prop · GB031 · 1987-12-31 00:00:00 — Från domstolshåll framhålls att domstolarnas ambition Prop.1987/88:1 är att i sä stor utsträckning som möjligt avgöra skadeståndsroch ansvarsfrågorna i ett sammanhang och att, när ett skadeståndsanspråkavskiljs, detta ofta sker av hänsyn till målsäganden själv. Skälenför mitt förslag: Domstolarna har enligt gällande regler en förhållandevisstor frihet att besluta om ett skadeståndsanspåk skall handläggas i samband médbrottmålet eller avskiljas för handläggning i särskild rättegäng. 5 § RB kan domstolen avskilja ett skadeståndsanspråk när skäl äro därtill. Ivissa situationer är ett avskiljande givetvis till fördel för målsäganden. Såkan vara fallet t. ex. då en justering av grunderna för skadeståndsyrkandetaktualiseras eller när det under huvudförhandlingen inträffar omständighetersom medför att målsäganden mäste få tillfälle att presentera nytt material.Ofta innebär emellertid ett avskiljande att målsäganden kommeri ett sämre läge processuelltsett. Inte sällan anser målsäganden det inte mödan värt att föra en friståendeskadeståndsprocess mot den tilltalade. Det är därför inte ovanligt attskadeståndsyrkandet återkallas sedan avskiljande har skett. Enligtvad jag har inhämtat varierar domstolarnas benägenhet ått avskilja enskildaanspråk. Den skiftande rättstillämpningen kan antagligen delvis förklaras avlagtextens nuvarande utformning, men det finns sannolikt också ett samband medhur domstolsarbetet är organiserat och hur åklagarna inom de skilda distriktenhanterar uppgiften att företräda målsäganden. Engemensam handläggning av ansvarsfrågan och skadeståndsfrågan är som jagtidigare nämnt i de flesta fall till fördel inte bara för målsäganden och dentilltalade utan även med tanke på domstolens resurser. Principen bör därförvara att skadeståndsanspråk som har samband med brott i största möjligautsträckning handläggs under brottmålsrättegången. Jag har i det föregåendeföreslagit en lagändring som syftar till att åklagarna i ökad utsträckningskall ta sig an uppgiften att föra målsägandens talan. Denna ändring bör, somanförs i promemorian, följas upp med en skärpning av förutsättningarna för attdomstolen skall få avskilja ett skadeståndsanspråk. Det bör tydligare än i dagi lagtexten betonas att skadeståndstalan får avskiljas bara när starka skältalar för det. Detta bör, i enlighet med vad som föreslås i promemorian,uttryckas så att avskiljande bara skall få ske när det skulle innebäraväsentliga olägenheter att avgöra skadeståndstalan inom ramen förbrottmålsprocessen. Vid bedömningen av om en gemensam handläggning innebärväsentliga olägenhetei" bör rätten beakta dels att det kan ligga i målsägandenseget intresse att det enskilda anspråket avskiljs och dels att prövningen avansvarsfrågan inte bör få fördröjas väsentligt med anledning av prövningen avdet enskilda anspråket. Enregel av det antydda slaget är av värde ocksä på det sättet att den kan medverkatill att domstolspraxis blir mer enhetlig i fråga om avskiljande av enskildaanspråk, genom att regeln bättre än dén nuvarande markerar att avskiljande intefår ske godtyckligt. Jagförordar att 22 kap. 5 § RB ändras i enlighet med dét anförda. återkommer ispecialmotiveringen till vissa tillämpningsfrågor. 2.5Domstolens möjlighet till skälighetsbedömning av skador Prop. Mittförslag: Domstolen får vidgade möjligheter att göra en skälighetsbedömning avskadeståndsyrkanden rörande mindre belopp i sädana fall där förebringande avfull bevisning om skadan skulle medföra kostnader eller olägenheter som intestår i rimligt förhållande till skadans storlek. Promemorians förslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: Förslaget tillstyrks eller lämnas utanerinran av i stort sett samtliga remissinstanser. Justitiekanslern avstyrkerförslaget med hänvisning fill att det inte kan genomföras utan atträttssäkerheten sätts åt sidan. Hovrätten över och ifrågasätterbehovet av ändringen men anför att, om en regel anses nödvändig, den inte börbegränsas till mindre belopp. Ytterligare några remissinstanser, däriblandSveriges domareförbund, anser att det bör finnas möjlighet till skälighetsuppskattningäven i sådana fall där skadeståndsyrkandet överstiger vad som skall anses somett mindre belopp. Skälen förmitt förslag: Enligt skadeståndslagen (1972:207) kan den som tillfogatspersonskada få ersättning för såväl ekonomisk som ideell skada. Till ekonomiskskada hänförs, förutom ren förmögenhetsskada, sjukvårdskostnader och andrautgifter samt inkomstföriust. När det gäller ideell skada kan ersättning utgåför sveda och värk samt lyte eller annat stadigvarande men. Bestämmelserna omskyldighet att ersätta personskada tillämpas också i fråga om lidande somnågon har tillfogats genom brott. Enligt skadeståndslagen kan vidare utgåersättning för sakskada. Skadestånd för sakskada omfattar sakens värde ellerreparationskostnad och värdeminskning, annan kostnad till följd av skadan samtinkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. I fråga ombevisningen för yrkat skadestånd gäller här som på andra områden somgrundprincip att det ankommer på käranden att prestera tillräcklig bevisningtill stöd för sitt yrkande. Från denna huvudregel gäller emellertid enligt 35kap. 5 § RB det undantaget att domstolen får uppskatta en inträffad skada tillskäligt belopp, om full bevisning om skadan inte alls eller endast medsvårighet kan föras. För enmålsägande kan det inte sällan ställa sig besvärligt att få fram bevisning omdet exakta värdet pä t.ex. föremål som har anskaffats sedan ellersom har erhållits genom familjerättsliga förvärv. Även om de möjligheter tillskälighetsuppskattning som jag redovisade ger vissa möjligheter till entillfredsställande lösning för målsägandens del, kan det i många fall framståsom orimligt kostsamt och besvärligt för honom att prestera den bevisning somkrävs för att få full ersättning. De skadeståndsanspråk som framställs i samband med ansyarstalanrör som regel mindre summor, t.ex. ersättning för smärre reparationskostnader.Det är långtifrån alltid som målsäganden har kvar kvitton på sådana mindrebelopp. Kostnaderna för bevisning kan i sådana fall uppgå till nära nog likastort belopp som det som yrkas. Från målsägandens synpunkt är det otillfredsställandeatt inte domstolen i sådana fall har större möjligheter Prop. 1987/88:1 ännu till en skälighetsbedömning av skadan. Somframhålls i promemorian är det även från mer allmänna prpcesseko-nomiskasynpunkter till fördel om de nuvarande förutsättningarna för en skälighetsbedömningmjukas upp en smula. För såväl parterna som domstolen själv torde det normaltframstå som en fördel att domstolen avgör skäligheten av ett yrkatbelopp i stället för att skadeståndstalan skiljs av för särskild handläggningmed de kostnadsökningar och fördröjningar det innebär. Särskilt i de fall målsägandeninte är närvarande vid huvudförhandlingen kan en vidgad möjlighet tillskälighetsbedömning ge stora fördelar. leder invändningar från dentilltalade under huvudförhandlingen ofta till att skadeståndstalan måste avskiljasdärför att målsäganden inte är närvarande och kan förebringa bevisning tillstöd för sina krav. Med en ändrad ordning kan man uppnå att fler sådana anspråkkan avgöras i anslutning till brottmålsförhandlingen. Enväsentlig fråga är naturligtvis om en reform bör begränsas till de situationersom jag i första hand tar sikte på , nämligen sådana skadeståndsanspråk pägrund av brott som handläggs i anslutning till frägan om ansvar för brottet,eller om den bör ges ett generellt tillämpningsområde i mäl om skadestånd. Detkan därvid konstateras att processekonomiska vinster vid en utökad möjlighet tillskälighetsbedömning skulle kunna uppnås även i andra typer av skadeståndsmål ände som diskuteras här, som det från skadeståndsrättsligautgångspunkter inte finns anledning att behandla olika typer avskadeståndsfordringar på olika sätt i detta hänseende. En vidgad möjlighet tillskälighetsbedömning bör därför gälla oavsett i vilken form skadeståndsanspråkethandläggs. Envidgad möjlighet till skälighetsbedömning av skadeståndsyrkanden skulle, i enlighet med vad som anförts i promemorian, lämpligen kunna avse de fall där full bevisning angående skadans storiek skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till skadans storlek. När det gäller frågan huruvida en sådan ordning är godtagbar från rättssäkerhetssynpunkt vill jag först erinra om att det - som jag redogjorde för redan nu finns en på processekonomiska faktorer grun dad möjlighet till skälighetsprövning i skadeståndsmål. Vad det gäller är en , försiktig utvidgning av denna möjlighet med sikte på de fall där. process ekonomiska skäl starkt talar för att domstolen får friare händer att göra en rimlig uppskattning av skadans storlek. Självklart innebär regeln att man något mer än nu släpper kravet på hundraprocentig riktighet i fråga om det utdömda skadeståndets storlek. Å andra sidan vinner båda parter fördelen ' av en snabb och billig handläggningsform. Jag har för min del svårt att se att en sådan reform totalt sett skulle äventyra rättssäkerheten, särskilt inte om man som jag strax återkommer till begränsar regelns användningsom råde till mål om mindre belopp. Det bör också påpekas att en regel av det slaget ligger väl i linje med det ökade hänsynstagande till processekonomi ska faktorer som föreslagits i andra hänseenden när det gäller förfarandet vid de allmänna domstolarna (se bl. a. prop. 1986/87:89). En regel av det förordadeslaget skulle - även utan några begränsningar i övrigt - komma att få tillämpning praktiskt taget enbart på skadestånds- 13 yrkanden avseende mindrebelopp. För att undanröja varje tvekan från rättssäkerhetssynpunkt kan detemellertid, som anförs i promemorian, vara befogat att i regeln uttryckligenange att skälighetsuppskattning i de nu aktuella fallen bara får ske i fråga ommindre belopp. I promemorian har anförts att riktpunkten bör vara att regelntillämpas i fräga om yrkanden som uppgår till högst några . Föregen del menar jag i likhet med flera remissinstanser att den övre gränsen förtillämpningen av regeln bör kunna sättas något högre. Jag vill därvid peka päatt vi i har ett i vissa hänseenden förenklat förfarande isådana tvistemål där det yrkade beloppet inte överstiger ett halvt basbelopp.Enligt min mening är det naturligt att i fråga om möjligheterna tillskälighetsuppskattning enligt den nu förordade regeln anknyta till denbeloppsgränsen, låt vara att man i detta sammanhang inte har behov av någon såexakt gränsdragning att något belopp behöver komma till uttryck i lagen. Jagförordar att 35 kap. 5 § RB ändras i enlighet med vad jag nu anfört. 2.6 Information till målsäganden Ipromemorian har tagits upp flera förslag till förbättringar i fråga om informationentill målsäganden rörande fömndersökning och rättegång m. m. Det gäller såvälfrågor av mer formell natur som frågan om behandlingen av målsägandensbrottsanmälan och enskilda anspråk. Vid remissbehandlingen har i allmänhetvitsordats att det finns ett behov av ökad information. Det har ocksä lämnatssynpunkter i skilda hänseenden på hur myndigheternas informationsskyldighet börutformas. Jag vill för min del i detta sammanhang bara uttala att jag ställermig bakom promemorians målsättning i detta hänseende. Jag avser att senare förregeringen anmäla frågan om förordningsändringar rörandeinformationsskyldigheten och de övriga åtgärder som kan vara motiverade medanledning av förslagen. Minbedömning: De föreslagna förändringarna bör kunna genomföras inom ramen föroförändrade resurser. Skälenför min bedömning: Förslagen innebär vissa förändringar för säväl polisen somåklagarväsendet och domstolarna. Det är emellertid inte fråga om attmyndigheterna tillförs helt nya arbetsuppgifter. För polisens del innebär denyligen genomförda organisatoriska reformerna att det finns utrymme för attklara av de ökade krav, som ställs i fråga om utredning av målsägandensanspråk, inom ramen för befintliga resurser genom den ökade flexibilitet somreformerna har lett till. Denvidgade skyldigheten att utreda skadeståndsanspråk och att utföra talan för målsägandenasräkning medför enligt min bedömning en något ökad belastning pååklagarväsendet. Framför allt gäller det uppgiften att föra talan infördomstol. Åklagarväsendet har under senare är fått ett betydande tillskott av framför allt äklagartjänster. 1987/88:1 har i viss män utökats. Arbetsläget hardärigenom generellt sett förbättrats. Mot den bakgrunden anscrjag att deföreslagna förändringarna bör kunna genomföras inom ramen för oförändraderesurser. För domstolsväsendets del kan vissa effektivitetsvinsteruppstå på det sättet att färre separata tvistemålsrättegångar torde bli följdenav försläget om ökad skyldighet för domstolarna att handlägga skadeståndsfrågori samband med frågan öm ansvar för brottet.' 1 samma riktning verkar förslagetom ökade möjligheter för domstolarna att skälighetsuppskatta skador. Å andrasidanfår man också räkna med att vissa brottmälsproces-ser kan bli något merkomplicerade. Med tanke på att domstolarna enligt förslaget skall hamöjligheter att skilja av skadeståndsanspåken när en gemensam handläggningmedför väsentliga olägenheter torde emellertid dessa konsekvenser knappast blibesvärande totalt sett. Förändringarna torde därför även här kunna genomförasinom de givna resursramarna. De föreslagna lagändringarna bör träda i ki-aft den Ijanuari 1988. Några särskilda övergångsbestärrimelser torde inte behövas. I enlighet med vad jag nii anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till lag om ändring i . Förslaget bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 3. Paragrafen reglerar åklagarens skyldighet att förberedaoch utföra målsägandens talan. Ändringen i paragrafens/ö«r« stycke innebär en ökadskyldighet för åklagarna att i samband med åtal för ett brott föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet. Av skäl som nämnts i den allmänna motiveringen är åklagarens skyldighet att utföra talan för målsägande enligt förslaget inte undantagslös. Åklagare kan också i fortsättningen avstå från att föra måls ägandens talan om det finns starka skäl för det.- Detta uttrycks i den föreslagna lagtexten på det sättet att åklagaren skall föra målsägandens talan om det kan ske utan väsentliga olägenheter och målsägandens an språk inte är uppenbart obefogat. När detgäller bedömningen av om det skulle innebära väsentliga olä genheter för åklagaren att föra talan måste i första hand behovet av 15 utredning för att klarlägga skadeståndsfrägan beaktas. Ettskäl mot att Prop. 1987/88:1 åklagaren för talan för målsägandens räkning kansålunda vara att det krävs en omfattande utredning för att avgöraskadeståndsfrågan och att denna utredning inte kan förebringas utan attbrottmålet i sin helhet fördröjs väsentligt. Ett smärre dröjsmål bör i principinte hindra att åklagaren för talan om det enskilda anspråket. Ett annatförhållande som bör kunna föranleda att åklagaren inte tar på sig uppgiften attföra talan om det enskilda anspråket är att anspråket kräver orimligt mycketresurser i förhållande till ansvarsdelen. Enbart det förhällandet attskadeståndstalan avser ett stort belopp har däremot ingen betydelse, omförutsättningarna för åklagarbiträde i övrigt är för handen. kan man behöva avvakta för att kunna göra enfullständig bedömning av den skada som har inträffat. Vid personskador kandärför utrymmet för åklagaren att föra talan för målsägandens räkning i vissafall vara betydligt mera begränsat än när det gäller sakskador. Förekommer det särskilda frister för handläggningen kandet ibland leda till att åklagaren har svårt att hinna med att föra målsägandenstalan. Det kan gälla även för målsägandeanspråk som irite är särskiltkomplicerade. Utgångspunkten bör emellertid vara att åklagaren i princip skallföra talan om enskilt anspråk även om utredningen sker under tidspress.Samtidigt gäller givetvis även i dessa fall huvudregeln att avgörandet inte fårfördröjas väsentligt genom att åklagaren tar pä sig uppgiften att föra detenskilda anspråket. Som jag framhällit i den allmänna motiveringen gäller dettasärskilt när mer ingripande påföljder kan bli aktuella, och ingen får varaberövad friheten längre än som krävs för att utreda själva ansvarsfrågan. Under remissbehandlingen har påpekats att det ibland kanförekomma att åklagaren och målsäganden har motstridiga intressen underprocessen. Åklagaren yrkar t.ex. fängelse följt av omedelbar utvisning, medan målsägandenför sina möjligheter att få ut skadeståndsbeloppet i praktiken är beroende avatt den filltalade finns kvar i landet. I sådana fall kan det te sigmindre lämpligt att åklagaren företräder målsäganden i skadeståndsdelen. Dennasituation får anses täckt av rekvisitet väsentlig olägenhet. Detsamma gällernormalt för fall dä ansvarstalan förs mot flera personer och dessahar skadeståndsanspråk mot varandra, såsom förhållandet kan vara t.ex. vid åtalför vårdslöshet i trafik (jfr m. fl.. 2, s. 22:14). Med att ett skadeståndsanspråk är uppenbart obefogat avsesden situationen att det för åklagaren framstår som klart att anspråket intekan vinna bifall vid en domstolsprövning. Orsaken kan vara att anspråket i sigär orimligt, t. ex. om det yrkas ett mycket stort skadestånd för en typ avskada där normalt betydligt mindre belopp döms ut. Anspråket kan emellertidbedömas som uppenbart obefogat även pä den gmnden att det uppenbart saknastillräcklig bevisning om att skadan inträffat eller om skadans storlek. Åklagarens utvidgade skyldighet att förbereda och utföratalan om en skilt anspråk kommer i princip att träffa även de fall där någon, t.ex. ett försäkringsbolag, övertagit målsägandens anspråk. De skäl av mer social natur som talar för att åklagaren för talan för målsägandens räkning har i 16 allmänhet mindre bärigheti fräga om den som övertagit målsägandens Prop. 1987/88:1 anspråk. Jagdelar den uppfattning som framförs i promemorian att åklagaren i sådana fallbör kunna låta hänsynen till den egna arbetssituationen väga tyngre än annarsvid bedömningen om han bör föra talan om det enskilda anspråket eller inte. Iparagrafens andra och tredje stycke föreslås enbart vissa språkliga moderniseringar. Paragrafenbehandlar domstolens möjlighet att avskilja ett skadeståndsyrkande somupptagits till handläggning i ett brottmål. Ändringeninnebär att domstolarna inte längre fär samma frihet att skilja av enskildaanspråk, som har tagits upp i brottmålsprocess, för att handläggas somtvistemål. Med nuvarande regler kan ett avskiljande ske så snart det finns skälför det. Enligt förslaget får skadeståndstalan bara avskiljas om det skulleinnebära väsentliga olägenheter att handlägga skadeståndstalan inom ramen för brottmälsprocessen. Närdet gäller frägan om vad som skall anses vara väsentliga olägenheter kan man iviss utsträckning dra paralleller med vad som har anförts angående ändringen i22 kap. 2 § RB. Framför allt är tidsfaktorn av betydelse. Om en gemensamhandläggning av ansvarstalan och skadeståndsanspråket medför att avgörandet avmålet i dess helhet fördröjs avsevärt är det en sådan omständighet som bör ledatill att det enskilda anspråket avskiljs. Mindre fördröjningar bör däremot intefå leda till att domstolen skiljer av skadeståndstalan. Enpraktiskt viktig målgrupp där avskiljande kan bli aktuellt är sädana brottmålför vilka korta tidsfrister gäller, t. ex. mål mot häktade eller mot ungdomar.En annan situation är den att ett enskilt anspråk som kräver utredning väcksstrax före en redan utsatt huvudförhandling i brottmålet. Omvänt kanförhållandet vara det att avgörandet i ansvarsfrågan drar ut pä tiden, t.ex.därför att den tilltalade skall genomgå rättspsykiatrisk undersökning. Om skadeståndsfrägani ett sådant fall är färdig för avgörande, t.ex. därför att den tilltalade har medgettskadeståndsanspråket, bör skadeståndsfrägan kunna avskiljas och avgöras förebrottmålet. Detsagda innebär att ett enskilt anspråk inte mer eller mindre automatiskt böravskiljas bara för att det krävs vissa förberedelseätgärder. I stället bördomstolen i ökad utsträckning ta till vara möjligheterna att genom materiellprocessledning se till att nödvändiga ätgärder vidtas före huvudförhandlingen.Det kan t.ex. bli aktuellt att påpeka för målsäganden att han, om han vill haförmånen av en samfidig handläggning, till huvudförhandlingen mäste presteraden bevisning han har. Vidare kan det finnas behov av att fä ett klarläggandeav vilka grunder som åberopas. Sådana påpekanden kan i mänga fall göras vid enenkel telefonkontakt med målsäganden. Rätten måste givetvis ocksäta hänsyn till att en gemensam handläggning kan vara till plägenhet för målsäganden. Det kan t.ex. vara så att den tilltalade under huvudförhandlingen kommer med nya uppgifter som måls- 17 ägandenbehöver på sig för att bemöta. Överhuvudtaget bör gälla att Prop.1987/88:1 rätten om möjligt inhämtar parternas synpunkter i fråga omhandläggningen innan ett beslut om avskiljande fattas. Iparagrafen sägs att domstolen, i sådana fall då full bevisningom en skada inte alls eller endast med svårighet kan föras, har möjlighet attuppskatta skadan till ett skäligt belopp och utdöma detta. Enligt förslaget gesdomstolarna möjlighet att göra en skälighetsbedömning av skador i mål om mindrebelopp där möjlighet till bevisning visserligen kan finnas men där denna av alltatt döma skulle orsaka kostnader eller olägenheter som inte stär i rimligtförhållande till skadans storlek. Regeln kommer att fä betydelse inte bara förenskilda anspråk som handläggs i brottmålsprocess utan också i mål omskadestånd i andra fall. I fråga om tillämpningen hänvisas till vad som anförtsi den allmänna motiveringen. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändring irättegångsbalken. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. Lagrådet , Prop. 1987/88: l Utdragur protokoll vid sammanträde Närvarande:f.d. regeringsrådet , justitierådet Sterzel, regeringsrådet . Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen pä hemställanav statsrädet beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till lagom ändring i . Förslagethar inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn . Lagrådetlämnar förslaget utan erinran. 1987/88: i Utdragur protokoll vid regeringssammanträde , ordförande, och statsråden , ,, S. , , , , R. , ,, , , , , G. , Lönnqvist Proposition om ändring i (enskilt anspråkvid förundersökning och rättegång) Föredragandenanmäler lagrådets yttrande (beslut om lagrådsremiss fattat vidregeringssammanträde ) över förslag till lagom ändring i . Föredragandenanför att lagrådet har lämnat förslaget utan erinran och hemställer attregeringen föreslår att anta det av lagrådet granskade förslaget medett par ändringar av språklig natur. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå att anta det förslag som föredraganden lagtfram. Bilaga 1 Prop.1987/88:1 Somett led i strävandena att förbättra brottsoffrens (målsägandenas) ställningupptas i promemorian en rad förslag som skall göra det enklare för målsägandenaatt fä en domstolsprövning av skadeståndsanspråk som grundas på brott. Ipromemorian förelås sålunda en utvidgning av åklagarnas skyldighet att för målsägandensräkning föra talan om enskilt anspråk som grundas på brott. En konsekvens av förslagetblir att polisens skyldighet att utreda skadeståndsanspråken underförundersökningen ökar. Detföreslås också en skärpning av förutsättningarna för att domstolarna skall fåavskilja skadeståndsanspråk, som handläggs i samband med brottmål, till särskildhandläggning. För att möjliggöra att frågor om skadestånd som gmndas pä brott iökad utsträckning skall kunna avgöras i samband med talan om ansvar för brottetföresläs också att domstolarna fär större möjlighet än nu att uppskatta mindreskador till skäligt belopp utan att bevisning om skadans exakta storlek behöverföras. Vidareföreslås en rad förbättringar när det gäller informationen fill målsägandeunder fömndersökningen och rättegången. Bilaga 2 Prop.1987/88:1