prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — Till dem som av olika skäl avstyrker förslaget om enansvarsfrihet hör RA, överåklagarna i , , och ,hovrätten över och , , , socialstyrelsen.Föreningen , Föreningen , FöreningenSveriges Socialchefer, och . Föreningen och Föreningen uttrycker viss tveksamhet inför förslaget. Ett genomgående drag i kritiken av förslaget om en regelom ansvarsfrihet är bl, a, att reglerna om åtalsunderlätelse är tillräckliga.Synpunkter i denna riktning förs fram av RA, överåklagarna i , Malmöoch , . FöreningenSveriges åklagare samt RNS. Den föreslagna straffrihetsregeln är enligt min meningfrämmande för vårt rättssystem. Den är inte jämförbar med de straffrihetsreglersom åberopas i promemorian. Dessa regler ansluter fill gärningen i fråga ochavser frivilligt tillbakaträdande genom avvärjande av en fara för andra som mansjälv har framkallat. Den föreslagna regeln gäller däremot omständigheter som ibåde tiden och rummet är helt fristående från gärningen och som inte heller iövrigt behöver ha något direkt samband med den lagöverträdelse som regeln skallneutralisera. Gärningsmannen kan vidare långt efter det han begått ettfullbordat brott genom eget handlande åstadkomma att gärningen inte längreutgör brott. Han förfogar sålunda inte bara överförutsättningarna för att ådöma honom en påföljd utan också över gärningensstraffbarhet över huvud taget. En dylik konstruktion anser jag vara principeilltoriktig. Den förslagna regeln har enligt min mening trots sinkonstruktion av straffrihetsregel egentligen en ren eftergiftskaraktär. Som jagredan framhållit synes den särskilda straffregiens tillämpbarhet varasynnerligen begränsad. Om den någon gäng skulle aktualiseras, torde degällande bestämmelserna i 20 kap, 7 § och 23 kap, 4 a § om åtalsunderlätelseoch förundersökningsbegränsning praktiskt taget alltid medföra attförundersökning inte behöver ens inledas. Behovet av en straffrihetsregelframstår enligt min mening även på denna grund som närmast obefintligt. Till föreslagen lydelse av 2 §, enligt vilkengärningsmannen inte skall dömas till ansvar om han sökt eller underkastat sigbehandling för narkotikaberoende ställer jag mig tveksam. Jag anser attgällande regler om ätalsunderiätelse är fullt tillräckliga. 6 1987/88. överåklagaren i : Prop. Vadangår föreslagen straffrihetsgrund är den opraktisk och för övrigt onödig.Inhämtande av uppgift från läkare eller vårdinrättning kan försvåras elleromöjliggöras pä grund av gällande sekretessbestämmelser. Vidare kan befaras attskäl för resning kan uppkomma då vederbörande dömts och det först därefteruppenbaras att vederbörande sökt behandling för sitt "narkotikaberoende"innan gärningen kom till polisens eller åklagarens kännedom. En fråga som kanställas är dä också vem som skall fastställa "narkotikaberoendet" dåvederbörande enbart sökt behandling. Enligt min mening behövs ingen straffrihetsgrundenär gällande bestämmelser om ätalsunderiätelse kan tillämpas när det gällerifrågavarande gärning. Föratt tillgodose de som befarar att denna kriminalisering skulle motverkamissbrukares benägenhet att söka vård mot missbruket föresläs en speciellstraffskala och en speciell straffrihetsregel. Motiveringen för dessa förslag andasen djup misstro mot de rättsvårdande myndigheternas förmåga att hanteralagstiftningen och en tro att de i det närmaste saknar sunt förnuft. Despeciella påföljdsreglerna för eget bruk av narkotika kommer att medföra attinvändningar härom blir vanliga. Resurser kommer helt i onödan att tas ianspråk för att avgöra om dessa är fillämpliga eller inte. Enligt min mening ärreglerna om åtalsunderlätelse tillfyllest. har riksåklagaren icirkulär givit anvisningar om åtalsunderlätelse, vilka fått sedan effekt att enändring av cirkuläret erfordrades (se C 1:94), Någon anledning förmoda attåklagarna inte skulle följa anvisningar fortsättningsvis sakna, I promemorian(sid 35 första stycket in fine) påstås att domstol vid åtal måste fälla tillansvar, därest en i föregående stycke skisserad åtalsregel införes. Detta synesvara en sanning med modifikation, om påståendet innebär att domstolen måste ådömapåföljd. Bestämmelsen i 33 kap. 4 § tredje stycket kan juförväntas bli tillämpad i sådant fall. Enligttingsrättens uppfattning är rädslan för straff för t,éx, innehav av narkotikainte något hinder för den som vill söka vård för sitt missbruk. Inteheller kommer rimligen den nya bestämmelsen att hindra den som vill fåbehandling från att söka sådan. Självklart kommer inte den som hos läkare ellersociala myndigheter söker hjälp mot sitt missbruk att bli polisanmäld. Deöverväganden som i denna del görs i promemorian förefaller tingsrätten alltförteoretiska. Slutsatsen som leder till en särskild ansvarsfrihetsregel kantingsrätten inte dela. En sådan bestämmelse skulle medföra att själva sakfråganoch bevisningen i ett mål blev koncentrerad till frågan om den tilltalade söktbehandling för sitt missbruk före eller efter det missbruket kommit tillpolisens kännedom. Rättsväsendets knappa resurser kan användas pä ett bättresätt i den viktiga och svåra uppgiften att bekämpa narkofikabrottsligheten. Tingsrättenavstyrker därför den föreslagna straffrihetsregeln. Tingsrät ten anser att påtalade olägenheter kan lösas genom gällande regler om 82 Skullemot förmodan åtal ske bör i vart fall päföljdsefter- Prop, 1987/88: 71 giftkunna komma till användning för att i det enskilda fallet förhindra ett inteönskvärt resultat. Omförutsättningarna för staffrihet inte skulle vara uppfyllda hänvisas ipromemorian till att åklagarens åtalsprövning också i fortsättningen skall skemed stöd av 20 kap, 7 § . Om åklagarens ätalspröv-ning i dessafall möjliggör önskvärt resultat så talar det enligt tingsrättens mening föratt en sådan prövning är tillfyllest ocksä vid de föreslagna staffrihetsfallen. Denspeciella straffrihetsgrund som föreslagits kan medföra avsevärt större ochmer tidsödande utredningssvärigheter än som framträder vid första ögonkastet.Det bör räcka med att i motiven till lagstiftningen erinras om att ätalsunderiätelsepå vanligt sätt bör tillämpas i sädana fall som avses i paragrafens tredjemening. Åtskilligt besvär kan därigenom sparas i utredningsavseende och denvidgade kriminaliseringen skulle inte medföra att den som behöver vård förmissbruk undandrar sig sådan av oro för ett bötesstraff. Föreningendelar i och för sig den uppfattningen att en kriminalisering av narkotikakonsumtioneninte skall få motverka det grundläggande intresset av att personer som blivitberoende av narkotika söker och underkastar sig vård. Farhågorna för en sådannegativ effekt för vården som till stor del upptagit den allmänna debatten ärenligt föreningens mening betydligt överdrivna. Föreningen kan för sin del intefinna att det finns något behov av en särskild undantagsregel som innebär attstraffansvar inte skall ådömas den som brukat narkotika och sökt ellerunderkastat sig behandling för narkotikaberoendet innan bruket har kommit tillpolis- eller åklagarmyndighetens kännedom. Enligt föreningens mening bör manom möjligt undvika att införa bestämmelser som gör en i och för sig straffbarhandling beroende av omständigheter som inträffar efter det att brottet fullbordats.Med gällande sekretesslagstiftning och den hänsyn till den enskildes integritetsom genomsyrar samhället behöver den som söker vård för sitt missbruk knappastbefara att han blir polisanmäld för sin konsumtion om han själv försöker komma fillrätta med sina problem. Om en narkotikakonsumtion likväl skulle komma tillmyndigheternas kännedom, så kan och bör en lagföring underlåtas med stöd avreglerna om förundersökningsbegränsning eller rapporteftergift respektive ätalsunderiätelse.Ett uttalande härom i förarbetena är enligt föreningens uppfattningtillfyllest, RNSförordar att 2 § behålls i sin nuvarande lydelse och anför: Såvitt vi kan bedöma är det första gången som värdaspekten vävs in i strafflagstiftningen. Det torde ocksä vara första gången som ett straffbud ger en direkt möjlighet för åklagaren att via straffstadgande ge åtalsefter gift. Allmänt skiljer sig strafflagstiftningen från den sociala speciallagstift- 83 ningen (LVU och LVM) på så vis att den utgår från att enbrottslig gärning Prop. 1987/88: 71 begåtts, I och med detta aktualiseraslagens tvångsbestämmelser. Speciallagarna däremot är avsedda att fungera somett förebyggande skydd och riktar sig gentemot personer som genom sitt leverneutgör en risk för egen hälsa och/eller andras rättssäkerhet. En situation där speciallagarnas preventiva karaktär ägertillämpning är t, ex, vid förekomsten av ett narkotikamissbruk. Inom ramen förlagens tillämpningsområde skall det eventuella vårdbehovet utredas och aktiveras.Denna funktionsuppdelning mellan de skilda typerna av lagar har varit självklarfram , I det föreliggande ändringsförslaget av narkofikastrafflagenförgriper man sig emellertid på denna grundläggande princip. Ty förslaget kanbland annat få den konsekvensen att en person som inte anses vara beroende avnarkotika men rökt en enda pipa hasch kan komma att dömas för ringanarkotikabrott, medan en vanemissbrukare i motsvarande situation istället kanberedas vård, t,o,m, frivillig sådan, RNS vill bland annat mot den bakgrundenbehälla den nuvarande ordningen, som innebär att domstolen avgör deteventuella vårdbehovet (med möjligheten att med stöd i BrB kap, 31 kunna lämnaöver en missbrukare till om den finner detta motiverat).Förslaget att i straffstadgandet ta in bestämmelser om en särskild anvarsfrihetsgrundavvisas alltså ådet bestämdaste. Låt oss nu se närmare pä några detaljer i det föreslagnastraffstadgandet, I dess text finns nämligen ett antal nyckelord som det finnsskäl att kommentera var för sig. Först konstaterar emellertid förslagsställarnaatt brottspåföljden fängelse skall utmönstras vid "annan befattning",varför endast böter kan komma ifråga. Denna operation får märkliga konsekvenser.Om vi tänker oss att narkotikamissbrukaren X är på väg till sin bostad med amfetamin påfickan i avsikt att bereda en lösning för injekfion så löper han risk attgripas och dömas för ringa narkotikabrott (vilket maximalt förskyller sexmånaders fängelse). Men X slagit sig till ro i bostaden och iordningställtlösningen och påbörjat administrationsförfarandet elimineras det möjligafängelsestraffet. Istället har X:s antagliga vårdbehov inom loppet av någraögonblick accentuerats på sådant sätt att någon annan påföljd än böter inte kankomma ifråga. Eller var inte X:s värdbehov lika påtagligt när han var pä väg tilllägenheten som när han väl hemma sprutade lösningen in i kroppen? Ettverkligt nyckelord i lagtexten är begreppet "behandling". Som vi tidigare konstaterat är det nog första gången som det förekommer i ett straffstadgande. Av detta och många andra skäl är det absolut nödvändigt att man i görligaste män definierar och avgränsar innebörden av begreppet. Sä sker icke. Istället inskränker man sig till att konstatera att behandling är liktydligt med "adekvat behandling" i en mycket vidsträckt mening.Den skall meddelas av , sjukvärden eller av enskilt värdorgan. Det är allt! Att behandlingshem innefattas är oomtvistligt. Men vad mera? Sjukvården finns omnämnd, så rimligen bör somatisk vård räknas eller rutinmässig avgiftning, I konsekvensens namn torde också kontakt med privatpraktiserande läkare uppfylla kravet pä behandling. Vad som avses med "enskilt organ" utreds inte närmare. Dock framgår att med behand- 84 lingåsyftas dels behandling för narkomani, dels för narkotikamissbrukets Prop,1987/88: 71 medicinska komplikationer. Men faktum kvarstår att definitionen"behandling" är oprecist. Någotlängre fram i texten stöter vi pä ordet "narkotikaberoende". Ävendetta begrepp figurerar för största gängen i strafflagsstiftningen. Däremot rörsig sociallagstiftningen med en text som talar om "allvarligt missbruk av bereondeframkallandemedel" (LVU) och "fortgående missbruk av alkohol och narkotika"(LVM), vilket knappast är exakt detsamma som "narkotikaberoende". Omregeringen i sin proposition anammar det liggande förslaget så måstelagstiftarna utveckla vad som skall förstås med "narkotikaberoende".Annars kommer den situationen att uppstå att befattningsmisstänkta personer, i siniver att undgå påföljd, söker bevisa att han/hon verkligen är narkotikaberoende(genom uppbåd av vittnen eller på annat sätt). har vi förkastatbestämmelser om en särskild ansvarsfrihetsgrund inskriven i straffstadgandet.Det utesluter inte att vi uppehåller oss något vid hur och när självaansvarsfrihetsregeln skall aktualiseras. Syftet med den är uppenbarligen attnarkotikamissbrukaren skall undgå lagföring om han/hon söker vård ellerbehandling efter det att gärningen begåtts, men innan den kommit till polisenskännedom. En sådan situation är t, ex. att A röker en pipa hasch och straxdärefter tar telefon och ringer till en socialsekreterare vid socialkontoretoch ber om plats pä behandlingshem. Just när A avslutas samtalet grips hanemellertid av polisen. Under sädana omständigheter skall A enligt lagförslagetundgå straff. Men hur utvecklar sig saken om A grips av polisen i samma ögonblicksom han gör sig skyldig till brottet (det torde i praktiken vara den vanligastesituationen). Härvidlag säger man att under sådana omständigheter bör manockså kunna undgå straff under förutsättning att man tiden efterbefattningsbrottet tagit behandlingskontakt eller påbörjat en behandling.Under dessa omständigheter inträder dock inte ansvarsfriheten med stöd avnarkotikastrafflagens 2 § utan enligt regler (RB 20: 7 §),där det stadgas om åtalseftergift vid brott i allmänhet. Men även omlagbrytaren inte tagit någon behandlingskontakt efter gärningen kan ansvarsfriheti praktiken komma ifråga. Ty i departementsförslaget gör man följandeuttalande: ".,,om någon avslöjat ett eget bruk av narkotika under omständigheter som intedirekt kan rubriceras som att han sökt behandling men att han visat en påtagligvilja (egen anm) att komma tillrätta med sitt narkotikaberoende. Det kan varafråga om att ange sitt missbruk för utomstående, t, ex, skyddskonsulent ellerövervakare, visat en klar insikt att komma ur ett missbruk," Ävenpå sådana fall kan alltså bestämmelserna i äga giltighet. Sammanfattningsvismåste vi konstatera att det förmodligen inte finns någon situafion därmissbrukaren inte har möjlighet att undgå eventuell lagföring, antingen detsker genom NsL:s 2 § eller med stöd av RB 20: 7 §, Denförmenta skärpningen av lagen kommer mot bak- grund av alla de möjligheter som står öppna, när detgäller att undgå Prop, 1987/88:71 lagföring, att i praktiken föriora sineffekt. Även hovrätten över och ochrikspolisstyrelsen förordar att frågan löses genom regler om åtal. Hovrätten över och : , Avslutningsvis föresläs i promemorian att det införs ensärskild ansvarsfrihetsregel för de fall en gärningsman har sökt ellerunderkastat sig behandling för narkotikaberoende efter gärningen men innan denkom till polis-eller åklagarmyndighets kännedom. Det kan med fog ifrågasättasom den valda lösningen är den rätta. Omständigheter hänförliga till tiden efterdet att gärningen begåtts bör inte leda till ansvarsfrihet, 1 stället skall -enligt hovrättens uppfattning - nu nämnda fall inte leda till åtal. Om åtaländå väcks bör domstolarna inte falla tillbaka på en ansvarsfrihetsregel avskisserat slag utan kunna besluta om påföljdseftergift om de åtgärder somgärningsmannen vidtagit är tillräckliga. Hovrätten förordar att förslaget idenna del omarbetas och ges en utformning som står i överensstämmelse med vadsom kan förväntas bli resultatet av fängelsestraffkommitténs arbete. Slutligen vill hovrätten fästa uppmärksamheten på en förbryllandekonsekvens av det framlagda förslaget, I den remitterade promemorian s, 40 fredovisas ätalspraxis beträffande mindre innehav, I anslutning därtill uttalasatt en motsvarande tillämpning bör ske vid prövning av frågan om åtal för egetbruk. Detta leder till att åtal i allmänhet inte kommer att väckas i dessafall. Är detta avsikten kommer den föreslagna lagstiftningen att bli ett slag iluften. Det har sannolikt aldrig inträffat att en förundersökningavseende narkotikabrott skulle ha inletts som en följd av att någon sökt vårdför sitt narkotikamissbruk. Trots detta anser , på skäl somanges i promemorian, att ett utsträckt straffrättsligt ansvar bör förenas medsärskilda regler som undanröjer de menliga följder för narkomanvården someventuellt kan befaras av kriminaliseringen, I promemorian anges att en tänkbar lösning skulle vara atten ny straffbestämmelse kompletteras med en uttrycklig föreskrift omåtalsbegränsning. Enligt uppfattning kan det ifrågasättasom inte denna utväg är att föredra framför den ordning med en särskildansvarsfrihetsregel som promemoriaförslaget innebär. om åtalsbegränsning passar enligt me ning naturligt in i det system för åtalsunderlätelse som fillämpas vid narko tikabrottslighet av lindrigare slag. Även i övrigt låter sig en åtalsbegräns- ningsregel väl förena med den ätalsprövning som i liknande situationer skall ske enligt 31 § lagen (1981: 1243) om vård av missbrukare i vissa fall. Det kan vidare sägas att en ätalsbegränsningsregel från principiella ut gångspunkter står bättre i överensstämmelse med kriminaliseringens syfte; en ansvarsfrihetsregel utgör således ett större principiellt avsteg från kri- 86 minaliseringstankenän en föreskrift om ätalsbegränsning. En fördel med Prop, 1987/88:71 enföreskrift av det senare slaget är ocksä att den straffrättsliga immunitet somi praktiken kommer att föreligga för vissa personer blir mindre framträdande.Härtill kommer att man med en föreskrift om åtalsbegränsning undviker de processuellaolägenheter för domstolarna som en ansvarsfrihetsregel sannolikt skulle geupphov till, - Styrelsen vill i sammanhanget gärna nämna att styrelsen i ochför sig inte har några invändningar mot den föreslagna ansvarsfrihetsregelnfrån juridisk-teknisk synpunkt; tvärt om anser styrelsen att förslaget är välfunnet. Vadnu sagts innebär att närmast förordar att en föreskrift omåtalsbegränsning knyts till den aktuella straffbestämmelsen i stället för enansvarsfrihetsregel. Föreskriften om åtalsbegränsning bör i sak ges detinnehåll som anges i promemmorian (s. 34), RÅkritiserar förslaget om en ansvarsfrihetsregel ur den synvikeln att den blir svåroch utredningskrävande att tillämpa i praktiken, Enannan fråga är hur bevisreglerna skall appliceras. Såvitt jag förstår kommerden föreslagna straffrihetsregeln närmast att fä karaktären av ett objektivt rekvisit.Detta skulle i sä fall innebära att åklagaren har hela bevisbördan, dvs, hanhar att leda i bevis att den misstänkte inte har underkastat sig värd förnarkotikaberoende. Enstraffrihetsregel kommer vidare att ge upphov till gränsdragningsproblemexempelvis vad gäller vilken typ av behandling som kan godtas eller hur ettnarkotikaberoende skall definieras eller konstateras, Allvariigare är emellertidatt en invändning som har bäring på straffrihetsregeln kan kräva utredningsåtgärdersom står i uppenbart missförhållande till sakens beskaffenhet i övrigt.Bevisproblem kan även förutses i anseende till tidsfaktorerna. En misstänktsom nekar till eget bruk av narkotika lär vidare inte sällan vara obenägen attupplysa om att han sökt eller undergår behandling för narkotikaberoende,eftersom en sådan upplysning skulle kunna vändas till hans nackdel vad avserskuldfrågan, I ett sådant fall vill han kanske spara invändningen sä länge sommöjligt, vilket kan förorsaka onödig omgång i brottmålsprocessen. Jagavstyrker förslaget till införande av en straffrihetsregel oavsett om något avde andra ändringsförslagen skulle genomföras, Iviss män likartade synpunkter framförs av överåklagarna i och Västeråssamt av , och (majoriteten). Det förutsattes iparagrafen att ett narkotikaberoende föreligger. Erfaren hetsmässigt kan dä sägas att missbruket pågått och varit av stor omfattning, vilket regelmässigt inneburit egna innehav och ofta över låtelser av narkotika. Det torde vara ytterligt sällsynt att narkotikaberoen de har uppstått, som följd av konsumtion, som inte kombinerats med 87 Farhågorna attnarkotikaberoende personer Prop, 1987/88:71 av rädsla för att avslöja egenkonsumtion skulle undandraga sig adekvat vård är enligt min mening överdrivna.Det ligger i sakens natur att den som uppsöker läkare eller föratt komma till rätta med sitt beroende inte blir anmäld till polisen. Skulleså ske kommer åtal i princip att underlåtas. Det bör också uppmärksammas attmisstänktes invändning att han sökt vård bör utredas vilket kommer att kräva utredningsresurser,som inte står i rimlig proportion till straffvärdet. Enligt min åsikt kommer de föreslagna ändringarna ilagstiftningen utöver vad som sagts om innehållet i § 2 inte att i praktikeninnebära några nämnvärda förändringar i polisens eller åklagarens arbete. Specialmotiveringen till förslagets 2 § visar med önskvärdtydlighet vilka invändningar förslaget inbjuder fill (se HD:s dom1986-12-22, DB 44), Utredningsresurser kommer att få nedläggas för att motbevisaobefogade invändningar.Detta kan inte vara rationellt, när resurssparande åtgärder Bevissvårigheterna i anledning av den föreslagna straffrihetsregelnbelyses av vad som framförts på s. 39 och 40, Det skall enligt promemorianavgöras om det är fråga om en "adekvat behandling" som skulle ha"förekommit e//<'/'gärningen men innan den kom till polisens elleråklagarmyndighetens vetskap," Vidare förutsätter uttrycket"narkotikaberoende" att personen ifråga "verkligen ocksåbefinner sig i en beroendesituation". vill avslutningsvis kort beröra ett parfrågor som bör ägnas ytterligare uppmärksamhet i lagstiftningsärendet.Förslagets konsekvenser för tillämpningen av reglerna om åtalsunderlätelse ochrapporteftergift synes böra belysas mera ingående än vad som skett. Det ärangeläget att man på detta område tidigt får till stånd en enhetligrättstillämpning i landet, - Det är också viktigt att åklagarna tillförsäkrasmöjligheter att från sociala myndigheter och från vårdinrättningar fåtillräckliga uppgifter för ett ställningstagande i åtalsfrågan. Bestämmelsernaom sekretess kan i det praktiska arbetet ge upphov till svårigheter härvidlag. För att undvika bekymmer i den praktiska tillämpningen ärdet vidare nödvändigt att innebörden av uttrycket "behandling" intebara preciseras, utan även avgränsas mera än vad som sker enligt promemorian, BRA (majoriteten): Denföreslagna staffrihetsregeln i 2 § narkotikastafflagen (1968:64) torde exempelvis ställa åklagarna i en utomordenligt besvärlig bevissituation eftersom varje invändning av den tilltalade om att han sökt vård före polisingripandet måste vederläggas för att fällande dom skall kunna med delas, 8f BRÅ (ledamoten )anför: Prop. 1987/88: 71 Detremitterade lagförslaget innehåller vidare det i svensk straffrättstraditionegendomliga förslaget att om gärningsmannen har sökt eller underkastat sigbehandling för narkotikaberoende efter gärningen men innan den kom till polis-eller åklagarmyndighets kännedom skall han inte dömas till ansvar. Förslageti denna del bygger på, den i och för sig lovvärda ambitionen, att icke genom straffprocessuellaåtgärder resa hinder för missbrukaren att på eget initiativ söka värd för ettpågående missbruk. Mentungt vägande invändningar kan enligt min mening resas mot en sådan ordning. Denförsta invändningen är av principiell natur. Lagförslaget i denna del innebär isjälva verket att en ny straffrihetsgrund skapas i den svenska straffrättsordningen.På sid, 35 i det remitterade förslaget motiveras detta i sista stycket med att"det är motiverat att avstå från möjligheten att utkräva straffansvar förden som frivilligt följer det önskade handlingsmönstret". Härvidhänvisas till vissa bestämmelser i som anges vara av likartadnatur som i det remitterade förslaget.