prop · GB0379 · 1987-12-31 00:00:00 — Landstingen och kommunerna har säsom ansvariga för hälso-och sjuk vården, smittskyddet och ett särskilt ansvar att utveckla infor mationsinsatserna lokalt. Många viktiga informationsaktiviteter utförs re dan inom kommuner och landsting. För att utveckla dessa insatser bör landsting och kommuner utarbeta särskilda planer för en systematiskt genomförd information. Kommuner och landsting har en klar fördel av att kunna arbeta nära de målgrupper som är aktuella för informationsinsat serna. Om attityder skall kunna påverkas och beteenden kunna för ändras måste informationen ges den enskilde individen i så personlig form som möjligt. Genom sådana informationsåtgärder kan förebyggas att männi skor drabbas av HIV-smiUan med allt det lidande som detta för med sig. En satsning pä förebyggande informafionsinsatser är dessutom i det primär- och landstingskommunala perspektivet mycket lönsamt, 26 Den muntliga informationen måste förstärkas.Frivilligorganisationer har Prop, 1987/88:79 fortfarande en mycket viktiguppgift i informationsarbetet om HIV/AIDS, Förutom de insatser som gjorts avorganisationer som Noaks Ark, RFSL, , , FMN m,fl, har ytterligare andraorganisationer engagerats i kampen mot AIDS, Organisationerna kan genom sindemokratiska uppbyggnad och genom sina speciella informationskanaler nå ut påett effektivt och snabbt sätt med information till stora delar av allmänheten,har genom sina folkrörelseorganisationer en närmast unik möjlighet attuppnå det folkliga engagemang som är nödvändigt i kampen mot AIDS. 5.2.7 AIDS-delegationens roll i informationsarbetet AIDS-delegationen bör enligt min mening alltjämt ha det sarhordnandeansvaret för att initiera informations- och utbildningsinsatser om AIDS pågrundval av en långsiktig informationsstrategi med särskild inriktning motgrupper med s.k, riskbeteende. Allmänhetens behov av information bör ocksåliksom uppmärksammas vid planeringen av detta arbete. De erfarenheter av information om AIDS som kan finnas iandra länder bör tas till vara, liksom erfarenheter av tidigareinformationskampanjer av liknande slag och av den samordnadeinformationssatsning som pågår , En fortlöpande uppföljningoch utvärdering av informationsinsatserna är nödvändig. Massmedier spelar en betydande roll föropinionsbildningen. Bättre förutsättningar måste skapas för en ansvarsfull ochkorrekt informationsförmedling frän massmedier. Detta kan ske genomåterkommande journalistseminarier eller annan specialanpassad utbildning förjournalister, bör särskilt bidra med insatser för detta, 5.2.8 Behovet av epidemiologiskt underlag för beslut omfortsatta informa tionsåtgärder Det yttersta målet för de förebyggandeinformationsinsatserna är att hindra vidare smittspridning av HIV, Insatsernamåste i hög grad styras av den kunskap som finns i samhället när det gällerinom vilka grupper smittspridningen sker och i vilken utsträckning HIV-smittanriskerar att spridas vidare till andra grupper. Kunskapen om smittspridningenbland homo- och bisexuella män samt intravenösa narkotikamissbrukare är avcentral betydelse. Smittspridningen av HIV utanför de s,k. riskutsattagrupperna är självklart också viktig att kartlägga för att det skall blimöjligt att genom kraftfulla informationsinsatser motverka en ytterligarespridning. Jag vill med det sagda understryka behovet av ettförbättrat epidemiologiskt underlag för beslut om fortsattainformationsåtgärder. Kunskaper om beteendepåverkan och samhällsbeteendevetenskaplig forskning blir alltmer nödvändiga. Utvärderingar och mätningar av effekten av informationsinsatser som riktas till olika målgrupper blir ett viktigt under lag för planeringen av fortsatta inslag i det förebyggande arbetet. Kunskap om effekten av olika informationsinsatser kan ge oss möjlighet att förbättra planeringen och strategin. Undersökningar om sexualvanor och sexuella be- 27 teenden är t,ex, angelägna. Jag anser att medel börutnyttjas för utvärderingar av informafionsinsat-sernas effekt. Jag avser att idet följande särskilt ta upp vissa förslag, som avser det epidemiologiskaarbetet. Prop, 1987/88:79 Motbakgrund av vad jag anfört anser jag att den statligt samordnade informationskampanjenbör fortsätta och utvidgas. I en samordnad informationsplan bör redovisasvilka informationsinsatser som AIDS-delegafionen och de centrala myndigheternakommer att svara för . Denna informationsplan kan sedanvara ett underlag för kommuner, landsting, organisationer m,fl, när de planerarsina egna insatser. Särskilda medel bör anvisas under /89 förutarbetande av planen för de centrala informationsinsatserna. Jag återkommer fillanslagsfrågan. Bidrag bör vidare kunna ges till frivillig- ochintresseorganisationer för deras medverkan i informationsarbetet. 5.3 Det epidemiologiska arbetet Minbedömning: HIV-testningen i bör utökas, och tillgängliga epidemiologiskadata, som framkommer genom inrapporteringen av HIV-smittade fall, bör bearbetasoch analyseras bättre. Epidemiologisk övervakning och kartläggning börkompletteras genom epidemiologisk forskning, Smittspårniiiig bör bedrivas mereffektivt. Skälen för minbedömning: Det framstår som alltmer angeläget att spridningen av HIV-smittankartläggs och analyseras på ett mer effektivt sätt. Det epidemiologiska arbetetbör ställas i förgrunden. Sverigehar det kanske mest utbyggda systemet för HIV-testning i världen. Detta ikombination med den obligatoriska rapporteringen av HIV-smitta enligtsmittskyddslagen ger oss vid en internafionell jämförelse en god möjlighet attkartlägga HIV-infektionens utbredning och spridning i samhället. Vi har ocksågoda möjligheter att ta fram informafion som blir värdefull även för andraländer. Ensamlad bedömning av smittsituationen i visar att HIV- smittan ännu inteär påtagligt utbredd. är HIV/AIDS- situationen i allt väsentligtknuten till de s,k, riskutsatta grupperna, homo- och bisexuella män ochintravenösa narkotikamissbrukare. Att HIV också sprids heterosexuellt göremellertid situationen mycket allvarlig. Smittspridningen inom befolkningen kanutvecklas till en allvarlig epidemi. Ökadekunskaper om att smittämnet endast sprids under speciella betingelser och omatt HIV i allt väsentligt är en sexuellt överförbar sjukdom gör attmöjligheterna att hantera denna hotande epidemi ändå måste betraktas med viss tillförsikt.Jämfört med andra sexuellt överförbara sjukdomar som Prop, 1987/88:79 t,ex,syfilis och gonorré är smittsamheten låg. Kunskapenom hur HIV-smittan sprider sig bland olika grupper i samhället är av centralbetydelse för smittbekämpningen. Endast genom HIV-testning och en effektiv smittspårningkan vi skaffa oss denna kunskap. Därför är det mycket angeläget att fortsättautvidgningen av den HIV- testning som erbjuds strategiskt vikUga grupper. Avflera skäl anser jag emellertid inte att en allmän obligatorisk HIV-testning avhela befolkningen är ett verksamt medel i AIDS- bekämpningen, I denna frågaråder även en total enighet inom AIDS-delegationen, Enutökad frivillig HIV-testning riktad till särskilda grupper har flera syften.Den kan hjälpa oss att kartlägga HIV-smittans förekomst inom speciellt riskutsaitagrupper och ge oss ökade möjUgheter att följa hur smittan sprider sig isamhället, HIV-testningen ger oss vidare underlag för att planera riktadeinformationsinsatser till de grupper som bedöms mest utsatta, HIV-testningenerbjuder även ett utmärkt fillfälle till rådgivning samt beteende-och atfitydpåverkan.Den personal inom hälso- och sjukvården, som har kontakt med pafienter somönskar HIV-testning, skall givetvis utnyttja kontakten till att informera omHIV/AIDS och riskerna för smittspridning. har utarbetatmaterial för sådan informafion. Särskilt vikfigt är det att även nå patientersom fått negafivt provsvar och kanske därmed lätt invaggas i en falsk säkerhetoch fortsätter med sitt tidigare riskbeteende, HIV-testninganvänds som jag framhålUt inledningsvis i stor utsträckning för att kartläggasmittspridningen i samhället. Ett HIV-test är för många en situation sominrymmer en påtaglig psykisk anspänning. Trots att risken att man blivit HIV-smittadsannolikt är liten finns den kanhända ändå där. Ett besked att man är HIV-smittadkan betyda en dramatisk förändring av ens Uv, HIV-testningenfår därför enligt mitt förmenande inte utvecklas till ett mekanisktblodprovstest. Möjlighet måste alltid ges fill rådgivning och beteendepåverkan.Kliniker som erbjuder HIV-testning inom hälso- och sjukvården måste av dettaskäl ges tillräckliga resurser för denna uppgift. På flera kliniker behövssärskilda tjänster för smittspårning och psykosocial stödverksamhet. Enligtmin mening bör vi inrikta ansträngningarna pä att sä snart som möjligtavdramatisera HIV-testningen, 5.3.2Ett område för en epidemiologisk satsning Vissaåtgärder bör vidtas för att öka kunskapen om epidemins omfattning och spridningsamt om förekomsten av riskbeteende och riskmiljöer m.m, i , Föratt erhålla dessa kunskaper behövs såväl en utökad epidemibevakning genom HIV-testningsom direkta epidemiologiska forskningsinsatser. Demyndigheter som har det närmaste ansvaret för epidemibevakningen är - förutom den av varje landsfing utsedde smittskyddsläkaren - SBL, So cialstyrelsen har det högsta tillsynsansvaret vilket också omfattar smitt skyddsläkarna. Vid SBL är det närmast den epidemiologiska avdelningen 29 under statsepidemiologensom sammanställer uppgifter om den epidemi- Prop, 1987/88:79 ologiskasituationen på grundval av den inrapportering som sker från laboratorier ochbehandlande läkare, SBL:s data är i och för sig individrelaterade men deenskilda patienterna kan inte spåras i fråga om identiteten. Enligt min mening bör den infoimation, sominrapporteringen av antalet HIV-smittade till SBL ger möjlighet till, kunnautnyttjas bättre. har ca 1 700 fall av HIV-smittarapporterats till SBL, har i genomsnitt 30-35 HIV- smittadepersoner anmälts . Den information som kan erhållas frän varje HIV-smittadindivid om bl.a, smittvägar, sexuella beteenden och riskmiljöer är av storbetydelse i det epidemiologiska kartläggningsarbetet. Det är också mycketvärdefullt att utreda om smittan överförts eller sedansamt om individen smittats i eller utomlands. Ett förbättrat epidemiologisktunderlag underlättar bedömningar om vilka förebyggande insatser, som blireffektivast. Det av AIDS-delegationen rekommenderadeprogrammet för utökad HIV-testning bör genomföras. Av programmets första steg återstår att besluta om HIV-testningriktad till vissa ungdomsgrupper, Karfläggningen av smittspridningen i ungdomsgruppen sker främst med hjälp av provtagningen på mottagningar för veneriska sjukdomar, s,k,STD (sexually transmitted diseases). Med högsta sannolikhet kommer en eventuellpåbörjad allmän smittspridning i ungdomsgruppen att först upptäckas vid dessa STD-mottagningar,Ungdomar som söker dit har haft ett riskbeteende genom att man som legel sökerför annan sexuellt överförbar sjukdom, t,ex, gonorré eller klamydia. Jag anser att kartläggningen av HIV-smittan blandungdomsgrupper måste ha högsta prioritet. Därför bör olika åtgärder vidtas sommedför att vi mycket noga kan följa utvecklingen och snabbt utöka HIV-testningen,om epidemiologiska data skulle gé skäl till detta. Närmast anser jag att manbör överväga att erbjuda HIV- testning till värnpliktiga ungdomar, som ju befinnersig i en sexuellt aktiv ålder, SBL har i uppdrag att närmare utreda för-ochnackdelar med att erbjuda HIV-test fill denna grupp. Jag utgår ifrån att SBLsnarast möjligt ger AIDS-delegafionen ett underlag för att ta ställning tilldenna utökade testverksamhet, AIDS-delegationen rekommenderade vidare enkraftig utökning av s,k, avidentifierade kemiska laboratorieprov. Enarbetsgrupp inom SBL har utarbetat ett förslag till utökning av antaletavidentifierade kemiska laboratorieprov i och , Urvalet avproven skall göras efter samma kriterier på de olika laboratorierna. Dennaförsöksverksamhet genomförs fram till , Efter utvärdering fårny ställning tas till metoder och former för fortsatt verksamhet. Som ett komplement till övrig HIV-testning som skallutföras med den enskilde pafientens samtycke och vetskap kan avidenfifierade prov vara ett viktigt led i den epidemiologiska kartläggningen. Jag anser därför att AIDS- 30 delegationennoga bör följa denna särskilda form av HIV-testning och vid Prop,1987/88:79 behov initiera en fortsatt utökning. Personer som fått blodtransfusioner i samband med t,ex,operationer kan ha blivit smittade. Efter är 1985, då HIV-testninggenomförts av allt blod som lämnas av blodgivare, är risken att bli smittad vidtransfusion praktiskt taget obefintlig. utreder lämpliga metoderoch former för HIV-testning av personer som fått blodtransfusion under åren1979-85, En rad praktiska och andra frågeställningar blir därvid särskiltangelägna att närmare överväga. En utökning av den mer generella HIV-testningen är enligtmin bedömning ett av de mest centrala inslagen i AIDS-bekämpningen, Testningenbör dock i första hand riktas fill grupper med s,k, riskbeteende som kan spridasmittan vidare utan att vara medvetna om detta. Personal inom hälso- och sjukvård kan i vissa fall behövaerbjudas HIV-test för att stilla sin egen oro. Inom arbetslivet finns, anser jag, inget generellt behovav HIV- testning, HIV-testning som allmänt krav vid nyanställning måste iprincip avvisas. Företagshälsovården bör dock aktivt informera om demöjligheter som erbjuds inom den offentliga hälso- och sjukvården att genomgå HIV-test, AIDS-delegafionen bör ägna frågan om HIV-testning ochepidemiologisk kartläggning stor uppmärksamhet. Utvecklingen bör följas nogaoch en hög handlingsberedskap finnas att snabbt utöka olika program för HIV-testning,om kunskapen om den pågående smittspridningen ger anledning fill detta, Den epidemiologiska övervakningen och kartläggningen genomHlV-test-ningsprogram riktade till från smittbekämpningssynpunkt särskiltviktiga grupper behöver kompletteras med epidemiologisk forskning samt olikaprojekt och studier, I förslaget till handlingsprogram för /89bör ges utrymme att ekonomiskt stödja viktiga epidemiologiskaforskningsuppgifter. De särskilda epidemiologiska projekt som under år 1987påbörjats vid vissa allmänna häkten har givit oss värdefull kunskap omsmittspridningen bland narkotikamissbrukare. Projekten är i ett internationellt perspektiv närmastunika som metod att kartlägga en smittspridning. Jag anser därför att de s,k,häktesprojekten bör förlängas och ges medel för fortsatta studier /89, Genom att under längre fid följa en grupp individer kan vifå en god uppfattning om bl,a, effekter av förebyggande åtgärder sominformation, föreskrifter och olika metoder för motivationspåverkan. En sådan s,k,kohortstudie pågår av homo- och bisexuella män vid i , Kohortstudienvisar att en fortsatt smittspridning sker i denna grupp trots intensiv informafionoch påverkan från bl,a, behandlande läkare. Även projekt och studier som angränsar till mersociologiskt inriktad sam hälls- och beteendevetenskaplig forskning bör kunna komma ifråga för eko nomiskt stöd. Bl,a, behövs bättre kunskaper om svenska folkets sexualva- 31 Fleraolika slags studier som riktas till särskilda grupper kan här bli ak- Prop,1987/88:79 tuella. Andra områden som kan bli aktuella att stödja är forskningom metoder för att utarbeta prognoser över HIV-smittans framtida utbredningsamt om sambandet mellan HIV-smitta och annan sexuellt överförbar sjukdom. Internationellt har noterats detnära sambandet mellan andra sexuellt överförda sjukdomar (STD) och HIV-smittans utbredning. Många STD ger småskador och sår i slemhinnorna, vilket sanno-Uktstarkt ökar risken för överföring av HIV-smitta, Ingående studier på STD-mottagningarskulle närmare kunna dokumentera övriga STD:s betydelse som bidragande faktortill ökad risk för HIV-smitta, Enligt bestämmelserna i smittskyddslagen (1968:231) ochsmittskyddskungörelsen (1968:234) är den behandlande läkaren skyldig attbedriva smittspårning, HIV-smittans utbredning kan motverkas om personer som enHIV-smittad patient tidigare haft sexuella kontakter med eller delat narkotikasprutormed infinner sig för HIV-testning och rådgivning. En effektiv smittspårningsverksamhet utgör ett viktigtområde inom AIDS-bekämpningen, Den epidemiologiska kunskap som denna verksamhetger bör tillvaratas effektivt och analyseras. Ett framgångsrikt smittspår-ningsarbetekräver dock att patienten känner förtroende för sin läkare eller kurator, sexuellt överförd smitta kräver vidare en gedigen erfarenhet och ettprofessionellt handlag. På vissa kliniker har inrättats speciella tjänster försmittspårningskuratorer som är särskilt utbildade och tränade för dennauppgift. har utarbetat skriften ,I denna finns samlad de kunskaper och erfiirenheter i ämnet som finns inomlandet. Skriften vänder sig till läkare och kuratorer som har ansvar för att kontaktspårningäger rum, 5.3.6 AIDS-delegationens uppgift inom epidemiologin I det föregående har jag beskrivit huvuddragen i detprogram för en utökad HIV-testning samt för epidemiologiska projekt och studiersom jag anser bör genomföras, AIDS-delegationen har en viktig uppgift att noggrant följaden epidemiologiska utvecklingen och initiera nya insatser i syfte att följasmittspridningen i samhället. Jag avser att veirka för att HIV-epidemiologinblir ett prioriterat område i AIDS-delegationens arbete. 5.4Fortsatta insatser inom missbrukarvården Minbedömning: Statens stöd en utbyggnad av narkomanvården bör fortsätta.Statligt stöd bör framför allt lämnas till en utveckling av sådan öppenvård ochinstitutionsvård som kan nå de mest utslagna och minst mofiveradenarkotikamissbrukarna. Bidrag bör vidare utgå fill utvärderingsinsatser. Skälenför min bedömning: Trots att en minskad ökningstakt i spridningen av HIV-virusbland intravenösa missbrukare tycks kunna konstateras, kvarstår risken för enmer omfattande smittspridning inom den gruppen. Risken kvarstår också förfortsatt smittspridning frän missbrukare till personer utanför de nuvaranderiskgrupperna genom sexuella kontakter. Underdet har det skett en omfattande utveckling av narkomanvården. Föratt det uppsatta målet - att nå alla intravenösa missbrukare med provtagning, avgiftningoch behandling - skall kunna förverkligas krävs dock fortsattautvecklingsinsatser. Regeringen har genom anslaget för särskilda insatser förbekämpningen av HIV/AIDS kunnat ge huvudmännen stöd att inrätta nya enheterinom narkomanvården. Detta stöd utgår inifialt för att påskynda utbyggnaden.Jag har i det föregående redogjort för utvecklingen av denna offensivanarkomanvård. Huvudansvaretför insatser inom narkomanvården och för arbetet att förhindra en vidarespridning av HIV bland missbrukare åvilar kommuner och landsfing. Ett särskiltstatsbidrag utgår fill huvudmännen som bidrag fill missbrukarvården m,m.Statsbidraget för var 810 milj, kr. Jagkommer att i det följande föreslå att ett extra bidrag för är 1988 och 1989skall lämnas fill huvudmännens insatser mot AIDS i storstadsområdena. Dessaytterligare medel skall användas bl,a, för insatser inom narkomanvården. Utbyggnadenhar lett till att det finns personella förutsättningaratt nå i stort sett samtliga intravenösa missbrukare med provtagning ochmotivationsinsatser. Det krävs nu kraftfulla insatser för att narkomanvårdensutökade kontakter med missbrukarna skall få bestående resultat. Vården måstebli mer lättillgänglig för de missbrukare som söker eller kan motiveras attsöka behandling. Flera behandlingshem som är inriktade på särskilda gruppersvärdbehov bör inrättas. , hälso- och sjukvårdens ochkriminalvärdens insatser måste i större utsträckning samordnas. Resurser måstefillskapas så att tvångsvårdslagstiftningen kan användas i de fall den ärtillämplig. Innehållet i tvångsvården måste utvecklas. Medlen, som jagkommer att föreslå skall anvisas till fortsatta förebyggande insatser motAIDS, bör i den del de avser narkomanvården användas till utvecklingsinsatserinom de områden jag anger i det följande. 5.4.1 Utbildning avpersonal inom narkomanvården Narkomanvårdenär en verksamhet som ställer särskilda krav på personalen. Inom få vårdområdenär t,ex, debatten om vad som skall göras, vilken be- 3Riksdagen 1987/88. handlingsom är bäst och vilka förebyggande åtgärder som skall vidtas, så Prop,1987/88:79 livlig som inom narkomanvården. En intensiv bevakning frånmassmedier av vårdområdet bidrar också till att narkomanvården ofta står iblickpunkten. Sedan HIV började spridas bland missbrukare har narkomanvårdenspersonal blivit än mer utsatt. Krav ställs på en snabb utveckUng till meroffensiva arbetsmetoder och på att de mest utslagna och minst motiverademissbrukarna skall nås. Nya modeller skall utvecklas för samarbetet med andrasamhällsorgan, vilket inifialt kan vara förenat med en rad problem. Arbetetmed de HIV-positiva missbrukarna ställer ocksä högre krav på personalen. Detökade trycket på narkomanvården har bl,a, resulterat i svårigheter att rekryterapersonal liksom i en ökad s.k, "utbränning" av personal. Många av de nyetableradenarkomanvårdsenheterna har fill stor del personal utan långvarig erfarenhetfrån vård av tunga missbrukare. Föratt underlätta personalrekryteringen och för att stödja personalen att utvecklasitt arbete krävs omfattande fortbildnings- och haridledningsinsat-ser.Kommuner och landsfing har ansvar för att sådana insatser kommer fill stånd.För att hjälpa de kommunala huvudmännen att inifiera sådana insatser bör vissastatliga medel övergångsvis ställas till förfogande. Jag avser att föreslåregeringen att ge i uppdrag att i samråd med kommun-ochlandstingsförbunden samt utveckla ett underlag förhuvudmännens insatser i dessa iivseenden. Programmet bör anpassas efter olikapersonalgruppers behov liksom fill de olika regionala förutsättningarna ochbehoven, 5.4.2Metodutveckling inom den öppna vården Genomstatligt stöd har många kommuner utvecklat sitt öppenvårdsarbete förnarkotikamissbrukare. De flesta större kommuner har specialiserade öppenvårdsenheter.Ett stort antal mindre kommuner får stöd genom de olika regionala samordningsprojekcen.Det finns dock fortfarande områden i landet där man saknar specialiseradeenheter. Statligt stöd bör därför även i fortsättningen utgå till planering ochprojektering av nya öppenvårdsenheter. Fortsatt stöd bör också utgå fill deregionala samordningsprojekten och fill samordnande insatser mellan mindre kommunerför att utveckla öppenvården. Resurserbör vidare ställas till förfogande för en utveckling av den öppna vården förnarkotikamissbrukare, .Även om det skett en förbättring av öppenvårdens arbetefinns det behov av fortsatta utvecklingsinsatser. En större del avnarkomanvårdens resurser måste avdelas för uppsökande verksamhet. Denspecialiserade öppenvården måste i högre utsträckning inrikta sin verksamhet pågrupper som är strategiska frän smittskyddssynpunkt. är det viktigtatt former för en långsiktig behandling i öppenvården utvecklas. Stöd bör utgåfill projekt som syftar fill att utveckla metoder för att nå särskilt utsattagrupper. Sådana grupper kan vara prostituerade missbrukare, HIV-positivamissbrukare och missbrukare med allvarliga psykiska störningar. 5.4.3 Intensifieradsamverkan Prop, 1987/88:79 Narkomanvårdenkan inte nå och rehabilitera alla intravenösa missbrukare utan att ha ett välfungerande samarbete med sjukvård, kriminalvård, polis, arbetsförmedling ochfrivilliga organisationer. Särskilt viktigt är ett väl utvecklat samarbetemellan socialtjänst och kriminalvård. Sågott som alla narkofikamissbrukare som utvecklat ett tungt missbruk aktuaUserasförr eller senare - för det mesta återkommande - inom kriminalvården. En stordel av de intagna vid häkten och kriminalvårdsanstalter är narkotikamissbrukare.Många av dessa har ingen behandlingskontakt inom . Genomett utvecklat nära samarbete med kriminalvården har narkomanvården möjligheteratt nå en stor andel av de tunga narkotikamissbrukarna. Detta har varitutgångspunkten för de samordningsprojekt som inifierats mellan socialtjänst ochkriminalvård.