitet fortfarande skall iakttas framgår dock av att påföljdseftergiftskall få meddelas endast om ådömande av påföljd skulle vara uppenbart oskäligt.Det rekvisit som sålunda har valts ansluter nära till det nuvarande. Attpäföljdseftergift kan komma i fråga främst vid mindre allvarlig brottslighetoch att således brottets svårhet sätter gränser för användandet av institutetär givet. Bestämmelseni första stycket finns i 33 kap. 4 § första stycket första meningen och är i huvudsak oförändrad. I den nuvarande bestämmelsen sägs alt om någon har begått brott innan han fyllt 21 är får lindrigare straffan som är stadgal för brottet ådömas efter omständigheter na. I förevarande paragraf är bestämmelsen formulerad så att om någon har begått brott innan han fyllt hans ungdom skall särskilt beaktas vid straffmätningen. Härvid får lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet ådömas. I denna åldersgrupp skall således särskild hänsyn tas till åldern. Bestämmelsen tar sikte på låg ålder som en allmän gmnd som skall beaktas i sänkande riktning vid slraffmätningen och delta även inom den normala straffskalan. För bestämmelsens fillämpning krävs inte att gär ningsmannens låga ålder på nägot sätt har påverkat hans handlande, jämför 97 7 1987/88. 3 § punkten 3 där eltsådant samband förutsätts finnas. Avsikten är att Prop. 1987/88:120 ålderunder vid brottstillfället rent allmänt skall leda till lägre fängelsestraffän som normall döms ut för en gärning. Iandra stycket av paragrafen återfinns oförändrat det nuvarande förbudet i 26kap. 4 § tredje stycket mot att döma till fängelse på livstid för brott somnågon har begått innan han har fyllt . Kapitlet,som är nytt, har rubriken av påföljd. I kapitlet har bestämmelserna ompåföljdsval, som allmänt har behandlats i avsnitt 3.1 och 3.2, samlats. Hit harsåledes förts, med större eller mindre ändringar, bestämmelser som helt ellerdelvis motsvarar nuvarande I kap. 5 och 6 §§, 26 kap. 4 § första och andrastyckena, 27 kap. I och 2 §§, 28 kap 1-3 §§ samt 33 kap. 2 §. Den nuvarandeallmänna päföljdsvalsregeln i 1 kap. 7 § föresläs upphöra att gälla. Denersätts närmast av 4 § i förslaget. Kapifiethar disponerats pä följande sätt. I 1 § finns en kompletterande bestämmelselill nuvarande 1 kap. 4 § andra stycket, den nya 1 kap. 5 §, om påföljdersinbördes stränghet. I 2 och 3 §§ finns bestämmelser om påföljdskonkurrens ochbroltskohkurrens. Föreskrifterna i 4 § reglerar under vilka förutsättningarfängelse skall ådömas. I 5 § finns särskilda regler för ådömande av fängelsenär det gäller ungdomar och i 6 § den särskilda regeln om påföljdsval förpsykiskt avvikande. I 7 § ges föreskrifter om de närmare förutsättningarna föratt döma till villkoriig dom och i 8 § regleras böter i kombination medvillkorlig dom. Bestämmelsema i 9 § anger förutsättningarna för att donna lillskyddstillsyn och i 10 och 11 §§ finns slutligen regler om böter och fängelse ikombination med skyddstillsyn. Regelni nuvarande I kap. 4 § andra stycket atl fängelse är att anse som ett svårarestraffan böter har som framgått flyttats till 1 kap. 5 §. I förevarandeparagraf föreskrivs att vid val av påföljd är fängelse att anse som en svårarepåföljd än villkorlig dom och skyddstillsyn. Detta är en ändring i förhållandetill nuvarande reglering enligt vilken i princip fängelse, skyddslillsyn ochvillkoriig dom är i svårhetshänseende jämställda påföljder. Skälen förändringen har redovisats i avsnitt 3.3. Bestämmelsen ger, sammantaget medbestämmelsen i 4 § första meningen, uttryck för att fängelse, såsom densvåraste päftiljden, skall tillgripas endast då annan påföljd inte kan komma ifråga. Villkorligdom och skyddstillsyn är jämställda i svårhetshänseende. Båda påföljderna ärdock svårare än böter. Detta följer av 27 kap. I § och 28 kap. 1 § och stämmeröverens med vad som gäller. Fömtsättningarna för villkorlig dom ochskyddstillsyn regleras i 7 och 9 §§. Depåföljder som innebär överlämnande till särskild vård faller utanför regleringen i detta kapitel. När de skall användas anges fortfarande i 31 kap. 98 Bestämmelsernamotsvarar nuvarande I kap. 5 och 6 §§ och är i sak oförändrade. Iparagrafens/dri/a stycke första meningen markeras att fängelse som den svårastepåföljden skall användas i sista hand. Domstolen skall, i likhet med vad som nugäller, innan fängelse ådöms alltid pröva om inte villkorlig dom ellerskyddstillsyn är en tillräcklig påföljd. Utgångspunkten för en sådan avvägningär naturligtvis, som framgär av paragrafen i övrigt, primärt brottslighetensstraffvärde enligt i första hand 29 kap. 1-3 §§. Iandra meningen av första stycket anges uttryckligen att domstolen skall beaktade omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Det är naturligtvis sä även enligtnuvarande praxis att sädana hänsyn mäste tas bäde vid straffmätningen och närdet gäller alt välja mellan fängelse samt villkorlig dom och skyddstillsyn. Iett enskilt fall kan straffvärdet i och för sig motivera att fängelse ådöms,men omständigheter enligt 29 kap. 5 § kan tala för att villkorlig dom ellerskyddslillsyn väljs i stället för ett kortare fängelsestraff Om någonexempelvis efter en grov stöld frivilligt har återställt det stulna och ersattskadorna bör han beroende pä övriga omständigheter kunna dömas till antingenvillkorlig dom eller skyddslillsyn, även om straffvärdet är sådant att fängelseannars normalt skulle följa pä brottet. Liknande hänsyn kan även göra siggällande i samband med brottslighet av sådan art atl fängelse normalt skullefölja på brottet, exempelvis beträffande en rattfyllerist som har skadat sigsjälv i samband med brottet. Den omständigheten att en i förhållande tillbrottets art ovanligt lång lid har förflutit sedan brottet begicks kan tala isamma riktning. När domstolen gör en sådan bedömning måste givetvis ocksäbeaktas att påföljderna villkorlig dom eller skyddstillsyn kan framstå somtillräckligt ingripande med hänsyn lill möjligheterna att kombinera dem med ettbötesstraff och, när det gäller skyddstillsyn, ett kortare fängelsestraff (30kap. 8, 10 och 11§§). Omböter är en tillräcklig påföljd eller inte avgör domstolen genom atl tillämpareglerna i 29 kap. Är med hänsyn lill brottets straffvärde och andra relevantaomständigheter böter en tillräckligt ingripande påföljd, blir nämligen någotytterligare påföljdsval inte aktuellt, jämför 27 kap. I § och 28 kap. I §.Enligt dessa paragrafer fär ju villkorlig dom eller skyddslillsyn ådömas förbrott under förutsättning att påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Iandra stycket anges vilka slags synpunkter som fär beaktas som skäl förfängelse. Stycket har i förhållande till lagrådsremissens lagförslag formuleratsom på lagrådets inrådan. Avbestämmelsen, som anknyter till nuvarande praxis, framgär atl utöverbrottslighetens straffvärde eller art också den tilltalades tidigarebrottslighet kan utgöra ett skäl alt döma till fängelse. förslag borde fängelse dömas ut om 99 gärningen hade etl betydande straffvärde. När det gällerstraffvärdet har Prop. 1987/88:120 meningen fått en annorlunda utformning menavsikten har varit att uttrycka samma sak utan atl läsa fast straffvärdet påen viss nivå. Även om straffvärdet i del enskilda fallet inte är betydande, kandet dock i samverkan med andra faktorer utgöra etl viktigt skäl för att i detenskilda fallet döma till fängelse. över huvud tagel gäller att de tre fallen ofta kanförekomma i olika kombinationer. T. ex. kan den som dömts för ett brott som iallmänhet leder till fängelsestraff återfalla i brottslighet av samma slag. Ärså förhällandet ökar naturligtvis presumtionen för fängelse. I fråga om de tre typer av omständigheter som alltså fårbeaktas som skäl för fängelse kan följande anföras. Att gärningen har ett högt straffvärde är naturligtvisofta ett avgörande skäl att döma lill fängelse. Det rör sig dä ofta om grovabrott, t.ex. mord, våldtäkt, grovt rån och grovt narkotikabrott. Vid såallvariig brottslighet är annan påföljd än fängelse i praktiken utesluten; jagbortser här från överlämnande till särskild värd. Att ange var gränsen gåruttryckt i längden av elt fängelsestraff är inte lämpligt. I viss anslutningtill fängelsestraffkommitténs förslag kan emellertid som etl riktvärde angesatt om ett brott vid straffvärdebedömningen anses böra medföra etl års fängelseeller mer innebär det en presumtion för att fängelse skall ådömas. I denna del anknyts till gällande praxis enligt vilkenvissa brott anses motivera fängelse trots atl de inte har elt särskilt högtstraffvärde. Det rör sig alltså om brott som främst av allmänpreventiva skälnormall anses skola medföra etl kort fängelsestraff. Exempel på brottstyper somfaller under denna punkt är rattfylleri, vissa brott mot vapen- ochjaktlagstiftningen samt olovlig vistelse i riket enligt 97 § utlänningslagen.Som kommittén anfört hör också hit vissa former av några brottstyper såsommisshandel och våld mot tjänsteman. Även vissa typer av skattebrott, för vilkai praxis frihetsstraff utdöms i större utsträckning än vid flertaletförmögen-helsbrotl, hör hit. Jag vill i sammanhanget också erinra om vad jag anfört iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.2) om möjligheterna för domstol alt, vidpäföljdsbestämningen av allmänpievenliva skäl beakta exempelvis atl enbrottslighet blivit mer utbredd eller antagit mer elakartade former. Sädanahänsyn kan, även om de inte påverkar bedömningen av straffvärdet, vara avbetydelse när del gäller påföljdsvalet. Vid brott som har sagts är således presumtionen förfängelse, och det bör föreligga särskilda skäl för att en inte frihetsberövande påföljd skall väljas. Föreskrifter som avser sådana skäl, som kan leda till att skyddstill syn ådöms, finns i 30 kap. 9 § andra stycket. Betydelsenav gärningsmannens tidigare brottslighet har behandlats i avsnitt 3.5. Somframgått där har en strävan varit atl i lagtexten direkt ange äterfalletsbetydelse för påföljdsbestämningen. Vilken betydelse återfall i brott skall haför straffmätningen regleras i 29 kap. 4 §. Som framgår av den paragrafen skalltidigare brottslighet primärt beaktas genom päföljdsvalet eller genomförverkande av villkorligt medgiven frihet. Äterfallets betydelse förpäföljdsvalet regleras i förevarande del av 4 §. Någonförändring är inte avsedd i fråga om nuvarande praxis enligl vilken med hänsyntill gärningsmannens tidigare brottslighet kriminalvård i frihet sä småningomutesluts. Vid päföljdsvalet skall således återfallet få betydelse på samma sättsom . Avbetydelse för bedömningen är bl. a. samma faktorer som påverkar frägan omförverkande skall ske eller ej. I vad män brottsligheten varit likartad eller ibåda fallen allvarlig skall således beaktas. Även i sädana fall kan det dockfinnas anledning att undvika fängelse. Det kan ocksä förekomma fall då detmäste dömas till fängelse på grund av tidigare broUslig-hel, även ombrottsligheten inte är likartad eller allvarlig. Jag tänker här pä del falletatl någon under loppet av ett eller upprepade gånger lagfors förbrott som varken är likartade eller allvariiga. Fängelse kan i den situationenså småningom framstå som det enda möjliga alternativet. Avdet nu anförda framgär alt ocksä tidsfaktorn är av betydelse. Ju somhar förflutit mellan brotten, desto mindre skäl föreligger atl beakta denfidigare brottsligheten vid påföljdsvalet. Till skillnad motfängelsestrafftommilténs förslag till motsvarande bestämmelse krävs det inteatt "särskilda skäl" finns för att döma till fängelse. Syftet är docksjälvfallet att det måste föreligga skäl som med särskild styrka talar för attfängelse måste ådömas. Någon saklig skillnad är således inte avsedd. Detfinns i detta sammanhang anledning att slufiigen ta upp några tillämpningsproblemsom det har pekats på under remissbehandlingen. Det har bl. a. uttalals att detfinns en inte så obetydlig grupp broUslingar, inte sällan missbrukare, somvägrar att underkasta sig någon form av övervakning eller behandling och sombegår "vanliga" förmögenhetsbroU, som alltsä inte har så betydandestraffvärde att fängelse av den anledningen skall utdömas. Om den tilltalade iett sådant fall inte heller har dömts för liknande brottslighet äravsikten att fängelse normalt inte skall ådömas. Förförstagångsbrottslighet av det här aktuella slaget kan påföljden normalt vara villkorlig dom om det saknas särskild anledning atl befara att den tilltalade skall göra sig skyldig till nya brott. I vissa fall kanemellertid den tilltalades personliga situation och övriga omständigheter vara sädana atl ny brottslighet kan befaras trots aU någon återfallssituation inte förelig ger. Förutom missbrukssitualioner avses här bl. a. de fall där åtalet gäller flerfaldig brottslighet som sträckt sig . Frägan är om 101 skyddslillsynkan komma i fräga i elt sådant fall när den dömde vägrar att Prop.1987/88:120 underkasta sig övervakning eller behandling. Skyddstillsyn skall juendast ådömas, om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra lillalt den dömde avhäller sig frän fortsatt brottslighet. I den situation som här beskrivs skall domstolen normaltdöma till skyddstillsyn.