prop · GB03120 · 1987-12-31 00:00:00 — År del nya brottetlindrigare än det tidigare, kan ofta effekterna av ett fullständigt förverkandeframstå som en opäkaJlad reaktion i förhällande lill det straff som det nyabrottet föranleder. Är skillnaden avsevärd, torde det ofta kunna vara motiveratatt underlåta förverkande helt. Ibestämmelsen anges slutligen atl den tid som förflutit mellan brotten skallbeaktas. Allmänt sett minskar skälen för förverkande ju mellanbrotten är. Även den tid som förflutit sedan domen eller den villkorligafrigivningen måste självfallet beaktas. Hur stor betydelse tiden skalltillmätas beror dock självfallet också på vilken form av brottslighet som äraktuell. Vid allvarlig brottslighet eller brott som normalt begås med relativtlänga intervaller som bokföringsbrott eller skattebrott är lidsaspekten avmindre betydelse än vid andra brott. Vad som skall beaktas är i mellan brotten. Även vid återfall efter en villkoriigfrigivning kan således lidsaspekten tala för att etl förverkande bör underlåtasom det tidigare brottet ligger långt tillbaka i tiden. Tredjeoch fjärde styckena motsvarar utan ändringar de nuvarande andra och tredjestyckena. Möjlighetenatt såvitt gäller villkoriig dom kombinera förordnande enligl I § I med böter behälls. Böter/åi- i denna situation ådömas till skillnad frän i det fall som regleras i 30 kap. 8 § enligt vilken villkorlig dom skall förenas med böter. Huvudregeln är där således att böter skall ådömas. Förordnande enligt I § I kan endast meddelas med avseende på brott som har begåtts före prövotidens början. Det torde också oftast i de fall sådant 110 förordnande ges röra sigom myckel lindrig brottslighet. Att i dessa situa- Prop. 1987/88:120 tionerha ett närmast obligatoriskt bötesstraff har inte förefallit lämpligt. Nyhetenär i stället atl förutsättningen för atl döma till böter har ändrats från attdet skall vara påkallat för den tilltalades lillrättaförande eller av hänsynlill allmän laglydnad lill atl den nya brottslighetens straffvärde eller artpåkallar böter. Däremotskulle rekvisitet "den tilltalades tidigare brottslighet" (se t. ex.6 §), med hänsyn till alt endast brott som begåtts innan prövofiden är aktuellai sammanhanget, inte ha någon funktion och är därför inte med. Om således dentidigare ådömda villkoriiga domen och det med denna normall kombineradebötesstraffet inte utgör en tillräckligt kännbar reaktion pä den samladebrottsligheten med hänsyn till den nya brottslighetens straffvärde eller art,skall förordnande enligt I § I i regel kombineras med ett bötesstraff. Ändringarnai första, tredje och fjärde styckena är redaktionella. Angåendede sakliga ändringarna i första stycket hänvisas till vad som anförts under 30kap. 10 och 11 §§. Ändringarna i de följande styckena är av redaktionell natur. I26 kap. 11 § har öppnats en möjlighet för övervakningsnämnden att besluta atten övervakning efter villkorlig frigivning som är påkallad skallupphöra. Om beslutet vid en sådan prövning går den frigivne emot bör han ha enmöjlighet att överklaga del på samma sätt som gäller för andra motsvarandebeslut av övervakningsnämnd. Andra stycket har ändrats i enlighet med det. Ävenbeträffande de skyddstillsynsdömda har en möjlighet öppnats att i vissa fallavbryta en beslutad övervakning. Se 28 kap. 7 § andra stycket. Den bestämmelsenomfattas redan av hänvisningen i 8 §, varför någon ändring ej behöver ske där. Dennanya paragraf syftar till att undanröja vissa problem som kan uppslå när frägan om den dömde kommer att avskedas eller sägas upp från sin arbetsanställning har betydelse för siraffmätning eller påföljdsval. Be stämmelsen har sin närmaste förebild i 2 § som ger möjlighet till ompröv ning av påföljderna överlämnande fill vård inom och över lämnande till vård enligt lagen (1981:1243) om värd av missbrukare i vissa fall. För alt 2 a § skall vara tillämplig krävs till en början enligtförsta stycket 111 atl det framgär av den domvarigenom påföljden slutligt har bestämts att Prop. domstolen har utgått frånen bestämd förutsättning när det gäller frågan om gärningsmannen kan kommaatt bli avskedad eller uppsagd till följd av Domstolenförutsätts alltså ha gjort ett antagande i denna fråga som påverkat påföljden,antingen så att den utgått från att gärningsmannen blir uppsagd elleravskedad eller också på det sättet atl den räknat med att delta inte skulle kommaatl ske. Vidareförutsätts att det antagande söm domstolen har gjort har visat sig varafelaktigt. Detta behöver inte bero pä alt arbetsgivaren har ändrat sig iförhållande till det yttrande som har avgetts till domstolen. Om t.ex.arbetstagaren har sagts upp av d.nne, kan arbetstagaren ha fört frågan vidaretill arbetsdomstolen. Inom den offentliga sektorn föreligger ofta svårigheteratt avge nägot mera bindande besked från arbetsgivarens sida. I synnerhetgäller detta när frågan skall behandlas av statens ansvarsnämnd. Till dettakommer atl beslut - vare sig det går ut på avskedande ellerinte - i sin lur kan överklagas. Ansökankan göras antingen av åklagaren eller den dömde själv. Åklagaren har givetvismöjlighet att söka ändring även till den dömdes förmån. Fommför omprövningen är den rätl som först dömt i målet. Detta har efter påpekandeav lagrådet uttryckligen angetts i lagtexten. Undanröjandefär ske endast om den först ådömda påföljden inte till fullo blivit verkställd,vilket alltså innebär att beslutet om undanröjande mäste meddelas innanpåföljden till fullo har verkställts. Rätten kan i målet förordna om inhibitionvad avser denna verkställighet. Undanröjandeav den tidigare påföljden innebär att fortsatt verkställighet av denna inteskall ske. Bestämmelser om prövolid, övervakning, föreskrifter m. m. är därmedupphävda. Omfattar den tidigare domen flera påföljder, t.ex. böter som ådömtsför visst brott med stöd av 30 kap. 3 § andra stycket i mitt förslag eller somådömts i kombination med villkorlig dom eller skyddstillsyn, eller har fängelseådömts jämte skyddstillsyn, skall samtliga icke verkställda påföljderundanröjas. Ävenom det står klart att en fömtsättning av nu aktuellt slag har bmstit, är detinte obligatoriskt vare sig för åklagaren att göra ansökan om omprövning ellerför domstolen att besluta om en ändrad påföljd. Undanröjande av den tidigarepåföljden och bestämmande av ny påföljd är avsett att ske bara om domstolensantagande i fräga om den arbetsrättsliga följden vid det första tillfället kanförutsättas ha haft stor betydelse för päföljdsbestämningen ellerstraffmätningen. Bestämmelsen avses således bli tillämpad endast i sädanaundantagsfall då det skulle framstå som närmast stötande för den allmännarättskänslan, om den gamla påföljden fick bestå. Dömerdomstolen efter undanröjande av annan påföljd till fängelse , skallnaturiigtvis hänsyn las fill vad den dömde undergått av den tidigare påföljden.Därvid får, vilket framgår av andra stycket , fängelse ådömas änsom är stadgat för brottet om den tidigare påföljden var skyddsfillsyn. Itredje stycket finns en särskild regel för det fall att domstolen undanrö jer ett tidigare ådömt fängelsestralif och dömer till nytt fängelse. under vilken det tidigarefängelsestraffet verkställts i anstalt skall då anses Prop. 1987/88:120vara verkställighet av det nya straffet. Ändringarnai paragraferna är av redaktionell natur och föranleds av den nya 2 a §. Reglernai 6 och 8 §§ om rättens sammansättning och den dömdes hörande blir härigenomtillämpliga. Att åklagaren är motpart och alltså självfallet bör höras näransökan görs av den dömde ligger i sakens natur och har inte föreskrivitssärskilt. I övrigt gäller enligt 19 § andra stycket rättegångsbalkenspromulgationslag i tillämpliga delar vad som i är föreskrivetangående brottmål. Delagändringar som jag nu föreslår kräver vissa informations- och utbildningsinsatserinom domstolsväsendet. Vidare behöver bl. a. anvisningarna för domskrivning sesöver. Den nya lagstiftningen bör därför träda i kraft först . Ifråga om den nya lagstiftningens tillämplighet pä brott som har begåtts föreikraftträdandet får föreskriften i 2 kap. 10 § första stycket regeringsformenbeaktas. Denna innebär att svårare brottspåföljd inte får åläggas än den somvar föreskriven när den brottsliga gärningen förövades. Vidare får beaktasbestämmelsen i 5 § promulgaUonslag om att straff skall bestämmasefter den lag som gällde när gärningen företogs, om inte en därefter antagenlagstiftning leder till frihet från straff eller lindrigare straff. torde i princip inte gälla i fråga om verkställighet avbrottspåföljder (jämför prop. 1965:159 s. 36 ff). Medhänsyn till de nu berörda bestämmelserna kan möjligheten att då fängelse ådömssåsom gemensamt straff gå över stadgat maximum med mer än två är (26 kap. 2 §)inte tillämpas pä äldre brott. Detta står klart utan någon särskildövergångsbestämmelse. Efterförslag frän lagrådet har en övergångsbestämmelse som berör tillämpningen av 38kap. 2 a § förts in. Medde undantag som nämnts skall de föreslagna bestämmelserna tillämpas frånikraftträdandedagen och detta även på brott begångna före ikraftträdandet. 6.2 Förslaget till lag om ändring i 20 kap. 7 § Förslagetinnebär endast en ändrad hänvisning. 8 1987/88. 51 kap. 25 § Prop. rparagrafen finns nu bestämmelsen om förbud mot reformatio in pejus i brottmål.I det nya andra stycket haj förbudet utsträckts till att gälla även utvisningpä grund av brott. Bestämmelsen har behandlats i avsnitt 4.4. Den innebär atthögre rätt inte fär på talan av den tilltalade förordna om utvisning ellerföriänga tiden för förbudet att återvända fill riket. Detsam-maigäller omåklagaren har överklagat till den dömdes förmån. Anser åklagaren att utvisningbör ske eller atl liden bör föriängas, fär han alltså själv klaga i den delen.Om den dömde klagar med yrkande att ett beslut om utvisning skall upphävas, kanpå samma sätt som påföljden skärpas ifall utvisningen upphävs. 6.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1951:649) omstraff för vissa trafikbrott En motsvarande bestämmelse återfinns i 29 kap. 5 § 5 BrB. 6.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:197) omallmänt kriminalregister I2 § har endast en hänvisning ändraits. 6.5 Förslaget till lag om ändring i lagen (1965:94) om polisregister m. m. Förslagetinnebär endast en ändrad hänvisning i 7 § till . 6.6 Förslaget till lag om ändring ibötesverkställighetslagen (1979:189) Paragrafhänvisningeni 22 § till har ändrats. 6.7 Förslaget till lag om ändring i utlänningslagen(1980:376) Enligtnuvarande lydelse av 40 § Qärde stycket första meningen skall, om en utlänningutvisas, det men som han därigenom åsamkas beaktas när påföljden för brottetbestäms. Denna bestämmelse har i sak oförändrad flyttats fill 29 kap. 5 § 4BrB. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen föreslärriksdagen att anta förslagen till 1. lag om ändring i 2. lag om ändring i 3. lag om ändring i lagen(1951:649) om straff för vissa trafikbrott 4. lag om ändring i lagen(1963:197) om allmänt kriminalregister 5. lag om ändring i lagen(1965:94) om polisregister m. m. 6. lag om ändring ibötesverkställighetslagen (1979:189) 7. lag om ändring iutlänningslagen (1980:376) Regeringenansluter sig föredragandens överväganden och beslutar att genom propositionföreslå att anta de förslag som föredraganden har lagt fram. Sammanfattningav delar av kommitténs Prop. betänkande "=8 1 Allmänna överväganden om straffsystemet ---- Huvuduppgiftenför kriminalpolitiken är, och pä den punkten har vi naturligeningen annan uppfattning än den som ligger bakom BrB, att motverka brottslighet.Straffsystemet är dock i detta avseende inte nägot särdeles effektivtinstrument. För detta talar erfarenheter både i och utomlands. Detfinns inte någon koppling mellan höga eller stränga straff och låg brottsnivå.Faktorer som hög upptäcktsrisk och snabbhet i det rättsliga förfarandet tordevara av större betydelse för effekten av brottsbekämpningen. För att nedbringabrottsligheten måste man dock vidga perspektivet utanför rättsväsendet ochstraffsystemet. Vad som krävs är brottsförebyggande åtgärder i vidsträckt mening.Det kan antas att reformverksamhet inom exempelvis familjepolitik,utbildningsväsende och arbetsliv är av betydelse härvidlag. Men inte heller medinsatser på dessa områden finns det anledning till någon större optimism.Utvecklingen med betydande insatser inom t. ex. social-och arbetsmarknadspolitiken parallellt med den starkt ökadebrottsligheten ger en klar indikation om att förbättrade ekonomiska och socialaförhållanden allmänt sett inte medför minskad brottslighet. Det sagda innebärdock inte att vi menar att den traditionella kriminalpolitiken saknar betydelseför brottsnivån. Enligt vår uppfattning är det ingen tvekan om attstraffsystemet allmänt sett har en återhållande effekt pä brottsligheten. Päföljdssystemetsutformning och tillämpning är också av stor betydelse för tilltron fillrättsväsendet och därigenom också för den allmänna laglydnaden. Detär således en huvudtanke bakom straffsystemet att det skall motverkabrottslighet. Så till vida skiljer sig vår uppfattning inte från de tankar somlåg bakom BrB. Vi ställer oss emellertid i vissa hänseenden kritiska till endel av de tankegångar som laides till gmnd för BrB:s påföljdssystem. Till gmndför BrB ligger både allmänpreventiva och individualprevenUva tankegångar. Bådadessa riktningar har utsatts för en omfattande och i mänga delar välgrundadkritik. Kritiken har gjort gällande att vissa av tankegångarna inte ärteoretiskt hållbara vilket gör dem tvivelaktiga eller t. o. m. oanvändbara. Vidarebygger de på orealistiska förväntningar och de eftersträvade effekterna uppnäsofta inte. Vibehandlar frägan om preventionsteorierna och vilken belydelse de har förstraffsystemet och dess utformning mycket ingående. Vi konstaterar attallmänpreventiva överväganden uppenbarligen är av grundläggande betydelse förbeslut om kriminalisering , dvs. beslut att belägga en viss gärning med straff.Trodde man inte atl hotet om straff hade någon effekt skulle det inte finnasnågon gmnd för kriminalisering. Sedan beslut fattats om att ett visst handlandeskall kriminaliseras uppkommer frägan vilken straffskala som skall knytas tillbrottet. Att överväga slraffskalor för brotten är just vad vi sysslat med ivår straff skaleöversyn. Vi har dä kommit fram till att allmänpreventiva ellerindividualpreventiva hänsyn inte skall tillmätas vikt vid utformningen aivstraffskalorna för de olika brotten. Enligt vår uppfattning börbrottens straffskalor i stället baseras på brottens Prop. 1987/88:120 svårheteller förkastlighet. Vi ser det nämligen som en helt naturlig ut- Bilaga 1gångspunkt när man skall bestämma straffskalor för de olika brotten att bedömavad de allmänt sett förtjänar av straff. För alt komma fram till vilkastraffskalor de olika brotten bör ha får man falla tillbaka på någon form avrättviseresonemang. I detta blir proportionalitet och ekvivalens viktigabegrepp. Med proportionalitet avses att straffskalan bör bestämmas iproportion till brottets svärhet. Ekvivalens innebär att lika svära straffskall utsättas för likvärdiga brottstyper och kan sägas vara en följd avproportionalitetstanken. Somvi senare återkommer till förordar vi att påföljdsbestämningen närmare reglerasi lag. Som vi anfört är straffsystemets uppgift att motverka brott. Enligtvår uppfattning är detta emellertid i första hand ett ansvar för lagsfiftarensom har att utforma straffsystemet så att preventionsaspekterna tillgodosesutan att detta går ut över kraven pä legalitet och enhetlig rättstillämpning.En följd av detta synsätt är att vi menar alt domstolarna inte skall tillmätavare sig allmän- eller individualpreventiva hänsyn någon självständig betydelsei det enskilda fallet. Allmänpreventionen torde huvudsakligen verka genomlagens straffhot och en i anslutning därtill upprätthällen fast och konsekventpraxis som visar att straffhotet inte är tomt. Del torde vara sällan somenskilda domar i sig kan antas vara av betydelse för allmänpreventionen. Det ärvidare knappast möjligt för domstolarna att göra någon kvalificerad bedömningav vilken inverkan en viss påföljd eller en viss höjning av straffet i ettenskilt fall kan få för den allmänna laglydnaden. Det strider också mot kravetpå likhet inför lagen att i det enskilda fallet av allmänpreventiva skäl göraavvikelser från sedvanlig påföljdsbestämning. Inteheller individualpreventiva hänsyn bör beaktas vid påföljdsbestäm ningen i det enskilda fallet. Och delta främst av följande skäl. Att vård- eller behandlingsaspekter skulle tillåtas utgöra självständiga grunder för straffmätningen är enligt vår uppfattning uteslutet. Vad gäller fängelse vet vi att trots den vård och behandling som förekommer så har fängelsepåfölj den allmänt sett negativa effekter för de intagna. Dessa effekter accentue ras ju längre strafftiden är. Någon rimlig möjlighet för en domstol atl förutse att en längre anstallsvistelse i ett enskilt fall skulle lämna utrymme för en framgångsrik behandling finns inte. Inkapacitering som straffmät ningsgmnd avvisas såväl av den anledningen att det är tveksamt om man får några broltsminskande effekter som - och kanske främst - frän rättvisesynpunkt. Den grundläggande frägan vid diskussion om inkapacite ring är med vilken grad av säkerhet man kan identifiera personer sorn kommer atl begå brott . Tillgängliga forskningsresultat visar att förutsägelser om individuella återfallsrisker är myckel osäkra, för atl inte säga omöjliga att utföra med någon grad av säkerhet. Vi anser det således otänkbart att inom ramen för den sedvanliga straffmätningen öppna möjlig heter alt ta hänsyn till intresset av inkapacitering i det enskilda fallet. Vad gäller påföljdsvalet är individualpreventionstanken den klassiska grunden för det differentierade påföljdssystemet. Det har varit vanligt att lagstiftningen inte ger domstolarna annan ledning för tillämpningen än just 117 attindividualpreventiva hänsyn skall beaktas. Enligt vår uppfattning är det Prop.1987/88:120 naturligt alt lagstiftaren genom mer preciserade regler söker gedomstolar- Bilaga 1 na vägledning för påföljdsvalet. Omständigheter hänförligatill den tilltalades person torde härigenom kunna tillgodoses bättre än mednuvarande system. Härtill kommer att man genom en sådan ordning öppnar möjligheteratt beakta rättfärdighets- eller billighetshänsyn som enligt vår uppfattning,exempelvis vid s. k. sanktionskumuiation, väl kan förtjäna att beaktas vidpäföljdsvalet helt oberoende av individualpreventiva effekter. Vidverkställigheten av påföljderna föreligger fömtsättningar för indivi duellt hänsynstagande på olika sätt. Även om man inte bör ha orealisUska förväntningar på kriminalvårdens möjligheter till rehabilitering av de döm da är det enligt vår uppfattning av avgörande betydelse för möjligheterna atl bedriva en human och meningsfull kriminalvård att man bibehåller den ambition som f. n. finns att inom ramen för de ådömda påföljderna så långt som möjligt genom stöd och hjälp söka underlätta de dömdas anpassning i samhället. Inom ramen för fängelsestraffet bör således alla krafter sättas in för att minska de negativa effekterna av frihetsberövandet för den intagne. Stora ansträngningar bör göras för att komma till rätta med personliga och sociala problem för att på så sätt minska risken för ny brottslighet efter straffverkställigheten. Också synpunkter av inkapaciteringskaraktär bör kunna beaktas på verkställighelsplanet. T.ex. bör stor risk för rymning och fortsatt brottslighet på sätt som f n. sker kunna påverka anstallsplace- ring och möjlighet till vistelse utom anstalt. Somovan nämnts är en grundtanke i våra förslag att öka fömtsebarheten ochenhetligheten i de straffrättsliga avgörandena. Vårt förslag till bestämmelserför påföljdsvalet och straffmätningen fär ses mot bakgmnd härav. I förslagettas bestämmelserna om straffmätning upp i ett kapitel och bestämmelserna ompåföljdsval i ett annat. Till dessa båda kapitel har de nuvarande regler i BrBsom rör päföljdsbestämningen förts. De allmänna grunderna för straffmätningenär inte reglerade i lag. Det kapitel som handlar om straffmätning bestårdärför i stor utsträckning av nya bestämmelser. Vid utformningen av dessa harvi dock strävat efter att i största möjliga utsträckning lagfästa nuvarandestraffmälningspraxis. Straffmätningskapitletinleds med en bestämmelse om hur straff skall utmätas i normala fall. Utgångspunkten är det begångna brottets straffvär de, vilket bestäms av brottets svårhet med särskild hänsyn till den skada eller fara som gärningen inneburit och gärningsmannens skuld sådan den kommit till uttryck i gärningen. Härefter följer uppräkningar av omständig heter som ökar resp. minskar straffvärdet. Det rör sig här om omständighe ter som är hänförliga till brottet. I en särskild paragraf regleras hur gär ningsmannens personliga förhållanden och omständigheter som tillkommit efter brottet skall påverka straffinätningen. De sistnämnda omständighe terna benämner vi billighetshänsyn. Vilken betydelse det skall ha för straffmätningen att gärningsmannen tidigare dömts för brott, dvs. att det rör sig om återfall i brott, behandlas särskilt i en paragraf. Gärningsmannens personligaförhållanden och omständigheter som till- Prop. 1987/88:120 kommit efterbrottet beaktas främst utifrån etl individualpreventivt Bilaga 1resonemang. Vi har som ovan nämnts förkastat tanken pä att behovet av vårdeller behandling, av inkapacitering eller av individuell avskräckning skalltillmätas någon betydelse vid päföljdsbestämningen i det enskilda fallet. Dennavår grundsyn innebär dock inte att gärningsmannens personliga förhållandeneller hans handlande efter brottet inte skall beaktas vid påföljdsvalet ochstraffmätningen. Enligt vårt förslag skall de vägas in i mildrande riktning vidbestämmande av påföljden, och detta i minst samma utsträckning som . Skillnadenär dock att vi menar att detta hänsynstagande inte skall ske utifrån någonprognos eller nägot förment behandlingsbehov utan helt enkelt av denanledningen att det skulle framstå som obilligt och orättfärdigt att intebeakta denna typ av omständigheter. Gärningsmannenstidigare brottslighet påverkar såväl påföljdsvalet som straffmätningenför de nya brotten. I princip anser vi att detta är riktigt. Del finns dock häringa klara rikfiinjer för domstolarna, framför allt inte vad gäller straffmätningen.Värt förslag vad gäller äterfallets betydelse innebär att återfall på sammasätt som skall kunna påverka påföljdsvalet. Vidare skall återfall kunnaverka skärpande när bötesstraff ådöms och även påverka frågan om övergång frånböter lill fängelse i fall då straffskalan för ett brott inrymmer båda dessapåföljder. Nyheten i värt förslag vad gäller äterfallets betydelse är att närfängelse ådöms för del nya brottet eller brotten skall tidigare brottslighetinte få påverka den nya slraffmätningen. Slraffskärpning vid återfall bör idenna situation komma lill stånd endast genom förverkande av villkorligtmedgiven frihet. Fängelsestraffet för det nya brottet bör således bestämmasutan hänsyn till den tidigare brottsligheten. Mot denna bakgmnd har viförändrat förverkande av villkorligt medgiven frihet till att bli en iförhållande fill f. n. mer direkt reglering av den verkan gärningsmannensfidigare brottslighet skall ha vid påföljdsbestämningen. Förutsättningarna förförverkande har arbetats om och preciserats. Vidare har, för alt instituteteffekfivt skall fylla sin funktion, den tid under vilken förverkande kan skevidgats nägot. Vårtförslag innebär att nuvarande I kap. 7 § BrB upphör atl gälla. Utgångspunktenför såväl påföljdsvalet som straffmätningen blir brottets straffvärde ochbillighelshänsyn. Domstolarna behöver härigenom inte längre tänka i de pådomstolsnivån teoretiskt ohållbara begreppen allmän-och individualpreventionoch slipper också att försöka företa någon avvägning mellan dessa bådapreventionstankar vid päföljdsbestämningen. I kap. 7 § BrB har ipåföljdsvalskapitlet primärt ersatts av en reglering av i vilka fall fängelsebör ådömas.