prop · GB0369 · 1987-12-31 00:00:00 — Doms;tolen fann med röstsiffrorna11 mot 6 att så var Prop, 1987/88:69 Som skäl för dennaståndpunkt anfördes dels att Bilaga 1 återkallandet rörde en tvist avseende en rättighiet, dels att denna rättiglietvar av civil karaktär. relativtkortfattade domskälen uttalade domstolen i huvudsak följandebeträffande dessa två konstateranden (engelsktext, se bilaga 2, citat 17): Domstolenfinner att en "verklig och allvarlig"... tvist angående den"faktiska förekomsten" av rätten till ett tillstånd, somklaganden åberopat, uppstod mellan denne och de nederländskamyndigheterna i varje fall efter det att den regionale tillsyningsmannen överklagatbeslutet av V/eststellingwerfs kommunala myndigijeter. Detta framgår särskilt avden omständigheten att Hr. Benthem, utan att överträda lagen,från till kunde utn5d:tja sininstallation i kraft av det tillstånd sora beviljats av de sistnämidamyndiglieterna ... Dessutom var resultatet av det förfaranderaot villiet klagomål riktats och so. ':jskulle kunna leda till - och faktiskt ledde till -upphävande avdet överklagade beslutet direkt avgörande för den omtvistade rättigheten. Beviljandetav det tillstånd som klaganden påstod sig ha rätt tillvar en av förutsättningarna för att han skulle kunna utöva en delav sin affärsverksamhet. Det var nära knutettill rätten att utnyttja egendom i enlighet med lagens bestämmelser.Dessutom har ett tillstånd av detta slag en äganderättsligkaraktär, vilket bl.a. framgår av den omständigheten att det kan överlåtas tilltredje man. I fråga om eninvändning av den berörda regeringen, att Prop. 1987/88:69 Benthemalltjämt hade möjlighet att erhålla tillstånd Bilaga 1 att installera tanken på annan plats, uttalade domstolen - förutom attdet inte fanns några garantier att han verkligen skulle beviljas sådanttillstånd -att detta kunde få menliga effekter på värdet avhans rörelse och goodwill liksom på hans förhållande till kuiider och leverantörer.Detta bekräftade, ansåg domstolen, existensen av ett direkt sambandmellan tillständsgivningen och hela Benthems näringsverksamhet. Pudasbedrev yrkesmässig trafik uuider ett trafiktillstånd -utfärdat ifebruari 1980. I aogusti 1981 återkallades tillståndet. Frågan i målet, som ännu intehar prövats av domstolen, gäller om återkallandet av tillståndetinnefattar en prövning av Pudas civila rättigheter. Kommissionenbesvarade enhälligt frågan jakande. Fem ledamöter förklaradei ett särskilt uttalande att de i fråga om tolkningen av art. 6 (1 ) i nu alctuellt hänseendetillhört de medlemmar av komraissionen, som i tidigare mål förordat försiktighetoch varnat för en extensiv tillämpning av stadgandet, ochatt de med detta synsätt sannolikt inte sirulle ha funnit art. 6 (1) tillämplig inu aktuellt fall. Med hänsyn till den praxis som utvecklats av domstolen,och-i all synnerhet utgången i Benthem-målet, fann de det emellertidnu oundvikligt att dra slutsatsen, att återkallandet av trafiktillståndet rörde Padascivila rättigheter. Kommissionensrapport i mal 10426/83 (opublicerad). Kommissionensskäl utgörs i princip av ett jakande svar Prop. på de trefrågorna huruvida det över hmnid taget var Bilaga 1 fråga om enrättighet, huruvida den rätten var civil ochhuruvida det förelåg en verklig tvist rörande rätten.Kommissionens svar på de tre frågorna, som återges ordagrant här nedan, ger en tämligengod sammanfattningav det nuvarande rättsläget såsom det utvecklatsav domstolen (engelsk text, se bilaga 2, __et_ fråga _om_en _rätti_ejt? Idetta sammanhang erinras om att det beslut varigenom den klagande erhölltrafiktillståndet inte överklagades och därför blevslutligt. Efter att ha erhållit tillståndet, hade klaganden enligt kommissionensuppfattning förvärvat vissa "rättigheter" härrörande från dettatillstånd. Detärriktigt att tillstånd enligt bestämmelserna yrkestrafiklag alltid kanmodifieras eller t.o.m. återkallas av den tillståndsgivandemyndigheten. Detta ändrar emellertid enligt kommissionens uppfattninginte det förhållandet att det innefattar en "rättighet"i den mening soa: avses i art. 6 (1). Var_derina _rätt_"_civir'? Vadller frågan huruvida rätten att bedriva trafik under trafiktillstånd förlinjetrafik var av "civil" karaktär, anser kommissionen, imotsats till vad regeringen gjort gällande, att rättsförhållandet är av huvudsakligen saama karaktär som ifräga om de rättigheter som va" föremål för prövning ifallet , i fallet Le Compte,van och de Meyere och i fallet Prop. Albertoch le Compte i det avseendet att det rörde Bilaga 1 en rättighet att utöva ettyrke inom den privata sektorn, låt vara underkastad tillstånd ochtillsyn av myndighet av hänsyn till det allmänna intresset. Föreliandemål liknar även Benthem-målet, i vilket tvisten anende beviljandet av tillståndet hänförde sigtill en del av klagandens affärsverksamhet. Enligtsvensk lag har inte transportnäringen karaktär av ett statligt monopol. Tvärtora,tillstånd kan erhållas av antingen offentliga organ eller privata -fysiska eller juridiska - personer. Dessutom är förhållandetmellan tillständshavaren och passagerarna vanligtvis ettkontraktsförhållande och direkt etablerat mellan individernapersonligen, även ora myndigheterna kan ha ett direkt inflytande övertrafiken och avgifterna. Denprivata karaktären av rätten att driva det omtvistade trafikföretaget förändrasinte enligt kommissionens åsikt av att den är förmål förmyndigheternas tillsyn eller av att tillständshavaren kan vara beroende av subventioner från detallmänna för att verksamheten skall gå medvinst eller av att avgifterna hålls nere. PÖ£el.å £n_tv;ist_be_t£äffande_rätt_i£he_t£n2 Kommissionenfinner att en "verklig" ... tvist "av allvarlig natur" ...uppstod mellan klaganden och de svenska myndigheterna rörandehans rätt enligt ifrågavarandetillstånd, eftersom klaganden nävdar Prop, 1987/88:69 att återkallandetav tillståndet var oberättigat Bilaga 1 såsom varande ett utslag avmaktmissbruk från myndigheternas sida. ICLaganden ifrågasätter därför i självaverket om de vidtagna åtgärderna var lagliga enligt svensk lagstiftning. FallenDeumeland mot och Feldbrugge mot Ibåda målen var fråga om huruvida art. 5(1) var tillämplig på förfarandeninom ramen fö" ett obligatoriskt försäkringssystemför yrkesskador (Deumeland) och ett obligatoriskt sjukförsäkringssystem(Feldbr-agge). Domstolen konstaterade i domar att de rättighetersom det var fråga om enligt båda systemen var sådana att de kunde sägas hakaraktären av civila rättigheter i den mening som avses i art. 5 (1) ikonventionen. Meningarna i domstolen var emellertid starkt divergerande. Ifallet Deumeland meddelades beslutet om att art. 5 (1) var tillämplig med9 röster mot 8. Motsvarande siffror i fallet Feldbrugge var 10 mot 7. På grundvalav denna översiktliga redogörelse kan två slutsatserdras. För det första har begreppet civila rättighetersäkerligen komrait att ges en långt mer vidsträckt innebörd än flertalet kontraktsstater torde ha avsett när detillträdde konventionen. För det andra är det helt klart, att den svenska lagstiftningen på fleraområden inte svarar mot de krav konventionen nuiaera anses ställa.Problemet är ingalunda unikt för svensk del. So:a har framgått är detflera av konventionsstaterna som har kommit i en liknande situation. Avden redovisning som har gjorts i det föregående framgår att den europeiska domstolen har givitkonventionens uttryck "civila rättigheter och skyldigheter" en tolkning,enligt vilken begreppet anses omfatta inte bara vad som traditionellt brukar hänföras tillcivilrätten. Även viktigare offentligrättsligreglering av individens näringsfrihet och frihet i ekonomiskt hänseende räknas dit,vilket innebär att exempelvis rätten att utöva ettyrke och rätten att fritt disponera över sinegendom anses vara civila rättiglieter och skyldigheter i den mening som avsesi konventionen. Den tolkning av konventionen sora i enligriet härmed harlagts fast är otvivelaktigt ganska extensiv och det torde soranyss konstaterats både för och för flera andra länders delförhålla sig så att den inte förutsetts vid tillträdet avkonventionen. Utgår man från dennatolkning torde det stå klart att den svenska lagstiftningen inte fullt utuppfyller konventionens krav. I allmänhet finns det visserligen enligt vårlagstiftning möjlighet för den enskilde att få till stånd en prövning avdomstol när det ller beslut som rör hanscivila rättigheter och skyldigheter i angiven mening, Iåtskilligafall ä- det emellertid förvaltningsmyndigheter eller regeringen som prövar sådana ärendenutan att det finns någon sådan möjlighet till domstolsprövning. För att enungefärlig uppfattning skall erhållas i fråga om frekvensen och arten av de ärendetyperdär det berörda problemet kan bli aktuellt har en översiktliggenomgång gjorts inom . 1987/88: 69 Bilaga 1 återges i bilaga 3» Den innehåller en förteckningöver Prop, 1987/88:69 författningar som ger stöd för förvaltningsbeslutvili:a Bilaga 1 kan röra enskildas civila rättigheter och skyldigheter iden mening som har getts åt begreppet i konventionen och vilka inte på ordinär väg kankomma under domstolsprövning. Genomgången gör inte anspråk på fullständighet och någon ingående analys av de aspekter som kan anläggas på de olikaärendetypernafrån konventionens synpunkt har inte gjorts. Även ora det sålunda inte är osannolikt att en del ärendegrupperhar förbisetts, torde det finnas fog för slutsatsen att det totala antalet författningarsom kan bli aktuella i sammanhanget är förhållandevis begränsat. Det kan inte gärna - såsomibland har gjorts gällande -röra sig om hundratals författningar.Samtidigt står (jg- klart att det i en del fall är fråga om ärendetype!-med hög frelcvens och stor praktisk betydelse, såsomexempelvis ärenden enligt expropriations-, förköps- ochjordförvärvslagstiftningen. anpassa den svenska lagstiftningen till den tolkning av konventionensom den europeiska domstolen har lagtfast måste en möjligliet för enskilda parter skapas att få till stånd endomstolsprövning av de förvaltningsbeslutsom det här gäller. intesägas vara fullt entydig när det ler frågan om vilkenform av domstolsprövning sora är erforderlig. hänsyn tillhur frågan har lösts i de kontinentala rättssystemsom av allt att döma har bildat utgångspunkt vidkonventionens tillkomst torde man emellertid vara berättigadtill slutsatsen att det från konventionens synpunkt'br tillräckligt, om en laglighetsprövningkari Av samma skäl har man anledning utgå från att detärtillräckligt om denna prövning blir vad man brukar kallakassatorisk, dvs. fördomstolen att undanröja det överklagade beslutet men ejatt sätta ett annat beslut i dess ställe. svenska rättspolitiska debatten har fråntid till Prop. annaidiskuterats möjligheten av att generellt Bilaga 1 tillerkänna allmän domstolbehörighet att överpröva administrativabesluts laglighet på saai'Da sätt som gäller iexempelvis , och U.S.A. emellertidåberopatsmot en sådan ordning. ansettsstrida mot strukturen i det nuvarande systemet. Frånpraktisk synpunkt har man pekat jh dekomplikationer somdet innebär att dra en gräns mellan laglighets- och lämplighetsprövning.Ett annat argument har varit svårigheternaför domstolarna att få överblick över olikartadeoch delvis nya förvaltningsområden. förenskilda medborgare av en generell behörighet för de allmännadomstolarna att pröva förvaltningsbeslut har betecknatssora tveksan bl.a. efterso;n det allmänna ofta skulleföra målet till högsta instans. harman hävdat att det för svensk del siculle vara mest rationelltatt stärka rättssäkerheten i själva förvaltningsförfaraidetocIi att komplettera detta med en möjligriettill p"övning i förvaltningsdomstol i de fall Möjlighetenatt få administ.rativa beslut överprövade i förvaltningsdomstol har ju också kraftigtutvidgats . Ser man till de principer som därvid harvarit vägledande torde det stå klart att det ibland är tillfällighetereller historiska skäl som ligger till grund för attinte en sådan ordning har valts i den V/esterberg, Allmän förvaltningsrätt 1978 s. 135 - 172. lagstiftning som är aktuelli detta saramanhang. När det gäller de fall då f.n. regeringen är överinstanskan en ändrad besvärsordning enligt vilken talan i ställetskall föras vid förvaltningsdomstol ofta framstå somnaturlig och ligga väl i linje med den uttalade målsättningenatt avlasta regeringen besvärsärenden (jfr prop. 1983/64:120 KU 25, rskr. Även iandra fall kan det finnas skäl för att över till en prövning i förvaltningsdomstol. När det exempelvis gäller mål enligtlagen (1977:293) om handel med drycker, där f.n, är sistainstans (bilaga 3 punkt 23), har sålunda alkoholhandelsutredningen föreslagitatt besvär stället skall få föras till kammarrätt (jfr SOU 1955:15)-Förslaget,som har fått ett positivt mottagande vid remissbehandlingen, övervägs f,n,inom . Ivissa fall har emellertid den nuvarande ordningen tillkiomrait efte" ingåendeprincipiella överväganden. Detta ller både beträffande endel fall då besvärsprövning sker hos regeringen eller förvaltningsrri}'ndig;ietoch i fråga om vissa ärenden som f.n. prövas av regeringen i första ochenda instans, exempelvis ärenden angående expropriationstillstånd. Idessa fall gäller ofta att mari inte utan ingripande ändringari systemet kan överge den nuvarande ordningen. Det är här inte sällan fråga om ärendenvars prö-vfiing innefattar ett framträdande moment av politisk bedömning.Inte minst med hänsyn till rättssäkerheten för de enskilda som berörs är detangeläget att denna bedömning kan ske av ett tillräckligtkvalificerat organ. Det är således knappast tänkbart att i fräga om deaktuella förvaltningsärendena generellt övergå till ettsystem enligt vilket den prövning som i sista hand kan ske hos regeringenersätts av en möjlighet för den enskilde att få ett Domstolarna kan Prop. '1987/88:69 nämligen inte förutsättas görapolitiska överprövningar, Bilaga 1 och dessa bedömningarskulle därmed i praktiken stanna hos förvaltningsmyndigheterna. Enriktlinje för utvecklingsarbetet på längre siktsynes böra vara att man i samband med att översyn av andra skäl sker avde aktuella författningarna noga prövar i vad mån det är ändamålsenligtatt övergå till en besvärsprövning i förvaltningsdomstol. Därvid börnaturligtvis inte bara hänsyn till den europeiska konventionen utan också intressetav att avlasta regeringen förvaltningsärenden liksom andra ändamålssynpunktervägas in i bilden. Medhänsyn till att en sådan lösning dels torde kunna leda till resultat först efteråtSKilligtid och dels enligt vad sora förut har sagts inte kan tillämpas över helalinjen mäste emellertid en annsii utväg sökas, omraai vill åstadkomma en anpassning till konventionen inom eninte alltför ximg tid. Det är i sä fall ofrånlLomligt att införa en ordning enligt vilkeninte bara vissa beslut soia förvaltningsmydigheter f.n, meddelar i sista instansutan också en del beslut av regeringen kan bli föremål fördomstolsprövning. En sådan ordning framstår otvivelaktigt i viss mån som enprincipiell nyhet för värt rättssystem (jfr t.ex. prop. 1981/62:146 s. 165), även omredan f.n. beslut av regeringen kan komma unde" domstols prövninginom ramen för resningsinstitutet. En lösningefter dessa linjer måste uppenbarligen utformas så att deninte kommer i konflikt med de principer son ligger till grund fördomstolsväsendets och förvaltningens struktur i vårt landoch deras förhållande till varandra. 7 1987/88. Desynpunkter som här i all korthet har redovisats liksom Prop.1987/88:69 deolika aktuella ärendegruppernas skiftaide karä-.tä" Bilaga I talarför att man inte bör söka en lösning sora innebär i var och en av de författningar sora är aktuella bygger in en möjlighettill domstolsprövning, l-lot en sådan utväg talarockså risken för att något rättsområde förbises.Reformbehovet synes i stället böra tillgodoses genom en generellreglering som, utan att rubba det nuvarande prövningsförfarandet,ger möjlighet till en utformas på ett sådant sätt attden bidrar till en naturlig utveckling i överensstära.raelsemed de strävaiden mot fördjupad rättssäkerhetsom fortlöpande ske" i fräga om vår rättsordning. 4.2 Förslag till lösning: utvidgad befogenliet för regeringsrätten attompröva vissa förvaltningsbeslut Omman med dessa utgångspunkter söker finna en generell modell för en möjlighettill efterhandsprövning av dorastol i de förvaltningsärendenso:a hä" är alrtuella, kan det synas ligga nära tillhaids att söka en förebild i den nuvarande regeln i 2 kap. 9 § tredjestycket regeringsformen. Den innebär att den som har berövats friheten av enmyndighet har rätt att få frihets-berövandet prövat av allmän domstol (dvs. tingsrätt), omdet inte sk-ulle finnas möjlighet till domstolsprövning enligtden lagstiftning som är aktuell. En tänkbar ordning skulle varaatt införa en motsvarande regel för fall där ett beslut angår någonscivila rättigheter och skyldigheter. Enannan lösning har förordats av Medborgarrättsrörelsen ien skrivelse till regeringen den 14 mars 19S4. skrivelsenföreslås att ett särskilt rättsmedel, kallat Prop. 1987/88:69 rättsbesvär, införs för de fallsom här är aktuella. rJilaga Rättsbesvär skulleberoende på ärendets beskafferliet få anföras företrädesvis ihovrätterna och kammarrätterna. Bägge dessauppslag synes emellertid vara förenade med den nackdelen att den nya befogenhetentill överprövning skulle spridas till alltför mångadomstolar. Särskilt med tanke pä att det här blir fråga om enprincipiell nyhet, finns det anledning att befara en viss splittring av praxis,som i sin tu" sannolikt skulle ge upphov till osäkerhet.Det slaille vara nödvändigt att införa en möjlighet för det allmänna att överklaga avgörandena, och detta slculle leda till ytterligare komplikationer.Till detta koramer de probleia som skulle vara förenade med att reglera förhållandetmellan det nya rättsmedlet och den traditionella administrativaklagorätten. Slutligen si-oille en ordning av nu diskuterat slagotvivelaktigt framstå som något av en systemförändring. undvika olägenlieter av det slag sora har berörts nusynes det lia nära till hands att ta de nuvarande bestämmelsernaom resning i 11 kap. 11 § regeringsformen (KF) som utgångspunkt.Enligt detta lagrum ankommer det på regeringsrätten att bevilja resning i avgjort ärende när det är fråga om ettärendeför vilket regeringen, förvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighetärsista instans. I andra fall - dvs. främst når allmän domstol är slutinstans - är det högsta domstolensom prövar frågor om resning. Närmare bestämmelserom detta kan enligt paragrafen meddelas i lag. Bestämmelsernai 11 kap. 11 § RF ger alltså redan f.n. en möjlighet till domstolsprövning avregeringsbeslut, låt vara reserverat för extraordinära fall. hargammal hävd i svensk rätt. I 1609 Prop. års RF behandlades frågan om resning i 19 §.Efter Bilaga 1 regeringsrättenstillkomst hade lagrummet den innebörden attdet till regeringsrättens kompetens förde "mål av beskaffenhet att tillhöra desseller kammarrättens andra mål tillhörde högsta bestämdesgenom uttrycket "bryta dom åter", I praxis kom resningsinstitutettidigt att anses tillämpligt inte bara imål som hade prövats av domstol utan även i andra mål där avgörandethade karaktär av rättstillämpning. denutformning resningsinstitutet hade RF ansågs dettillämpligt på regeringsärenden som innebar NJA 1966 s. 401 och betänkandena(SOU 1955:19) 50, 95 f och (SOU 1964:27) Lag om förvaltningsförfarandets. 617 f, 635 f. Dennya bestämmelsen ora resning och återställande avförsutten tid a?isluter sig nära till den äldre. Tillämpningsområdet är inte preciserat i författningstexten och är såLundaliksom tidigare underkastat utveckling i praxis. Det kan inte begränsasgenom vanlig lag. Inte heller resningsförutsättningarna är preciserade i grindlagstexten. Också beträffandedessa är tanken att de två högsta domstolarnas praxis i stor utsträckningskall vara vägledande. Endast "närmarebestämmelser" kan meddelas i lag. Hit hör i första handbestämmelser om förfarandet i ärenden om resning eller återställande avförsutten tid. Sådana närmare bestämmelser finns för de allmänna rättegångsmålensvidkommande i 58 kap. (RB). Beträffande regeringsrättenfinns vissa regler i främst 6 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar, RB:s bestämmelseranger emellertid också förutsätt- Prop. 1987/88:69 ningarnaför resning i rättegångsmålen. I detta , Bilaga saramanhang är framförallt av intresse att resning kan beviljas om "rättstillämpning,sora ligger till grund för domen, uppenbart strider motlag". De i RB angivna förutsättningarna förresning torde i viss utsträckning anses analogiskt tillämpliga i frågaom andra mål (se t.ex. NJA 1975 s. 589). RB:sbestämmelser ora resning gäller visserligen inte för regeringsrättenraen regeringsrätten beviljar självfallet resning på nu angiven grund. I övrigt ansersig regeringsrätten enligt uppgift vara obunden avRB:s bestämiraelser om extraordinära rättsmedel,bl,a. med hänsyn till att man på grund av den oenhetliga rättsliga regleringen inom regeringsrättens måloraråde inte lämpligenkan vara bunden av forraella regler. I princip gäller alltså att alla förvaltningsbeslutkan bli underkastade en lagliglietsprövningresningsvägen. Det framgår emellertid av den europeiska doiastolens pra:isatt denna inte godkänner rätten att begäraresning sora en möjlighet att påkalla rättegång i den mening som avses i art. 6 i den europeiskakonventionen. Detta torde bero på den mycketbegränsade laglighetsprövning sora inryms i resningsinstitutet. Om för de fall som här är aktuellaregeringsrätten vid sidan av resningsinstitutet och som ett komplement till detordinarie förfarandet sloille fåbefogenhet att undanröja ett förvaltningsbeslut redan på den grunden att beslutet strider mot lag - dvs.utan något uppenbarhets-rekvisit - synes det däremotsvårt att se annat än att överprövningsmöjlighetenskulle bli godtagbar från konventionens synp-unkt. Ändringen i förhållande till nuvarande ordning kan sTias begränsad, raen principiellt är det fråga om en betydelsefull skillnad. 1987/88:69 skulle då i sak motsvara den kassationsprövningso:a Bilaga 1 gäller i vissa andra europarådsstater.Det institut som i gällande svensk rätt skulle vara närmast jämförbart äruppenbarligen koramunalbesvär, Enfördel med en sådan lösning är att den inte på samma sätt som detidigare diskuterade innebär någon systemförändring. Man kan se saken så att någonprincipiellt ny befogenhet inte skulle tillerkännas regeringsrätten; maiskulle endast ändra förutsättningarna för att en "edan föreliggandebefogenhet skall få utnyttjas. En annan fördelligger i att man med en sådan lösning knappast slculle behöva befaraatt en nyordning leder till osäkerhet i förvaltningen. Den nya befogenheten skulle hanterasav ett högt kvalificerat organ med förutsättningaratt uppehålla en fast praxis. Även en rad aidra olägenhetersom skulle vara förenade med de tidigare skisserade lösningarnabortfaller med detta alternativ. Idenna promemoria förordas att regeringsrättens befogenliet att undanröja beslutav förvaltningsmyndigheter och av regeringen utvidgas på det sätt sorahar antytts . I följande avsnitt diskuteras närmare orahur förutsättningarna för en sådan omprövning bör regleras. Redanhär bör emellertid slås fast att en lösningefter de angivna linjerna inte bör ses enbart som ett sätt attanpassa vår lagstiftning till den tolkning av den europeiskakonventionen som görs av Europaråds-organen. I ett rättssamhälle av vår typ är detviktigt att strävandena att fördjupa rättssäkerheten leder till en fortlöpandeutveckling. En nyordning på området måste ses även i detta perspektiv. 4.3 Närmare om prövningsförutsättningarna Prop. Denordning som har skisserats i föreende avsnitt innebär att regeringsrättenskulle tilläggas befogenhet att ompröva vissaförvaltningsbeslut från laglighets-synpunkt.