prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — om ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64) Regeringenföreslär att anta det förslag som har tagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet , Ipropositionen föreslås ändringar i narkotikastrafflagen som innebär att ävensjälva konsumtionen av narkotika blir straffbar. Den utvidgade kriminaliseringenavser, förutom bruk, även andra sådana olovliga befattningar med narkotika sominte täcks av den nuvarande lagstiftningen. Förden som endast gjort sig skyldig till eget bruk av narkotika föresläs attenbart böter skall kunna ådömas under förutsättning att brottet är att anse somringa. Förden speciella situationen att det genom att någon sökt eller underkastat sigvård eller behandling uppdagats att han brukat narkotika föreslås en särskild regelom ansvarsfrihet. Lagändringarnaföreslås träda i kraft , Lagförslageti denna proposition har granskats av lagrådet. Propositionen innehåller därförtre huvuddelar: lagrädsremissen (s, 4), lagrådets yttrande (s. 29) och föredragandestatsrådets ställningstaganden till lagrådets synpunkter (s, 30), Densom vill ta del av samtliga skäl för lagförslaget mäste därför läsa alla tredelarna. 1 1987/88. Lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) Härigenom föreskrivs att 1, 2, 4 och 5 §§ narkotikastrafflagen(1968:64) skall ha följande lydelse 1, överlåter narkotika, 2, framställernarkotika som är avsedd för missbruk, 3, förvärvarnarkotika i överlåtel sesyfte, 4, anskaffar,bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar annan sådan befattningmed narkotika som inte är avsedd för eget bruk, 5, bjuder utnarkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag för narkotika,förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller företar någon annan sådanåtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkotikahandel, eller döms, om gärningen sker uppsåt-ligen, för narkotikabrott tillfängelse i högst tre är. 1, överlåter narkotika, 2, framställer narkotika som är avsedd för missbruk, 3, förvärvar narkotika i överiåtel- sesyfte, 4, anskaffar,bearbetar, förpackar, transporterar, förvarar eller tar annan sådan befattningmed narkotika som inte är avsedd för eget bruk, 5, bjuder utnarkotika till försäljning, förvarar eller befordrar vederlag för narkotika,förmedlar kontakter mellan säljare och köpare eller företar någon annan sådanåtgärd, om förfarandet är ägnat att främja narkotikahandel, eller 6, innehar, brukareller tar annan befattning med narkotika döms, om gärningen sker uppsåt-ligen, för narkotikabrott tillfängelse i högst . Är brottsom avses i 1 § att anse som ringa, döms till böter eller fängelse i högst sexmånader. Ärbrott som avses i I § att anse som ringa, döms till böter eller fängelse ihögst . Bestod gärningen endast i eget bruk av narkotika, döms tillböter. Om en sådan gärning har uppdagats genom att gärningsmannen sökt ellerunderkastat sig vård eller någon annan behandling, skall inte dömas tillansvar. För försökeller förberedelse till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott liksom för stämpling till ' Senaste lydelse 1985:9. ' Senaste lydelse 1985:9, Senastelydelse 1985:9, För försökeller förberedelse till narkotikabrott eller grovt narkotikabrott liksom för stämpling till Prop,1987/88:71 narkotikabrott,som inte är att anse som ringa, eller till grovt narkotikabrott döms, omgärningen avser annat än innehav, till ansvar enligt 23 kap, . narkotikabrott,som inte är att anse som ringa, eller till grovt narkotikabrott döms, omgärningen avser annan befattning än som avses i I § 6, till ansvar enligt 23kap, . Har fleramedverkat till brott som avses i 1-4 §§ och innefattar gärningen inte endastinnehav, gäller bestämmelserna i 23 kap, . Har fleramedverkat till brott som avses i 1-4 §§ och innefattar gärningen inte endast befattningenligt 1 § 6, gäller bestämmelserna i 23 kap, . Denna lag träder i kraft , Senaste lydelse 1983:363, Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , . Gustafssor,, , , , , , R, Carisson, ,, , , , , G, , Lönnqvist Lagrådsremiss om ändringar i narkotikastrafflagen(1968:64) Inomjustitiedepartementet upprättades en departementspromemoria(Ds Ju 1986: 8) med förslag till ändringar i narkotikastrafflagen (1968:64),Promemorian behandlar frågan om straffbarheten vid narkotikamissbruk ochinnehåller förslag om att även själva konsumtionen av narkotika skall fallainom det kriminaliserade området. Promemorians lagförslag bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga I. Efterremiss har yttranden över promemorian avgetts av riksåklagaren (), hovrättenöver och , , , , , , ,brottsförebyggande rådet (BRÅ), , generaltullstyrelsen,, , överbefälhavaren (). Föreningen , Föreningen . i (LO), (), ät läkemedelsmissbrukare (RFHL), Riksförbundetnarkotikafritt samhälle (RNS), (),och Skola (RHS) samt , RÅhar överlämnat yttranden från överåklagarna i , och åklagardistriktsamt från överåklagaren vid regionåklagarmyndigheten i ,Centralorganisationen /SR har utan eget ställningstagande överlämnat ettyttrande från Socionomers, (), Yttrandenöver promemorian har kommit in även från , , i samt från Övervakares ochKontaktpersoners , Underlagstiftningsärendets beredning inom har dessutom kommitin en gemensam skrivelse från RNS och FMN med synpunktersom i allt väsentligt överensstämmer med vad som anförs i Prop, 1987/88:71organisationernas remissyttranden. Ensammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet i detta ärendesom bilaga 2. 2 Allmän motivering 2.1 Allmänna utgångspunkter Narkotikastrafflagenträdde i kraft den . Lagen har ändrats vid ett flertal tillfällen.Ändringarna har bestått i dels att de olika gärningsformerna förnarkotikabrott har kompletterats och utvidgats, dels att olika straffskärpningarfortlöpande har genomförts. Den senast genomförda lagändringen, som trädde ikraft den , innebar bl, a, att beteckningen narkotikaförseelse förnarkotikabrott som är att anse som ringa slopades och att straffmaximum försådant brott höjdes från böter till fängelse . togsböter bort ur straffskalan för normalgraden av narkotikabrott och straffet försådant brott blev därmed fängelse i högst tre är. I1 § narkotikastrafflagen straffbeläggs nu under sex särskilda punkter olikaförfaranden som utgör narkotikabrott. Enligt 1 § 6 är allt olovligt innehav avnarkotika straffbelagt. Någon särskild föreskrift om ansvar för den som enbartmissbrukar narkotika finns däremot inte. Konsumtionen som sådan faller såledesutanför det straffbara området. Fråganom även konsumtionen eller brukandet av narkotika bör falla inom detkriminaliserade området enligt narkotikastrafflagen har varit föremål för endelvis ganska livlig debatt. Jag vill inledningsvis kortfattat redovisa deskiljelinjer som härvid förekommit i och i sambandmed olika ändringar i narkotikastrafflagen. Fråganhuruvida själva nyttjandet av narkotika borde kriminaliseras var inte föremålför några direkta överväganden i samband med att narkotikastrafflagen tillkom.Däremot diskuterades, bl, a, mot bakgrund av motioner i ämnet, frågan ominnehav av narkotika som i första hand var avsett för eget bruk borde varastraffbelagt. Chefen för uttalade (prop, 1968: 7 s, 112)att sådant innehav inte kunde lämnas strafffritt men att en kriminaliseringinte fick vara ett hinder för strävandena att bereda missbrukaretillfredsställande vård. Departementschefen framhöll att de rättsvårdandemyndigheterna borde tillvarata alla möjligheter att inom ramen för gällande päföljdsbestämmelseroch regler om beslut att inte åtala för brott se till att de vårdbehövande fickerforderlig vård. (2LU 1968: 1 s. 46) avvisade i lagstiftningsärendet också tankenpå straffrihet för innehav av narkotika i ringa fall och hänvisade tillreglerna om rätten för åklagare att inte väcka åtal när det gällde att undanröjaden icke önskvärda effekten att missbrukare drog sig för att söka värd. I den efterföljanderiksdagsdebatten (FK 1968: 10 s, 131) underströk Prop, 1987/88:71 chefenför viklen av en liberal tillämpning av reglerna omåklagarens rätt att inte väcka åtal mot missbrukare som var villiga attunderkasta sig vård, i all synnerhet när det gällde unga narkotikamissbrukare, Isamband med att straffet för grovt narkotikabrott höjdes genom en ändring av 3§ narkotikastrafflagen (prop, 1969: 13, 2LU 7, rskr, 83, SFS 1969: 33)underströk föredragande departementschefen (prop, s, 9) att vad som sades i prop,1968:7 angående intresset av att inte motverka utan understödja samhälletsansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövande missbrukare alltjämt bordegälla. Fråganom en kriminalisering av själva konsumtionen av narkotika togs i förförsta gången upp till behandling med anledning av en motion , Justitieutskottetuttalade därvid i ett enhälligt betänkande att det enligt utskottets meninginte fanns anledning att överväga en ordning som innebar att narkotikamissbruksom sådant skulle straffbeläggas (JuU 1981/82:47 s, 16), följdeutskottet. Fråganberördes därefter i samband med de ändringar i narkotikastrafflagen som vidtogsår 1983 (prop, 1982/83:141, JuU 37, rskr, 316, SFS 1983:363), Min företrädareerinrade därvid (prop, s, 12) om de skäl som hade åberopat mot tankenpå en kriminalisering av konsumtionen. Han framhöll emellertid att en sådanändå kunde vara motiverad, om det kunde visas att väsentliga positiva effekterkunde uppnås. Frågan fick emellertid enligt departementschefen anses ha sådanprincipiell betydelse att den inte lämpligen borde prövas i det då aktuellasammanhanget. Han pekade på att narkotikakommissionén, som hade tillsatts inovember 1982, avsåg att ta upp frågan till behandling, (majoriteten) erinrade i sitt av godkända betänkande (JuU 1982/83:37s, 16) om vad utskottet uttalat i denna fråga. Utskottet fann i 1983års ärende inte skäl till annan uppfattning, I en gemensam borgerligreservation till utskottets betänkande uttalades emellertid bl. a, attövervägande skäl talade för att en kriminalisering av själva nyttjandet avillegal narkotika borde komma till stånd och att narkotikakommissionensöverväganden i det aktuella spörsmålet borde syfta till att förslag omkriminalisering läggs fram. Narkotikakommissionenavlämnade en promemoria (Narkotikastrafflagen m, m,, PM nr 8)med förslag till olika ändringar i narkotikastrafflagen, I promemorian (s,4-12) behandlade kommissionen frågan om gränsen för det strafflara områdetenligt narkotikastrafflagen och berörde därvid särskilt frågan om självakonsumtionen borde kriminaliseras. Efter en genomgång av de olika skäl som talarför och mot en kriminalisering förordade kommissionen att missbruket som sådant till skillnad från varje annan befattning med narkotika - fortfarande bordelämnas utanför det kriminaliserade området. Narkotikakommissionensställningstagande i denna fräga togs upp till behandling i samband med de ändringar i narkotikastrafflagen som jag inledningsvis berörde och somträdde i kraft (SFS 1985:9), Vid remissbehandlingen av promemorian anslöt sig de flesta remissinstan- 6 sertill kommissionens ståndpunkt. Några av dem ansåg emellertid att även Prop.1987/88: 71 konsumtionen av narkotika borde kriminaliseras. För egen deluttalade jag i denna fråga som min mening bl, a, följande (prop, 1984/85:46 s,11 f): Dethar i den allmänna debatten frän olika håll gjorts gällande att även självakonsumtionen bör falla inom det kriminaliserade området enligt narkotikastrafflagen.Flera av dem som har yttrat sig över kommissionens förslag har haft dennauppfattning. Som skäl har anförts bl, a, att en kriminalisering av konsumtionkrävs för att ge uttryck för att samhället tar avstånd från varje befattningmed narkotika: ett sådant avståndstagande skulle vara påkallat inte minst föratt motverka att ungdomar och andra som befinner sig i en risksituation dras ini missbruk. Det har vidare påpekats att missbruk är straffbelagt i vissajämförbara länder, t, ex, och , Jaghar visserligen förståelse för dessa synpunkter. Enligt min mening haremellertid vid en sammanvägning de skäl som kan anföras mot en kriminaliseringav det aktuella slaget större tyngd än de skäl som talar för. Denna meningdelas också av en betydande majoritet av remissinstanserna. Vad jag ansertalar starkast mot en kriminalisering är att denna skulle, som min företrädareuttalade i lagstiftningsärendet (prop, 1982/83: 141 s, 12), kunna fäkonsekvenser för narkomanvården som är svåra att överblicka. Vad somunderströks vid narkotikastrafflagens tillkomst (prop, 1968:7 s, 107) om attkontrollorganisationens verksamhet måste utformas så att den inte motverkarutan understöder samhällets ansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövandemissbrukare har sålunda enligt min mening fortfarande bärkraft. Enkriminalisering som riktar sig mot själva missbruket av narkotika skulle kunnaäventyra dessa ansträngningar. Detfinns emellertid - som kommissionen påpekar - ocksä andra skäl som talar motden ifrågasatta utvidgningen av det straffbara området. Dit hör problem somhänger samman med bevisfrägor, t, ex, gränsen mot den legala konsumtionen avnarkotika och brister i de analysmetoder som står till buds. Härtill kan läggasatt angrepp som riktat sig mot gärningsmannen själv - t, ex, försök till självmord- enligt vedertagna straffrättsliga principer normalt inte beläggs med straffJag delar vidare kommissionens uppfattning att de som förespråkat enkriminalisering av missbruket överskattar betydelsen av sådana åtgärder och avden lilla straffria zon som här finns. Sammanfattningsvisansåg jag mig alltså vid den aktuella tidpunkten inte ha anledning attaktualisera någon ändring i förhållande till de ställningstaganden somriksdagen tidigare hade gjort. Jag framhöll emellertid att viss tvekani gränsdragningsfrägan uppkommit i rättspraxis och att frågan självfallet bordetas upp och behovet av lagstiftningsåtgärder övervägas, om den vidareutvecklingen gav anledning till det. Vid riksdagsbehandlingenav det aktuella lagstiftningsärendet uttalade justitieutskottet (JuU 1984/85: 12 s, 27 f) bl, a, att problemet om tion skall kriminaliseras praktiskt sett är av mycket begränsad betydelse men att man givetvis seriöst bör pröva de argument som finns för och mot en kriminalisering av missbruket. Utskottet redovisade därefter de argu ment som förts fram i den allmänna debatten och fann att de skäl som talade mot en utvidgning av det straffbara området vägde tyngre än de som ., taladeför motsatt uppfattning, 1 likhet med vad jag själv anfört betonade Prop.1987/88: 71 utskottetbl, a, att kontrollorganisationens verksamhet mäste utformas så attden inte motverkar utan understöder samhällets ansträngningar att erbjudavård åt vårdbehövande missbrukare. emellertidkunna fä konsekvenser för narkomanvärden som var svåra att Utskottetframhöll också de bevisproblem som en kriminalisering skulle kunna medföraliksom det ingrepp i den personliga integriteten som provtagningar för attutröna drogpåverkan utgör. Utskottet anslöt sig dock till min angivnaståndpunkt och framhöll att lagstiftningsåtgärder måste övervägas, om det straffriaområdet för handhavande av narkotika sådant det utvecklas i rättstillämpningenskulle komma att visa sig större än som är motiverat av de skäl som talar moten utvidgad kriminalisering, gemensam borgerlig reservation som fogades till utskottets betänkande (s,40 ff,) anförde reservanterna bl, a, att det enligt deras mening inte vargodtagbart med en lagstiftning som visseriigen straffbelägger praktiskt tagetalla former av handhavande av narkotika men som ändå lämnar straffri just denbefattning som ytterst är förutsättningen för all narkotikabrottslighet,nämligen själva konsumtionen. Reservanterna menade att ett avståndstagande avlagstiftaren i fråga om narkotika genom att förbjuda all icke-medicinskbefattning kunde förväntas få en beaktansvärd psykologisk betydelse för attmotverka att ungdomar förleds till missbruk. Någon straffbeläggning av själva berusningstillständetansåg reservanterna däremot inte vara lämplig. Såväl böter som fängelse bordeenligt dem ingå i straffskalan. Riksdagenföljde utskottets majoritet (rskr, 1984/85: 103), Underden allmänna motionstiden är 1985 togs frågan om kriminalisering av icke-medicinskbefattning med narkotika på nytt upp i ett antal motioner, (JuU1984/85: 26 s, 20) fann i sitt av godtagna betänkande att deaktuella motionsönskemålen inte nämnvärt skilde sig från dem som utskottettagit ställning till i samband med det tidigare lagstiftningsärendet. Utskottetuttalade att de överväganden som utskottet gjort alltjämt ägde fullaktualitet och att utskottet saknade anledning att göra en annan bedömning äntidigare. Utskottet förklarade sig således vidhålla sin inställning till fråganom kriminalisering av befattning med narkotika. betänkande på den aktuella punkten var fogad en gemensam borgerligreservation, som i sak överensstämde med den tidigare reservationen i ämnet (JuU1984/85: 26 s, 25 f,) Underden allmänna motionstiden framfördes i ett antal motioner iden aktuella frågan önskemål av i huvudsak samma slag som under år 1985,1 justitieutskottetsbetänkande (JuU 1986/87: 15) hänvisade utskottets majoritet till den nuaktuella departementspromemorian och ansåg att remissbehandlingen avpromemorian och regeringens vidare åtgärder i saken borde avvaktas och attriksdagen inte borde ta någon ställning i sakfrågan med anledning avmotionerna. följde detta ställningstagande (rskr, 1986/87:74), Enväsentlig fråga när det gäller bedömningen av om konsumtionen av narkotikauttryckligen bör straffbeläggas är självfallet var gränsen går mellan ettstraffbart innehav av narkotika och ett förfarande som är att hänföra tillenbart konsumtion av narkotika och därmed straffritt. Dennafråga har prövats av högsta domstolen i två fall är 1983 (NJA 1983 s, 887 och893) och i ett fall (NJA 1986 s, 736), 1NJA 1983 s, 887 rörde det sig om en person som vid olika tillfällen hade blivitbjuden på narkotika av andra personer. Kamrater hade låtit honom röka cannabisav pipor som de stoppat. Konsumtionen hade ägt rum i omedelbar anslutning tillatt han mottagit de stoppade piporna. hade han också blivitbjuden pä amfetamin som hade lösts i vatten och som han drack närhan erbjöds det. Högstadomstolen uttalade bl. a, följande: Medaninnehav av narkotika är straffbart enligt narkotikastrafflagen fallerkonsumtion av narkotika utanför det straffbara området. Förarbetena till narkotikastrafflagenger ingen upplysning om anledningen till att en bestämmelse om ansvar förkonsumtion av narkotika saknas. En i och för sig tänkbar anledning är attlagstiftaren inte räknat med att någon skulle kunna konsumera narkotika utanatt inneha den; en särskild bestämmelse om straff för konsumtion skulle därförkunna ha ansetts obehövlig. Ett sådant antagande motsägs emellertid dels av attförarbetena anger att man i flera andra länder funnit anledning att uppställaen särskild bestämmelse om straff för konsumtion vid sidan av straffbestämmelseavseende innehav dels av att det inte är särskilt svårt att föreställa sigsituationer där någon konsumerar narkotika utan att han kan sägas inneha ellerha innehaft den. Man kan härvidlag tänka pä fall där någon injicerar narkotikapä en annan eller där någon drar ett bloss pä en pipa som en annan personhåller i. Med hänsyn till det sagda får frånvaron av en bestämmelse om ansvarför konsumtion antas bero pä att lagstiftaren funnit det önskvärt att konsumtioni och för sig skall vara straffri. Skälet härtill måste i sin tur förmodas varaatt möjligheterna till värd och rehabilitering av missbrukare skulle försvärasom den som söker vård skulle riskera att straffas för sitt missbruk. Ståndpunktenatt straffansvar inte bör riktas mot själva missbruket av narkotika kan i ochför sig synas leda till att inte heller innehav av narkotika borde bestraffasnär fråga är om innehav för eget bruk. Ett skäl till att sådant innehav intelämnats straffritt kan vara att det från bevissyu; punkt eljest ofta skulle blisvårt eller omöjligt att beivra innehav som faktiskt varit avsett förförsäljning. Etthandhavande av narkotika i direkt anslutning till konsumtion föranleder ingabevisproblem av antytt slag och kännetecknas överhuvud av att konsumtionen ärdet helt dominerande inslaget i vederbörandes hantering av narkotikan. Motbakgrund av det anförda får därför övervägande skäl anses tala för ett nekandesvar på frågan, huruvida ett sådant handhavande av narkotika kan anses utgörainnehav i narkotikastrafflagens mening. Detandra fallet (NJA 1983 s, 893) kom under högsta domstolens prövning efter en ansökan om resning. En person som hade rökt ett bloss på en pipa med cannabis som tillhandahållits av en kamrat hade godkänt ett strafföre läggande och underkastat sig ansvar för narkotikaförseelse, I sak var ° således förhållandena iprincip desamma som i det förstnämnda fallet. 1987/88: 71 vardock här inte fråga om en prövning efter talan mot hovrättens dom i vanligordning utan efter ansökan om resning mot ett avgörande som hade vunnit lagakraft. Högstadomstolen fann att spörsmålet huruvida innehav i narkotikastrafflagens meningkan anses föreligga även vid ett handhavande av narkotika i direkt anslutning tillkonsumtionen var en tolkningsfråga som lämnade visst utrymme för olikameningar. Enligt högsta domstolen kunde, trots att övervägande skäl fick ansestala för ett nekande svar pä frågan, en på den motsatta ståndpunkten grundadrättstillämpning inte anses uppenbart strida mot lag. lämnadedärför ansökan om resning utan bifall, Idet senaste fallet (NJA 1986 s, 736) var situationen den att den åtalade av enannan person för egen omedelbar konsumtion erhållit en dos på några tiondelsgram amfetamin som var avsedd för direkt injicering efter utblandning i vatten.Högsta domstolen konstaterade att det varit nödvändigt för vederbörande attvidta vissa åtgärder för att kunna konsumera amfetaminet. Han hade därvidutövat en faktisk rädighet över narkotikan. Även om han vid sin hantering varitinställd pä att konsumera narkotikan hade han kunnat förfoga över den på annatsätt. Högsta domstolens slutsats blev att hans befattning med narkotikan medhänsyn härtill utgjorde innehav i narkotikastrafflagens mening. Möjligheteratt ingripa vid missbruk av narkotika Detråder en bred enighet om att tyngdpunkten i samhällets insatser motnarkotikamissbrukets utbredning måste ligga pä information och annat förebyggandearbete och på uppsökande och behandlande verksamhet inom den sociala sektorn.Den debatt som förts i kriminaliseringsfrågan har också till stor del kommitatt handla inte bara om de formella sanktionsmöjligheterna utan även polisensoch andra myndigheters möjligheter att ingripa i samband med att någonkonsumerar narkotika. Det kan mot den bakgrunden finnas anledning att någotberöra de möjligheter som enligt gällande lagstiftning finns att ingripa vidkonstaterad eller misstänkt konsumtion av narkotika. Ettexempel som brukar anföras är att polisen får misstanke om att det i enlägenhet uppehåller sig ett antal personer som röker hasch eller konsumerarannan narkotika, Iett sådant fall har polisen fog för att misstänka att narkotikabrott, i förstahand innehav av narkotika, har förövats. Åtminstone någon av de närvarande mästenämligen antas ha innehaft den narkotika som konsumeras. Polisen har dåbefogenhet att göra husrannsakan oavsett vem som är innehavare till lägenheten(28 kap, 1 § andra stycket och 5 § , RB), Beträffandelägenheter som utgör tillhåll för narkomaner kan polisen löpande görakontroller (28 kap. 3 § RB), Närpolisen har tagit sig in i lägenheten skall den ta i beslag den narkoti ka och de kanyler, haschpipor m, m, som påträffas (27 kap, 4 § första stycket RB och 6 § tredje stycket narkotikastrafflagen). Under vissa om- 10 ständigheter kan kroppsvisitation och kroppsbesiktninggöras på de närva- Prop. 1987/88: 71 rande (28 kap. 11-13 §§ RB), Polisen harvidare möjlighet att ta med alla närvarande i lägenheten till förhör (23 kap, 8§ RB), om det behövs för utredningen. Som jag har påpekat mäste nämligenåtminstone någon av de närvarande antas ha gjort sig skyldig tillnarkotikabrott (t, ex, innehav) vid tillfället.