prop · GB03155 · 1987-12-31 00:00:00 — Näringsidkaren kansålunda inte hävda någon rätt till företagshemligheten när denna blivit allmäntkänd eller eljest upphört. Avsikten med regleringen är endast att skyddanäringsidkaren så länge förelagshemligheten enligt lagens definition består. Etlförbud bör därför bara kunna komma i fråga vid rättsstridiga angrepp päföretagshemligheten och bara kunna riktas mot den som enligt lagen kan görasansvarig för angreppet. Detföljer av allmänna processregler att den ena parten i ett avtalsförhållande ien civilprocess kan yrka förbud för motparten att vidta sädana handlingar somdenne enligt avtalet är förpliktad att avhålla sig från. Detta gäller underförutsättning att det skulle medföra skada för käranden att handlingen företas.Domstolen anses i sådant fall utan särskilt författningsstöd kunna föreläggavite. Om det däremot inle gäller någon avtalsförpliktelse mellan parterna, mästedel finnas särskill stöd i lag eller annan författning för att domstol skallkunna meddela elt vitesförbud. Behovatt kunna inskrida med elt vitesförbud vid angrepp på en företagshemlighetföreligger inte endasl vid avtalsbrott utan ocksä vid utom-obligatoriskaförhållanden. En bestämmelse som ger möjlighet att ingripa med vitesförbud bördärför tas in i den nya lagen. När det gäller de slraffsanktionerade angreppenpå företagshemligheter bör, liksom i andra sammanhang när en kollision kanuppkomma mellan straff och vite, föreskrivas atl den som har överträtt etlvitesförbud inte får dömas till straff för en gärning som omfattas av förbudet. lagt fram sitt förslag har den nya lagen (1985:206) om vite trätt ikraft. Lagen innehåller åtskilliga bestämmelser med generell räckvidd. a.tillgodoses genom viteslagen ett förslag som i förevarande lagstiftningsärendehar förts fram frän en remissinstans om löpande vite i samband med förbud attnyttja eller röja en företagshemlighet. Vitet kan således dömas ut vid varjeöverträdelse av förbudet (4 § andra stycket viteslagen). Ettsärskilt problem uppkommer i fall då ett vitesförbud tar sikte på vad som har utgjort en företagshemlighet hos en näringsidkare men som senare har förlorat denna karaktär och blivit allmänt kända fakta. I ett sådant fall kan andra konkurtenter till näringsidkaren än den som har träffats av förbudet fritt utnyttja den aktuella informationen. givelvis inteupprätthällas i en sädan situation. Visserligen gäller enligt 9 § lagen om vitenatt vite inte skall dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse.Den vitesförbjudne konkurtenten mäste emellertid ta en risk, om han i en sädansituation överträder förbudet. Det kan enligt min mening vara lämpligt att hanges möjlighet att själv väcka talan hos domstolen med begäran att förbudetskall hävas. Om man inför en sädan möjlighet, saknas det anledning att såsomutredningen har föreslagit införa en regel om att förbudet skall varatidsbegränsat. Del torde ocksä i praktiken vara utomordentligt svårt att iförväg bestämma en realistisk tidsgräns. I likhet med utredningen anser jag attdet bör finnas en möjlighet att utverka ett interimistiskt förbud motutnyttjandet av en företagshemlighet. En bestämmelse om detta bör därföruppställas (jfr prop. 1985/86:86 s. 28 och 41 f). Bestämmelsen bör knyta antill de förutsättningar som gäller för säkerhetsåtgärder enligt 15 kap.rättegångsbalken. Mittförslag: I fall då den som har angripit en företagshemlighet i strid mot dennya lagen innehar ett föremål eller en handling som innefattarföretagshemlighet, fär domstol förordna att handlingen eller föremålet skallåterlämnas, i vissa fall mot lösen. Kan handlingen eller föremålet inteåterlämnas, fär domstolen förordna att handlingen eller föremålet skallförstöras eller ändras eller utsättas för annan åtgärd, så att missbruk av företagshemlighelenförhindras. Utredningensförslag: Överensstämmer i huvudsak med milt förslag. Remissinstanserna:Sä gott som alla har godtagit utredningens förslag. Skälen för mitt förslag:Det är givetvis angeläget att föremål och handlingar som innefattar enföretagshemlighet och som har utsatts för ett rältsstridigt angrepp återlämnastill rättsinnehavaren eller oskadliggörs. En bestämmelse av detta innehåll bördärför tas in i den nya lagen. Del kan dock förekomma att den som har angripit företagshemlighelensjälv har dokumenterat företagshemlighelen eller omsatt denna i exempelvis en prototyp.Om det arbete eller den förkovran som angriparen har lagt ned påföretagshemligheten kan vara av värde för rättsinnehavaren, skulle det nägongäng kunna framstå som skäligt alt återiämnandet sker mot lösen. Bestämmelsenbör därför lämna utrymme för ett sådant förordnande. Mittförslag: Offentliga funktionärers ansvar beträffande sekretess-belagdauppgifter om myndighetens affärs- och driftförhållanden skall inte sträcka siglängre än det ansvar som enligt den nya lagen skall gälla för anställda iallmänhet vilka i sin anställning har fått del av en företagshemlighet. Utredningensförslag: Den nya lagen skall, fränsett bestämmelsen om Prop. 1987/88:155företagsspioneri, inte gälla offentliga funktionärer. Någon ändring görs inteheller i de regler som gäller för dem enligt sekretesslagen (1980:100).Ansvaret för offentliga funktionärer och anställda i privat verksamhetsamordnas alltså inte. Remissinstanserna: Endast ett begränsat antalremissinstanser har berört samordningsfrågan. Några godtar den ståndpunktutredningen kommit till, medan andra anser att den skillnad som därigenomuppkommer mellan privatanställda och offentliga funktionärer inte är motiverad.Ingen remissinstans har lämnat något förslag till lösning avsamordningsfrågan. Bakgrund: I sekretesslagen anges uttömmande de uppgifter ioffentiig verksamhet för vilka sekretess kan föreligga. Nägon åtskillnad görs inte mellan muntliga uppgifter och sädana uppgifter som är intagna i handling ar. För varje sekretessfall anges i lagen den maximala sekretesstid som kan förekomma för uppgifter i allmänna handlingar. Sekretesstidens längd i det enskilda fallet avgörs normalt inom ramen för denna maximitid utifrån en skadebedömning dä utiämnande av uppgiften aktualise ras. Sekretesslagen innehåller inga egna ansvarsbestämmelser. Istället gäller ett straffansvar enligt 20 kap. 3 § för den som uppsätligeneller av oaktsamhet bryter mot sådan tystnadsplikt som följer av att vissuppgift omfattas av sekretess enligt sekretesslagen (se I kap. 11 § sekretesslagen).Ringa fall av oaktsamma brott är straffria. Förorsakar en straffbar gärning renförmögenhetsskada, följer det av 2 kap. 4 § skadeståndslagen (1972:207) atlskadan skall ersättas. De skillnader som föreligger mellan sekretesslagensregelsystem och del som gäller enligt IKL kan till slor del förklaras med altbestämmelserna tillhör olika rättsområden och har tillkommit vid olika lider.Frågan om en eventuell samordning av de två lagarna diskuterades redan iförarbetena till sekretesslagen. Det konstaterades dock då att ytterligareöverväganden krävdes innan nägot förslag kunde läggas fram. I syfte atl uppnåen bättre likställdhet mellan anställda i privat tjänst och offentligafunktionärer i fråga om tystnadsplikt angående arbetsgivares förelagshemlighetergenomfördes emellertid i anslutning lill sekretesslagens ikraftträdande år1981 en partiell samordning (prop. 1980/81:18). Enligl 6 kap. I § sekretesslagen gäller sekretess i enmyndighets affärsverksamhet för uppgifter om myndighetens affärs- ellerdriftförhållanden, om det kan antas att någon som driver likartad rörelsegynnas på myndighetens bekostnad om uppgiften röjs. Motsvarande sekretessregelgäller för uppgifter hos myndigheten om bolag, föreningar etc. som driveraffärsverksamhet och där det allmänna genom myndigheten har ett bestämmandeinflytande eller bedriver revision. Med affärs- och driftförhållanden avses idessa fall bl. a. marknadsundersökningar, marknadsplaneringar,prissättningskalkyler och planer rörande reklamkampanjer saml utredningar av annalslag, konstruktionsarbeten, prov, förhandlingar och liknande. Den sekretesslidsom det kan bli fräga om för nu angivna uppgifter är maximall . Den partiella samordning som infördes är 1981 innebär ihuvudsak 30 följande.En offentlig funktionär är skyldig att iaktta sekretess som följer Prop.1987/88:155 av6 kap. I § så länge anställnings- eller uppdragsförhållandet varar. ansvarför tiden därefter inskränker sig till att avse sådana uppgifter som omfattasav tystnadsplikt enligt 3 § andra stycket IKL, dvs. Lagtekniskthar denna koppling mellan sekretesslagen och IKL utförts på följande sätl. Förden vars anställning hos myndigheten har upphört gäller enligt 6 kap. I § Qärdestycket sekretesslagen förbudet att röja uppgifter om myndighetens affärs- och driftförhällandenendast i den utsträckning som följer av 3 § andra stycket IKL. Av 3 § tredjestycket IKL följer att den lagen, med undanlag för bestämmelsen om tekniskaförebilder i andra stycket nämnda paragraf, inle är tillämplig på offentligafunktionärer. Enligt6 kap. 2 § sekretesslagen gäller i viss utsträckning sekretess för uppgift somhänför sig till ärenden angående förvärv, överlåtelse, upplåtelse elleranvändning av egendom, tjänst eller annan nyttighet om del kan antas alt detallmänna lider skada om uppgiften röjs. För uppgift om affärs-eller driftförhällandenhos en myndighet gäller vidare enligl 8 kap. 10 § sekretesslagen sekretess ivissa fall för enskild som har trätt i affärsförbindelse med myndigheten.Någon samordning av ansvaret enligt dessa bestämmelser med vad som gällerenligt IKL har inte skett. Skälenför mitt förslag: Utredningen har ingående belyst de skillnader som finnsmellan sekretesslagen och IKL såväl frän saklig som från systematisk synpunkt.En samordning mellan de två regelsystemen skulle enligt utredningen inle kunnaåstadkommas utan betydande systematiska förändringar och en ökad komplexitet ilagstiftningen. Inför delta perspektiv har utredningen menat att nägonsamordning inle bör göras och har i stället förordat att den nu gällanderegleringen innebärande en begränsad samordning mellan sekretesslagen och IKLupphävs. Ävenom jag delar utredningens uppfattning atl det här är fräga om en kollisionmellan två rättsområden med olika traditioner och att det därför kan varaförenat med betydande svårigheter att uppnå likformighet, kan jag inte heltinstämma i utredningens slutsats. De skillnader som finns mellan regelsystemenbör inte överbetonas. Avseende måste i stället fästas vid all en myndighet kandriva en verksamhet som i konkurtenshänseende är helt jämförbar med enskildnäringsverksamhet. Ensamordning mellan sekretesslagen och den nya lagen om skydd för företagshemligheter bör inle omfatta andra situationer än de där skyddsin tressena sammanfaller. Del skall således vara fråga om uppgifter i en konkurtensutsatt verksamhet, och skyddsbehovet skall dessutom vara motiverat just av konkurtensskål. Att en samordning bör omfatta de upp gifter som kan åtnjuta sekretess enligt 6 kap. I § sekretesslagen anser jag för min del vara klart. Härutöver innehåller visserligen såväl detta som andra kapitel i sekretesslagen bestämmelser om sekretess för uppgifter, som om de ingår i en näringsverksamhet - otvivelaktigt kan utgöra företagshemligheter. Sekretesslagen innehåller också bestämmelser som syftar lill att skydda andras uppgifter. I flertalet av de här åsyftade fallenär syftet med sekretessbestämmelsen inte alt skydda allmän verksamhel mot 31 konkurtens frän andra utanalt skydda andra allmänna eller enskilda intres- Prop. 1987/88:155 sen.Detta utesluter inte i och för sig att bestämmelserna likväl kan ha betydelsefrän konkurtcnssynpunkt. Det kan därför ifrågasättas, såsom utredningen ocksågjort, om inte en samordning måste omfatta fler bestämmelser än 6 kap. I §. Moten bredare samordning talar främsl praktiska skäl. Redan genom en samordningmed 6 kap. I § undanröjs de flesta kollisionsfall där ett gemensamt konkurtensskälutgör grunden för tystnadsplikten. Skulle samordningen omfatta även andrabestämmelser i sekretesslagen, uppkommer svårigheten att avgöra omtystnadsplikten är motiverad för att skydda i verklig mening konkurtensutsattverksamhet hos det allmänna eller om den behövs av hänsyn till andra intressen. Enbredare samordning kan inle heller åstadkommas utan ett förhållandevisomfattande och tekniskt komplicerat regelsystem. Sammanfatlningsvisfinner jag därför att samordningen på samma sätt som i gällande rätt börbegränsas till sådana uppgifter för vilka sekretess kan föreligga enligt 6 kap.1 § sekretesslagen. Närdet sä gäller frågan hur långt- samordningen mellan 6 kap. I § sekretesslagenoch den nya lagen om skydd för företagshemligheter bör drivas finns detanledning att erinra om att offentliga funktionärers överträdelse avtystnadsplikt utgör etl brott. På denna punkt finns det inte utrymme för enomprövning som innebär att straffansvaret avskaffas. En ändamålsenlig harmoniseringförutsätter inte heller en sådan avkriminalisering. Straffansvaret föroffentliga funktionärer är för övrigt inte den frän praktisk synpunkt mestbesvärande skillnaden mellan regelsystemen. Detta är i stället den olikhet sommed utredningens förslag skulle uppstä när det gäller ansvaret efter det attanställningen har upphört. Förden offentlige funktionären skulle med utredningens förslag gälla en oinskränktoch straffrältsligt sanktionerad sekretess även sedan anställningen harupphört. När det däremot gäller tidigare anställda inom den privata sektornbygger såväl utredningens förslag som den av mig förordade utformningen avskyddet för förelagshemligheter pä tanken att dessa normalt skall varaoförhindrade att utnyttja den kunskap och erfarenhet som de har förvärvat i sintidigare anställning. En sådan skillnad mellan offentligt och privat anställdaär, menar jag, inte acceptabel från rättvisesynpunkt. Den är inte hellersakligt motiverad. I stället bör, på motsvarande sålt som i gällande rätt, enoffentlig funktionärs ansvar för uppgifter som åtnjuter sekretess enligl 6 kap.I § sekretesslagen inte vara mer vidsträckt än som följer av den nya lagen omskydd för företagshemligheter. Delta innebår inle i och för sig atlsekretessen enligl den angivna bestämmelsen bör upphävas ulan blott alt destraffrättsliga ansvarsregler som är knutna lill sekretesslagen (20 kap. 3 §brottsbalken) bör ersättas av de skadeståndsrältsliga ansvarsreglerna i lagenom skydd för företagshemligheter. Enharmonisering av reglerna bör inte ses enbart ur den anställdes perspektiv. Genom lagen om företagshemligheter förstärks i vissa avseen den näringsidkarens ställning. Som jag tidigare redovisat är delta fallet såvitt gäller det skadeståndsrältsliga skyddet för näringsidkaren (avsnitt 32 Genom förbudsinstilutetförbättras vidare näringsidkarens möjlighe- Prop. 1987/88:155 ler alt begränsaskadeverkningarna av etl angrepp (avsnitt 2.8). Att skyddet förföretagshemligheter förstärks är lika angeläget inom den offentliga som inomden privala sektorn. De angivna bestämmelserna, liksom de som jag harföreslagit om inlösen och säkerhetsåtgärder (avsnitt 2.9), bör därför gällaäven vid angrepp på företagshemligheter i offentlig verksamhet. En erinran omatt lagen om skydd för förelagshemligheter kan äga tillämpning vid sidan avsekretesslagen bör tas in i en ny bestämmelse i sekretesslagen. 2.11 Ikraftträdande m. m. Dennya lagen om skydd för företagshemligheler bör, liksom följdändringarna idalalagen och sekretesslagen, träda i kraft den . börlagen (1931:152) med vissa bestämmelser mol illojal konkurrens upphöra attgälla. Någonövergångsbestämmelse avseende de nya straffrättsliga reglema i lagen om skyddför förelagshemligheter behövs inte. På detta område gäller nämligen deallmänna principer som har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:313) ominförande av och som innebär bl. a. följande. Straff skallbestämmas enligt den lag som gäller när gämingen förelogs. Gäller annan lag närdomen meddelas, skall dock som regel den lagen tillämpas om den leder till frihetfrån straff eller lill lindrigare straff. Bestämmelsernaom skadestånd i den nya lagen bör i enlighet med allmänna principer pä delta omrädeinte tillämpas på handlingar som har företagits före ikraftträdandet. I sädanafall bör i stället den äldre lagen tillämpas. En övergångsbestämmelse av dettainnehåll bör därför uppställas. Denuvarande reglerna till skydd för förelagshemligheter har tillämpats i ettmycket begränsat antal rättsliga avgöranden. Del finns inte skäl att anta atlden nya lagstiftningen kommer atl leda till en ökning av antalet fall som inleryms inom ramen för domstolarnas nuvarande resurser. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom skydd för företagshemligheter, 2. lag om ändring i datalagen(1973:289), 3. lag om ändring i sekretesslagen(1980:100). Förslagenbör fogas till regeringsprotokollet i delta ärende som bilaga 4 . 3 1987/88. 4.1 Förslag till lag om skydd för företagshemligheter Medföretagshemlighet avses i denna lag sädan information om affärs- eller driftförhållandeni en näringsidkares rörelse som näringsidkaren håller hemlig och vars röjandeär ägnat att medföra skada för honom. Medinformation försläs bäde sädana uppgifter som har dokumenterats i någon form,inbegripet ritningar, modeller och andra liknande tekniska förebilder, ochenskilda personers kännedom om ett visst förhällande, även om det inle hardokumenterats på nägot särskilt sätt. (Jfr1 § i utredningens förslag) Paragrafeninnehåller en legaldefinition av begreppet företagshemlighet. Frägan harrelativt utförligt behandlats i avsnitt 2.2 i den allmänna motiveringen. Förutsättningarnaför alt en företagshemlighet skall föreligga anges i första stycket.Definitionen bygger på tre kriterier: 1. detskall gälla information om affärs- eller driftförhållanden i en näringsidkares rörelse, 2. informationen skall hållashemlig av näringsidkaren, 3. ett röjande av informationenskall vara ägnat att medföra skada för näringsidkaren. Uttrycketinformation har i detta sammanhang samma betydelse som i allmänt språkbruk ochfungerar som en neutral samlingsbeteckning för uppgifter, kunskaper och vetandeav vilkel slag som helst. I begreppet ryms således alla typer av uppgifteroberoende av om dessa är enkla och okomplicerade eller unika, komplexa eller påannat sätt kvalificerade. Som framgär av paragrafens andra stycke kan det varafråga om information som har dokumenterats i nägon form t.ex. i skrift elleri en teknisk förebild - eller om rena minneskunskaper eller vetande hos enenskild person. Begreppetinformation har alltsä en vidsträckt innebörd. Gränserna för vad som utgörföretagshemlighet sätts i stället av de övriga kriterierna i definitionen.Ytterligare begränsningar när det gäller ansvaret för den som utnyttjar ellerröjer en företagshemlighet följer av att utnyttjandet eller röjandet enligl deföljande paragraferna skall ha skett uppsåtligen eller, i vissa fall, av oaktsamhetsamt att förfarandet skall ha skett obehörigen. Informationenskall, för att kunna utgöra en företagshemlighet, röra affärs- eller driftförhällanden i en näringsidkares rörelse. Till att börja med innebär detta att informationen skall ha anknytning till ett företag. Begrep pet näringsidkare skall fattas i vidsträckt bemärkelse och inbegriper varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt driver verksamhet av ekono misk art, oavsett om verksamheten är inriktad på vinst eller ej. innebär alt inte baraprivata företag utan också de affärsdrivande verken, Prop. 1987/88:155 t. ex. tele-eller postverket, är näringsidkare i lagens bemärkelse. Detsamma gäller andramyndigheter i den utsträckning de bedriver näringsverksamhet (jfr bl. a. prop.1984/85:110 s.l4l). Vidare skall informationen ha anknytning tillnäringsverksamheten. Traditionellt har det gjorts åtskillnad mellan informationom tekniska och kommersiella förhållanden. Inom näringslivet hänför man numeraockså ofta information om administrativa förhållanden till en särskildkategori. Någon anledning att i detta sammanhang göra en sädan uppdelning avinformationen i olika kategorier finns emellertid inte. Det avgörande är att informationeni något avseende rör näringsidkarens affärs- eller driftförhållanden. På sammasätt som när detta begrepp används i exempelvis sekretesslagen (bl. 6 kap. 1§) avses härmed inle bara kommersiella uppgifter om enskilda affärshändelserutan också information om affärshändelser av mer allmänt slag, såsom marknadsundersökningar,marknadsplanering, prissättningskalkyler och planer rörande reklamkampanjer(jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 145). Begreppet inkluderar information som kanhänföras till den pågående driften eller produktionen samt information som rör konslmktions-och utvecklingsarbete, forskning, prov och liknande. En gräns måste emellertiddras mellan sådan information om affärs- och driftförhållanden som finns inäringsidkarens rörelse och vad som kan klassas som personlig skicklighet,erfarenhet och kunskap hos någon som är anställd i näringsverksamheten. Denna gränskan visserligen mera sällan förväntas bli av praktisk betydelse. Principen börvara att information som vem som helst med adekvat utbildning kan omsätta ipraktiskt resultat bör anses som information i näringsidkarens rörelse. Äremellertid informationen knuten till individen, sä att den inte genom en instmktioneller anvisning kan överflyttas till nägon annan, bör den anses vara avpersonlig art och således inte ingå i näringsidkarens rörelse (se utredningensbelänkande s. 373). För att information om affärs-eller driftförhållanden i ennäringsidkares rörelse skall kunna vara en företagshemlighet krävs att näringsidkarenhåller informationen hemlig. Detta får inte förslås som ett krav på ett absoluthemlighållande. 1 själva verkel torde sådan information som det här är fräga omvara känd av flera. 1 uttrycket hemlig ligger att informationen inte får varatillgänglig för envar som kan ha ett intresse av alt ta del av den.Hemlighållandet har således en relativ innebörd. Inomföretag kan information rent allmänt sägas vara hemlig, om den inte får yppas till andra än de anställda som behöver den för alt fullgöra sitt arbete. I ett mindre företag kan detta innebära att alla inom företaget känner till hemligheten. Inom ett storföretag kan informationen vara känd inom en eller flera avdelningar men likväl - totalt sett - vara hemlig. Inte ens företaget som sådant bildar emellertid en absolut gräns för hemlighål landet. Vid exempelvis organiserat samarbete, licensgivning eller lego tillverkning innebär inte det förhällandet att informationen förs utanför det egna företaget att hemlighållandet går förlorat. När spridningen går utanför företagel får den dock inte vara allmän och okontrollerad. För att bibehålla sin status av hemlig får informationen således inte spridas utanför en krets som åtminstone i princip är identifierbar och sluten. 1det nu diskuterade rekvisitet ingår även att näringsidkaren skall hålla Prop.1987/88:155 informationen hemlig. Avsikten härmed är att markera att han skallha ambitionen att behälla informationen inom den krets där den är känd. En sädanambition eller vilja kan komma till uttryck på olika sätt. Det kan ske genomatt arbetsgivaren upplyser sina anställda om att viss information inte fårspridas utanför en viss grupp. Det kan ocksä ske genom utfärdande av säkerhetsinstmktioner,hemligstämpling eller liknande. Även säkerhetsåtgärder som inlåsning avdokument, säkerhetskoder, tillträdesbegränsningar och besöksförbud kan visa pånäringsidkarens vilja till hemlighällande. Emellertid skall detta rekvisitinte uppfattas som ett formkrav. Inte sällan torde det förhålla sig så attnäringsidkarens intentioner i detta avseende är fullt klara utan att nägonsärskild åtgärd erfordras. Verksamhetens inriktning och former kan vara sädanaatt det mäste stå klart för de anställda att det är fråga om hemliginformation. Avsaknaden av en formellt manifesterad säkerhetsåtgärd,exempelvis föreskrift om inläsningsm-tin, bör i ett sädant fall inte föranleda atlinformationen ej omfattas av lagen.