prop · GB03137 · 1987-12-31 00:00:00 — Som lagrådet påpekat kan det vara lämpligt atl risk för brottuttryckligen anges i lagtexten som en grund för etl besöksförbud. Jagåterkommer i specialmotiveringen lill frågan vilka typer av brott som särskiltbör beaktas i del sammanhanget. Även om jag således anser att tidigare brott inte bör varanågon absolut förutsättning för besöksförbud, torde tidigare brottslighet motden som förbudet avser alt skydda bli den utan tvekan viktigaste omständighetenvid bedömningen av om besöksförbud skall meddelas. Därvid bör särskild hänsyntas till vissa typer av brott. Detta bör uttryckligen framgå av lagtexten. Debrott som jag tänker på är i första hand sådana som har riktat sig mot denandra personens liv, hälsa, frihet eller frid. Det innebär atl bl.a. misshandeloch olaga hot men även sådana brott som hemfridsbrolt och ofredande skall beaktas.Detta hindrar givetvis inte atl i speciella situafioner även andra typer avbrott kan komma in vid riskbedömningen. innehav av typiskt farligaföremål, t.ex. sprängmedel eller skjutvapen, är något som i etl enskilt fallkan vara av belydelse. Undanlagsvis bör även brott riktade mot en tredje personkunna vara en Prop. 1987/88:137 sådan särskild omständighet som kan beaktas.Förutsättningen bör då normalt vara dels atl det rör sig om brott mot annansliv, hälsa eller frihet, dels att det är fråga om allvarliga brott. I allmänhetbör det också vara fråga om upprepad brottslighet. Om således en man vidåtskilliga tillfällen har misshandlat kvinnor han sammanbott med, börbesöksförbud kunna meddelas för atl skydda en kvinna han senare sammanbott med,även om han inte misshandlat henne. Frågan är vidare vad man skall kräva för alt anse atl enrisk för brott eller för förföljelse eller allvarliga trakasserier föreligger.Riskbedömningar är generellt sett vanskliga att göra. Sådana förekommeremellertid bl.a. vid tillämpningen av straffprocessuella tvångsmedel. Detligger enligt min mening nära till hands atl göra en jämförelse med bedömningarav det slaget. En grundläggande förutsättning måste lill en början vara atldel rör sig om en konkret risk för brott, förföljelse eller trakasserier medhånsyn lill förhållandena i det enskilda fallet. är det uppenbart attdet finns en risk för upprepning av ett visst beleende på grund av parternasspeciella relationer och i betraktande av vad som har hänt. Om fråganom besöksförbud prövas under en förundersökning, spelar det givetvis stor rollom den misstänkte har lagförts för brott av liknande slag. Om del stårklart att han har förgripit sig mot den andra personen,bör förutsättningarna för ett besöksförbud normalt sett vara för handen, underförutsättning att inte andra ofnsländigheter talar för alt risken för nyaövergrepp har upphört. Om gärningsmannen bara har gjort sig skyldig till etlenda brott, kan det däremot krävas större försiktighet vid bedömningen. En vikfigfaktor bör enligl min mening då vara om gärningsmannen efter brottet haruttalat sig eller uppträtt på etl sådant sätt all brottsoffret känner ängslanoch denna ängslan på objektiva grunder ler sig befogad. Gärningsmannen kan t.ex.i samband med polisförhör eller inför domstol ha agerat på etl sådant sätt attdet på goda grunder kan antas atl han inte tänker lämna offret i fred. Jag återkommer i specialmotiveringen ytterligare tillfrågan om riskbedömningen och då bl.a. till frågan i vad mån tidigarebrottslighet skall beaktas. Under remissbehandlingen har kritik riktats mot förslageti promemorian atl del skall krävas en pågående förföljelse för alt besöksförbudskall kunna meddelas. Vissa remissinstanser har menat alt etl sådant kravskulle föra för långt. Jag delar denna uppfattning. Kravet kan nämligen betydaatt möjligheten att skydda en person genom etl besöksförbud går förlorad ivissa fall. Bl.a. kan del innebära all det blir omöjligt att utfärdabesöksförbud i den situafionen all någon som avtjänar ell längre fängelsestraffför etl allvarligt övergrepp mot någon står inför frigivning och det föreliggeren klar risk för trakasserier mot brottsoffret. Under själva frihetsberövandelhar möjligheterna att trakassera självfallet varit begränsade. Och för den somhotas av trakasserier kan situationen vara lika skrämmande oavsett om dessaredan påbörjats eller ej. Mot den bakgrunden anser jag att redan en risk förförföljelse eller allvarliga trakasserier bör kunna föranleda besöksförbud. En viktig fråga är vidare vad som avses med förföljelseeller trakasserier. Förföljelsebör anses vara för handen, om någon vid upprepade tillfällen på Prop.1987/88:137 etl mycket påträngande eller eljest besvärande sätt söker kontaktmed en person mot dennes vilja. Kontakten kan ske t.ex. genom besök, telefonsamtaleller brev. Telefon- eller brevierror faller således under tillämpningsområdet. Vissa slag av trakasserier är lindrigare och kan intedirekt betecknas som förföljelse. Jag tänker då på t.ex. upprepade myckelaggressiva uttalanden -som dock inte är av den karaktären all de är straffbara- eller ell beleende som allmänt sett är ägnat alt skrämma den som utsätts fördel. Exempel på del sistnämnda kan vara alt någon, ulan alt ta kontakt men iuppenbart syfte att trakassera, besvära eller skrämma, mer eller mindreregelbundet följer efter en annan person eller regelbundet väntar utanför denandres bostad eller arbetsplats. Sådana beteenden bör givelvis också fallaunder tillämpningsområdet. Risk för trakasserier som inte är av allvarligt slagbör dock inte kunna läggas lill grund för elt besöksförbud. En allmän begränsning bör vara att ell besöksförbud intefår meddelas om syftet med förbudet kan uppnås genom någon annan mindreingripande åtgärd. Det är en erkänd princip för bl.a. straffprocessuellatvångsmedel all en tvångsåtgärd inte får vara mer ingripande än som behövs medhänsyn till åtgärdens syfte. Motsvarande princip bör uttryckligen skrivas in ibestämmelserna om besöksförbud. I samband med utredningen av en fråga om besöksförbudbör den som förbudet avses gälla om möjligt alltid få tillfälle all yttra siginnan beslutet meddelas, något som jag återkommer till. Visar det sig då atlsyftet med förbudet kan uppnås på annat sätt, bör frågan falla. 1 en delsituationer kan den som beslutar om besöksförbud vid samtal med den mot vilkenförbudet avses gälla kanske tala denne till rätta. Den beslutande myndighetenmåste också alltid hålla i minnet all del bakom en begäran om besöksförbud kanligga en konflikt mellan parterna, vilken i första hand bör lösas på annal sättän genom ett besöksförbud. Del kan också visa sig att risken för trakasserier kanelimineras på annat sätt. Skall den mot vilken förbudet avses gälla t.ex.läggas in på elt behandlingshem där kontakterna med omvärlden är begränsade,eller avser han all flytta till en annan del av landet eller utomlands,påverkar del givelvis frågan om del finns förutsättningar för elt besöksförbud. Besöksförbud lar således sikte på de relativt få fall därdel fordras elt individuellt förbud mot kontakter för atl ge elt tillräckligtskydd mot övergrepp och trakasserier, dvs. i fall där del generella slraffhotetinte är tillräckligt. Besöksförbud är givetvis inte heller avsett all ersättaeller komplettera de straffprocessuella tvångsmedlen i brottmål utan fyller ellhelt annat syfte. Av principen atl besöksförbud bara fär tillgripas om någonmindre ingripande åtgärd inte räcker bör också följa atl etl besöksförbud intefår göras mer omfattande än vad som är påkallat med hänsyn till omständigheterna. En sårskild fråga är om del skall krävas en uttryckligbegäran av den som förbudet avser alt skydda för all besöksförbud skall kunna utfärdas. En del remissinstanser som ställt sig kritiska till förslaget i denna del har anförtall det ställer alltför stora krav på den som förbudet avser atl skydda. En uttrycklig begränsning till sådana fall där den som förbudetavser all skydda själv begär besöksförbud kan enligl min mening innebära atlman i vissa fall har alltför höga anspråk på en människa i etl utsatt läge.Visserligen kan man räkna med att den som riskerar atl trakasseras i de allraflesta fall självmant kommer alt ta upp frågan, men risken finns atl de mestutsatta grupperna inte förmår ta det stegel. Med tanke på dessa fall bör fråganom etl besöksförbud kunna tas upp även ulan en begäran. En annan sak är altbesöksförbud givelvis inte skall meddelas, om den som förbudet avser all skyddamotsätter sig det. Det är,som några remissinstanser har påpekat, också viktigt atl den som förbudet avserall skydda får information om möjligheten till besöksförbud. Jag utgår från atldetta behov tillgodoses i det pågående arbetet med informationsmaterial till målsägandena(jfr prop. 1987/88:1). Mitt förslag: Besöksförbud skall meddelas för viss lid,högst . Förlängning av förbudet skall kunna ske genom nytt beslut. Beslutom besöksförbud gäller , om inte annat förordnas. förbud kanupphävas före utgången av tiden. Promemorieförslaget: Besöksförbud skall meddelas för visstid. Tiden får inte överskrida från den lidpunkt då del brott sombesöksförbudet grundas på begicks. I normalfallet skall elt beslut ombesöksförbud gälla frän tidpunkten för beslutet. Beslut om besöksförbudskall gälla . Förbudet skall kunna upphävas före tidens utgång påbegäran av den som förbudet avser att skydda eller den som ålagts förbud. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har godtagitden föreslagna maximitiden, , och atl förbud i normalfallet skall gälla etlår. Kritik har däremot riktats mot att tiden för förbud skall beräknas medutgångspunkt från det brott som förbudet grundas på. Flera remissinstanser harpåpekat all, om den mot vilken förbudet avses gälla har ådömts etl långvarigtfängelse straff, möjligheterna kan vara myckel begränsade att ålägga honom ettbesöksförbud, om det behövs när verkställigheten av straffet är avslutad.Sveriges advokatsamfund har ställt sig kritiskt till en så lång maximitid och i stället föreslagit . Skälen för mitt förslag: Del slår klart all besöksförbudskall gälla under en viss i beslutet fastställd tid. Från rältssäkerhelssynpunktär del väsentligt all förbudet inte sträcks ut längre i tiden än som ärnödvändigt. Även om det i enstaka fall kan behövas en myckel lång förbudstid,är det enligl min mening bättre atl lösa detta genom en möjlighet tillförlängning, varigenom frågan om förbudets sakliga berättigande kan omprövas iljuset av vunna erfarenheter än genom en lång maximitid. Att man i lag slårfast en relativt kort maximitid för ell enskilt beslut om besöksförbud är motden bakgrunden en lämplig lösning. Under remissbehandlingen har inte någonerinran riktats mot förslaget i promemorian om att etl besöksförbud inormalfallet skall Prop. 1987/88:137 gälla . Enligt min mening ärdelta en lämplig maximitid. Förbudstidens längd i det enskilda fallet får naturligtvisbestämmas efter en prövning med hänsyn till omständigheterna. Det finnssäkerligen situafioner där man på förhand kan bedöma ganska säkert vilken lidsom är lämplig, men ingenting bör enligt min mening hindra alt man, om närmarehållpunkter för en sådan bedömning saknas, sätter förbudstiden lill elt är. Förlängning av ell besöksförbud bör kunna ske för högstsamma tid som grundbeslutel, dvs. med högst elt år i taget. Frågan omförlängning kan komma upp t.ex. vid överträdelse av förbudet. Kvarstår riskenför trakasserier, bör förbudet givetvis också kunna förlängas, även om ingaöverträdelser har skett. Om besöksförbudet emellertid har fungerat på del sättsom har varil avsett, dvs. om den som ålagts förbudet har avstått frånkontakter med den som förbudet avsett atl skydda, torde del intevara påkallat med någon förlängning. De problem som besöksförbuden avser altmotverka torde ju som regel avta . Mot bakgrund av de skiftandesituationer i vilka besöksförbud kan förekomma bör emellertid någon absolutlängsta tid för besöksförbud inte anges i lagen. I motsats till vad som föreslogs i promemorian anser jag atlförbudstidens längd inte bör räknas frän tidpunkten för del brott eller andrahändelser som har föranlett förbudet. Detta följer redan av att det inte skallvara en förutsällning för besöksförbud all ett brott har begåtts. Med denbetoning av risken för kommande trakasserier som jag i del föregående förordatnär det gäller förutsättningarna för besöksförbud finns det inte heller någonnaturlig anledning atl knyta förbudels varaktighet till någon viss händelsebakåt i tiden. 1 stället bör elt förbud gälla från beslutets dag, om inte annatanges. I promemorian har föreslagits alt besöksförbud skall ä//rtomedelbart, dvs. ulan hinder av alt beslutet inte har vunnit laga kraft. Dettaförslag har godtagits av remissinstanserna. Jag instämmer i det. Det är viktigtalt samhället reagerar snabbt i sådana situationer där etl förbud kan behövas. Undantagsvis kan det dock vara lämpligare att i ställetlåta ett förbud träda i kraft någon tid efter beslutet. exempel på del ärom den som förbudet avses gälla vid en viss framlida tidpunkt kommer att frigesfrån fängelsestraff eller skrivas ul från sjukhus. Det kan då ibland varalämpligt atl låta förbudet gälla från den lidpunkten. Bestämmelsen bör därförenligt min mening utformas så alt etl besöksförbud gäller , om inteannat förordnas i beslutet. Enligt min mening måste ett beslut om besöksförbud delgesden som åläggs förbudet för atl straffansvar skall kunna komma i fråga. Beslutsom meddelas vid ell skriftligt förfarande skall delges enligt bestämmelserna idelgivningslagen (1970:428). Meddelas däremot beslutet i närvaro av den somåläggs förbudet, krävs inte något särskilt delgivningsförfarande (jfr 20 §delgivningslagen). Om beslutet har meddelats muntligen, måste dock givelvisden som åläggs förbudet ändå tillställas del skriftliga beslutet. Om del visar sig all förbudet inte längre behövs, bör detkunna hävas . Jag återkommer till den frågan i del följande. 3.5.1 Beslutande myndighet m.m. Mittförslag: Frågor om besöksförbud prövas av allmän åklagare. Promemorieförslaget: Beslut oin besöksförbud skall fattasav domstol i vissa fall och i övrigt av polismyndighet. Om frågan ombesöksförbud kommer upp under en pågående brotlmålsrältegång, skall beslutetankomma på domstol. Talan skall da föras av åklagare men rätten bör också självmantkunna pröva frågan om förbud. I övriga fall skall besluten ankomma påpolismyndighet. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Ingainvändningar har riktals mot alt domstol skall kunna besluta om besöksförbud ien pågående brotlmålsprocess. Många godtar också atl en polismyndighet skallkunna fatta beslut i övriga fall. Etl flertal remissinstanser, bland demriksåklagaren, de flesta av de andra företrädarna för åklagarväsendet,ombudsmän (juslilieombudsmanneii ) och Sverigesadvokatsamfund, avstyrker dock alt besöksförbud skall kunna meddelas avpolismyndighet. Bl.a. riksåklagaren, och advokatsamfundförordar att beslut om besöksförbud enbart skall få fattas av domstol. Andraremissinstanser anser att beslut om besöksförbud skall få fallas av åklagareeller domstol. Den senare lösningen har enligl remissinstanserna den fördelen atlbehovet av brådskande beslut tillgodoses som man får en tillräckligträttssaker prövning. Skälen för mitt förslag: En grundläggande fråga ärgivetvis vilken myndighet som skall anförtros uppgiften all besluta ombesöksförbud. Bland remissinstanserna finns olika uppfattningar. En självklarutgångspunkt bör enligt min mening vara all frågorna anförtros en myndighet därman kan ulgå från atl både snabbhels- och rällssäkerhetsaspekterna blirtillgodosedda vid prövningen. Därvid bör särskilt beaktas alt etl beslut ombesöksförbud kan bli ingripande för den som åläggs förbudet och att det vidprövningen av frågor om besöksförbud kan bli fråga om alt ta ställning fillbåde rättsliga frågor och frågor om bevisning. Atl uppgiften att besluta ombesöksförbud läggs på något organ inom rättsväsendet framstår mot denbakgrunden som nödvändigt. De myndigheter som då kan komma domstol,åklagare eller polismyndighet. Enligl promemorian ler del sig främmande atl låta beslutom besöksförbud fallas av domstol, om del inte pågår enförundersökning eller brotlmålsprocess. Vidare påpekas atl omständigheternaibland kan vara sådana att frågan om förbud bör tas upp omgående i en akutsituation. Det framhålls också att ett besöksförbud har förhållandevisbegränsade rättsverkningar. Detta talar enligt promemorian för att domstolarnainte bör betungas med alt som första instans fatta beslut om besöksförbud. Deflesta remissinstanser har ställt sig bakom denna uppfattning. Till förmån för alternativet med en annan beslutsmyndighetän domstol talar framför allt behovet av att i akuta situationer snabbt få framett beslut om besöksförbud och det angelägna i atl utredningen i förbudsfrågankan ske Visserligen kommer domstolarna i framliden alt ha viss Prop.1987/88:137 beredskap under veckoslut och för prövning av häklningsfrågor,men denna verksamhet kommer att vara begränsad. Den är heller inte avpassad förfrågor av del här slaget. Åklagarväsendet har däremot genom ellberedskapssystem tillgång till beslutsfattande åklagare dygnet runt. Därigenomfinns goda förutsättningar för all beslut som är av brådskande natur skallkunna fallas med tillräcklig skyndsamhet. Del ingår också i stor utsträckning iåklagarnas nuvarande uppgifter alt göra bedömningar av det slag som krävs ifrågor om besöksförbud. Vidare måste givetvis en viss utredning ske innan fråganom besöksförbud kan avgöras. Skulle uppgiften alt besluta om besöksförbudläggas på domstol - och jag anser atl allmän domstol ligger närmast till handsi delta sammanhang - skulle det få ankomma på parterna själva atl åstadkommaerforderlig utredning. Det skulle enligt min mening åtminstone i vissa fallställa alltför stora krav på den enskilde. Det finns då en uppenbar risk föratt många skulle dra sig för atl begära besöksförbud. Givelvis skulle en del av de angivna problemen kunnalösas, om förfarandet utformas så all åklagare föranstaltar om utredning ochför talan vid domstol om besöksförbud. Mot en sådan lösning talar emellertid atlden skulle medföra etl relativt omständligt förfarande. Om beslutsmyndighelen uppfyller högt ställda krav pårättslig kompelens och erfarenhet av närbesläktade frågeställningar, bör rätlssäkerhelsaspek-lernai övrigt kunna tillgodoses genom en rätt till domstolsprövning av besluten. Mot den nu angivna bakgrunden bör man enligt min meninginte lägga uppgiften att som första instans pröva frågor om besöksförbud pådomstol. Då kvarstår alternativen åklagare eller polismyndighet. Även om jag kan hålla med om atl del finns fördelar med attlägga beslut om besöksförbud på polisen, är den lösningen förenad med flersvårigheter än som antyds i promemorian. I sammanhanget kan jag inte bortsefrän den kritik som från rättssäkerhetssynpunkt har riktals mot förslaget ompolismyndighet som beslutande. Jag delar inte promemorians uppfattning attbeslut om besöksförbud närmast skulle vara en politirättslig fråga och alt denskulle vara främmande för åklagarväsendet. Enligt min mening lämpar sig tvärtomfrågor om besöksförbud väl för åklagare atl besluta om. De bedömningar somkrävs kan, som jag redan har varit inne på, inte sällan bli av kompliceradnatur och i stor utsträckning likna de överväganden som förekommer vid frågorom straffprocessuella tvångsmedel som reseförbud, anhållande och häktning. Idessa fall är befogenheten alt besluta förbehållen åklagare eller domstol. Jag har redan tidigare berört åklagarnas förutsättningar atlsnabbi falla beslut. När det gäller möjligheterna all utreda frågor ombesöksförbud torde en tillfredsställande lösning kunna uppnås, om åklagaren vidbehov får anlita biträde av polisen. Om man - som jag strax återkommer lill -utgår från all domstol skall kunna pröva ell beslut om besöksförbud antingen iett frislående förfarande eller i samband med en brotlmålsrältegång, faller delsig också naturligare att lägga uppgiften att föra talan vid domstolen päåklagaren än på polisen. Jag ansermot denna bakgrund all beslut i frågor om besöksförbud bör fallas av åklagare.Som jag redan sagt måste det, som också föreslås i promemorian, finnas enmöjlighet alt bringa åklagarens beslut i frågor om besöksförbud under rättensprövning. En sådan lösning torde stå i god överensstämmelse med Sverigesåtaganden i konvention angående skydd för de mänskligarättigheterna och grundläggande friheterna. Jagåterkommer strax till frågan orn hur förfarandet hos åklagaren bör utformasmera i detalj. Snabbhetvid handläggning av ärenden om besöksförbud är enligt min mening av storbetydelse med hänsyn både till den som förbudet avser att skydda och till densom kan komma alt åläggas besöksförbud. En generell regel bör därför finnas om atlfrågor om besöksförbud allfid skall handläggas skyndsamt. 3.5.2 Förfarandet hos åklagaren Mittförslag: Begäran om besöksförbud skall kunna ske muntligen eller skriftligen.Innan åklagaren fattar beslut skall parterna i princip beredas tillfälle atlyttra sig. Beslut i fråga om besöksförbud skall vara skriftligt. Promemorianbehandlar inte denna fråga. Skälen för mitt förslag: Beslut om besöksförbud kommer, omden av mig föreslagna lösningen godtas, alltid alt fattas av åklagare i förstainstans. Enligl min mening bör stor vikt läggas vid alt förfarandet hosåklagaren är enkelt och smidigt. Den som begär atl ett förbud skall utfärdasskall kunna få sin sak prövad snabbt och utan att behöva anlita någon juridiskhjälp. Vid utformningen av förfarandet hos åklagaren bör man därför strävaefter lösningar .som är enkla och praktiska främst för den som förbudet skallskydda. En frågaom besöksförbud torde som regel aktualiseras genom alt den som förbudet avseralt skydda själv begär alt elt förbud skall utfärdas. Normalt bör en sådanbegäran göras direkt hos åklagare. Något formellt krav på detta eller någrasärskilda regler om hur en begäran skall utformas behövs inte. alt en muntlig begäran om besöksförbud är tillräcklig. I de fall enbegäran om besöksförbud inte innehåller de uppgifter som behövs för åklagarensställningstagande, får del ankomma på denne alt skaffa sådant underlag, t.ex.genom att sammanträffa med den som begär förbudet. Även ombeslut om besöksförbud ankommer på åklagare, torde det i många fall varanaturligt för den som vill atl elt besöksförbud utfärdas all i stället vändasig fill polisen. Frägan kan t.ex. komma upp i samband med någotpolisingripande som inte resulterar i en anmälan om brott. Den kan ocksåaktualiseras vid ett förhör under en förundersökning. Om en fråga ombesöksförbud väcks hos polisen, bör denna enligt min mening ha skyldighet atlomedelbart vidarebefordra begäran lill åklagaren. Jag avser att återkomma tillregeringen i denna fråga. Del bör således inte krävas att den som förbudet avser allskydda alllid Prop. 1987/88:137 själv begär besöksförbud hos åklagaren. Mångakan på grund av rädsla eller av andra orsaker vilja undvika att självframställa en begäran. Frågan om förbud kan då i stället framföras av t.ex. enpolisman eller någon handläggare inom . Om framställningen kommerfrån någon annan än den som förbudet avser all skydda, måste åklagaren givelvisla reda på dennes inställning , såvida inte detta framgårav framställningen eller på annat sätt. Åklagaren bör också ha utrymme för attpå eget initiativ la upp frågor om besöksförbud. Åven i delta fall fordrasgivelvis all den som förbudet avser alt skydda inte har någon invändning motall förbud meddelas. När del gäller frågan om vUken åklagare som skall kunna taupp frågan om besöksförbud kan först konstateras atl åklagares behörighet ifråga om brottmål följer reglerna i 19 kap. RB om laga domstol. I och med atl brollmålsreglernainte gäller för ärenden om besöksförbud krävs en särskild reglering.Huvudregeln bör vara alt åklagaren i den ort där förbudet helt ellerhuvudsakligen avses gälla skall kunna la upp frågan om besöksförbud. En sådanfråga bör dessutom, om det i något fall skulle vara lämpligare, kunna tas uppav åklagaren i den ort där den som förbudet avses gälla har sitt hemvist ellermera varaktigt uppehåller sig.