prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — På polisstationen kan vidbehov de som inte är misstänkta för narkotikabrott hållas kvar för förhör ihögst (23 kap, 9 § RB), Polisens möjligheter att ingripa i en situation av detaktuella slaget -dvs, då ett antal personer kan misstänkas röka hasch eller päannat sätt missbruka narkotika - är i princip desamma om personerna påträffasnågon annanstans än i en bostad, t, ex, pä en allmän plats. Fråga om husrannsakan uppkommer i allmänhet inte i dessafall. Däremot kan kroppsvisitation och kroppsbesiktning bli aktuellt. Härtillkommer dessutom möjligheter för polisen att enligt 1 § lagen (1976:511) omomhändertagande av berusade personer m, m, (LOB) omhänderta den som är såpåverkad av narkotika att han inte kan ta hand om sig själv eller annars utgören fara för sig själv eller för någon annan, I vissa fall kan dessutomförutsättningar för ingripande enligt 13 § polislagen (1984:387) tänkasföreligga. Jag vill även peka på andra möjligheter för polisen attingripa mot narkotikamissbruk. Enligt 8 § lagen (1981: 124?) om vård avmissbrukare i vissa fall (LVM) kan polisen omhänderta en narkotikamissbrukareomedelbart under vissa förutsättningar, om det är sannolikt att denne kanberedas värd med stöd av LVM, En motsvarande regel föreslås också i detbetänkande som lämnats av socialberedningen (SOU 1987: 22) med förslagtill en ny lag om vård av missbrukare i vissa fall. Beträffande personer som kanantas vara under ger polislagen polisen möjlighet att omhänderta den ungeoch skyndsamt överlämna honom till i första hand föräldrarna, om den ungeanträffas under förhållanden som uppenbarligen innebär överhängande ochallvarlig risk för hans hälsa eller utveckling. Bestämmelsen är avsedd atttillämpas bl, a, då barn uppehåller sig i s, k, knarkarkvartar (se prop,1983/84: 111 s, 29), Jag vill också framhålla att det enligt 3 § polislagenåligger polisen att fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom socialtjänstenoch underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd avdem. Denna föreskrift skyldighet för polisen att underrätta myndigheternainom när man gjort ingripanden mot narkotikamissbruk ellereljest fått vetskap om att någon missbrukar narkotika. När det sågäller de sistnämnda myndigheternas uppgifter i samman hanget vill jag här - vid sidan av deras möjligheter och skyldigheter att ingripa med stöd av lagen (1980:621) med särskilda bestämmelserom värd av unga (LVU) och LVM - endast peka på bestämmelsen i 11 § social tjänstlagen (1980:620), Den ålägger socialnämnden att vidta olika åtgärder mot missbruk av t, ex. narkotika, bl, a, att stödja den enskilde missbruka ren och se till att han fär den hjälp eller vård som behövs för att komma ifrån missbruket. Att myndigheterna inom har befogenheter att ingripa i situationer av det aktuella slaget torde vara höjt över diskus- 11 Genom det tillägg till 12 § socialtjänstlagen sominfördes Prop, 1987/88:71 1985 (prop, 1984/85:171, SoU 31, rskr,356, SFS 1985:395) har socialnämndens ansvar i det aktuella avseendetytterligare förtydligats, I socialberedningens betänkande, som jag nyssberörde, föreslås också en ändring i 11 § socialtjänstlagen som går ut pä attytterligare framhäva ansvar för att aktivt söka upp och kontinueriigtfölja en missbrukare med stöd och behandlingsinsatser. När det gäller LVU haren omfattande översyn genomförts av socialberedningen (SOU 1986: 20) och av ensärskild utredare (1987: 3). Efter remissbehandling övervägs utredningsförslageni , I detta sammanhang vill jag vidare nämna att regeringenssamordningsorgan för narkotikafrågor initierat en landsomfattande aktion föratt förbättra samarbetet mellan polisen och . Regeringenföreslog dessutom i anslutning till sitt program angåendebekämpningen av AIDS (prop, 1985/86: 171) kraftigt ökade insatser för vård ochbehandling av narkotikamissbrukare. Insatserna tar sikte på bl, a, ungamissbrukare, prostituerade och missbrukare inom kriminalvården. Möjligheternatill avgiftning och behandlingsplanering förbättras och utbyggnaden avbehandlingshem stimuleras. (Jämför SoU 1985/86:25, rskr, 324), Såsom jag redovisade framhöll jag i prop, 1984/85:46att frågan om straffbarheten för konsumtion av narkotika kunde behöva övervägasnoga om utvecklingen i rättspraxis gav anledning till det. Även justitieutskottetunderströk samma sak i det då aktuella lagstiftningsärendet. Det var mot denbakgrunden som regeringen lämnade ett uppdrag till RÅ attundersöka om det i praxis vid tillämpningen av narkotikastrafflagen haruppkommit svårigheter när det gäller gränsen för det straffbara området vidgärningsformen innehav, RÅ redovisade , efter samråd medrikspolisstyrelsen, sitt uppdrag i en skrivelse till justitieministern, redogjorde RÅ för de undersökningar av praxis han låtit genomförainom åklagarväsendet. Efter att ha redovisat utfallet av undersökningarnauttalar RÅ i skrivelsen följande som sina slutsatser och synpunkter: De undersökningar som företagits i anledning avregeringens uppdrag synes utvisa att högsta domstolens avgöranden i december1983 blivit vägledande för domstolar, åklagare och polis. De domar somredovisats i undersökningarna leder till slutsatsen att ett visst utrymme finnsför olika bedömningar av var gränsen går mellan konsumtion och innehav, men attdetta utrymme är begränsat. Det torde inte heller i strikt mening föreligganågra svårigheter att tillämpa narkotikastrafflagen pä grund av innehållet i deaktuella HD-avgörandena, I de fall sådana svårigheter från olika myndigheterhar ansetts föreligga framstår det som om problemen främst består i att praxisinte tillräckligt klarlagts eller hunnit komma alla till kännedom på etttillfredsställande sätt, I en något vidare mening är det emellertid uppenbart att sävälåklagare som polis i inte obetydlig utsträckning anser att svårigheter föreligger i sä måtto att lagstiftning och praxis lämnar ett visst område straffritt vid 12 Från rent straffprocessuell synpunkt har främst Prop. 1987/88: 71angivits bevissvårigheter genom att missbrukare påstår endast konsumtion föratt undgå ansvar för innehav. För min del är jag av uppfattningen att en sådananpassning frän de brottsmisstänktas sida förekommer vid de flesta brottstyperoch således inte är något problem som är specifikt just för tillämpning avnarkotikastrafflagen. Från flera myndigheter har också hävdats att straffprocessuellasvårigheter ligger däri att möjlighet att använda tvångsmedel saknas i fall därsådana borde kunna få tillämpas. Andra myndigheter har emellertid påtalat atttvångsmedel vanligen kan användas med hänsyn till att konsumtion av narkotikaofta är förenat med misstanke om innehav eller överlåtelse, I detta avseendeanser jag liksom de sistnämnda myndigheterna att det endast undantagsvis pågrund av nuvarande lagstiftning och praxis verkligen skulle saknas möjligheteratt använda tvångsmedel. Jag är därför tveksam om de påtalade straffprocessuellasvårigheterna kan anses vara av allvarlig art. Hälftenav tillfrågade regionåklagarmyndigheter, flera åklagardistrikt ochlänspolischefer eller motsvarande samt ett flertal lokala polisdistrikt framhålleratt svårigheter - utöver de rent straffprocessuella sådana som nämnts ovan -föreligger vid tillämpningen av narkotikastrafflagen vad gäller gränsen mellanstraffbart innehav och straffri konsumtion. I de gjorda undersökningarnautmynnar bedömningen av dessa svårigheter i många fall i att de hänför sigdirekt till det förhållandet att konsumtion av narkotika inte ärkriminaliserad. Enbeaktansvärd synpunkt är att vid en kriminalisering ökade utredningsresurserskulle komma att behöva tas i anspråk för att en straffbestämmelse inte heltskulle bli ett slag i luften. Gränsdragningsproblem och bevissvårigheter tordeinte heller försvinna genom en kriminalisering. Snarare kan man förvänta sigatt nya likartade svårigheter kommer att uppstå även vid en straffbeläggning avnarkotikakonsumtion. En ytterligare frågeställning är i vilken omfattning lagföringverkligen kan komma att ske för eget missbruk och hur reglerna om åtalsunderlätelsedärvid skall tillämpas. Sammanfattningsvisanser jag att det varken från straffprocessuell eller från teknisktstraffrättslig utgångspunkt föreligger nägra allvarligare svårigheterbeträffande bestämmandet av gränsen för det straffbara området vidgärningsformen innehav av narkotika. Från enbart nu angivna utgångspunkterfinns det således enligt min mening inte anledning att kriminalisera konsumtionav narkotika. Frågan om en sådan kriminalisering bör ske av rentkriminalpolitiska skäl tar jag för egen del inte upp i detta sammanhang, eftersomdenna fråga får anses ligga utanför mitt område, RNShar i en skrivelse till mig gjort gällande att det i RA:s undersökningsaknades en del frågeställningar liksom att en del av de frågor som ställdes tillåklagar- och polismyndigheterna kunde misstolkas, RNS hade därför tillställt nägrapolismyndigheters narkotikaenheter en enkät med frågor med anknytning tillgränsdragningen mellan innehav av narkotika och konsumtion. Enligt RNS framgickav de erhållna svaren att polismyndigheterna inte var helt tillfreds mednuvarande lagstiftning och att polismännen bedömde sina arbetsinsatser sommindre betydelsefulla samt att arbetet i viss mån var meningslöst. Jagövergår nu till att behandla frågan om kriminaliseringen bör utsträckas tillatt avse även själva konsumtionen. Jag tar därvid först upp principfrågan somsådan och i de senare avsnitten den lagtekniska utformningen, 3Missbruk av narkotika kriminaliseras Prop, 1987/88:71 Mitt förslag:Konsumtion av narkotika och sådant handhavande av narkotika som sker iomedelbart samband med narkotikakonsumtion kriminaliseras genom ett tillägg inarkotikastrafflagen. Promemorieförslagetöverensstämmer med mitt. Remissinstanserna:Förslaget om en kriminalisering har fått ett ganska blandat mottagande. Engrupp av remissinstanser ställer sig bakom förslaget eller lämnar det utanerinran. Ett ganska stort antal remissinstanser ifrågasätter det praktiskabehovet av den föreslagna kriminaliseringen men tillstyrker ändå eller villinte motsätta sig detta. Slutligen avstyrker en grupp remissinstanser förslageteller ställer sig tveksamma eller mycket tveksamma till det. Skälenför mitt förslag: Jag vill inledningsvis framhålla att narkotikapolifiskabeslut (prop, 1984/85: 19, JuU 12, rskr, 103) utgör grunden för en samordnadoch intensifierad narkotikapolitik. Åtgärderna har inriktats på att hindrainförsel och spridning av narkotikan, att förbättra det förebyggande arbetetoch att skapa en mera heltäckande vård- och behandlingskedja. Detfinns givetvis brister inom narkomanvården. Regeringen har inifieratolika insatser som syftar till att utveckla en offensiv narkomanvård.Riksdagen har, som jag tidigare berörde, pä regeringens förslag - i sambandmed anvisning av särskilda medel för bekämpningen av AIDS - beslutat om mycketbetydande satsningar på värd- och behandlingsområdet i överensstämmelse med deprinciper som tidigare lagts fast av statsmakterna (prop. 1985/86: 171, SoU 25,rskr, 324), Insatserna har lett tillatt arbetet på narkotikaområdet nu befinner sig i ett expansivt skede medoffensiva insatser av såväl informerande, förebyggande och uppsökande sombehandlande karaktär, I behandlingsarbetet utgör en konstruktiv och fortlöpandemetodutveckling ett viktigt inslag liksom att bygga upp goda alternativabehandlingsformer, I många kommuner finns en specialiserad narkomanvårdsom når allt fler av narkotikamissbrukarna. En bred planering pågår för attbygga upp en effektiv narkomanvård i fler kommuner. Mänga kommuner harutvecklat vårdinsatser genom s, k, behandlingskedjor som är direkt inriktadepå unga missbrukare. Föregen del vill jag också peka på de framsteg som har gjorts vad gäller samverkanmellan sociala myndigheter och kriminalvården. Sä gott som alla denarkotikamissbrukare som utvecklat ett tungt missbruk tas återkommande om handinom kriminalvården. Utvecklingen av behandlingsinsatser inom kriminalvårdengår snabbt och allt fler kriminalvårdsanstalter utvecklar en aktivmissbrukspolitik i samarbete med bl, a, och frivården. Detär naturligtvis mycket angeläget att de offensiva satsningarna inom narkomanvårdenfortsätter och utvecklas vidare. Det är i detta perspektiv somjag menar att frågan om det straffbara områdets gränser när det gäller Prop.1987/88: 71 fysisk kontakt med narkotika måste bedömas. Eventuella ändringar påområdet mäste utformas så att de blir en naturlig del av en konsekventnarkotikapolitik. Enbred politisk enighet råder om att berusningstillständet eller tillståndet narkomanii sig inte bör kunna leda till straff. När det gäller det område för fysiskkontakt med narkotika som inte anses utgöra innehav i narkotikastrafflagensmening har emellertid meningarna gått isär. Förnärvarande är allt innehav av narkotika straffbelagt. Detta gäller oberoende avhur liten mängden är och om narkotikan är avsedd för eget bruk. Innehav kanföreligga även om en person inte tagit någon direkt fysisk befattning mednarkotikan. Självakonsumtionen - eller, om man så vill, tillförseln av narkotika tillmänniskokroppen - är däremot inte straffbelagd. Normalt förutsätter emellertidkonsumtion att den som nyttjar narkotika ocksä har innehaft den. Somjag tidigare berört har dock vissa gränsdragningsproblem uppkommit, I förstahand gäller detta sådan befattning som har ett samband med enkonsumtion och som i praktiken är en nödvändig förutsättning för konsumtionen.En annan situation som kan ge upphov till problem men som inte har sammapraktiska betydelse är då någon konsumerat utan att själv vidta någon åtgärdmed narkotikan (exempelvis genom att ta emot injektioner av narkotika frånnågon annan). Enligtde avgöranden av högsta domstolen från är 1983 som jag behandlat i detföregående är en sådan befattning som inskränker sig till ett handhavande idirekt anslutning till konsumtion inte att anse som ett straffbart innehav.Genom högsta domstolens avgörande i NJA 1986 s, 786 har åstadkommits en någottydligare gränsdragning för det straffria området. Enligt vad som uttalas därskall befattning med narkotika bedömas som innehav om vederbörande haft ensådan rådighet över narkotikan att han kunnat förfoga över den på annat sätt ängenom en omedelbar konsumtion, Justitieutskottetsmajoritet uttalade i sitt av godkända betänkandeatt de skäl som talar mot en utvidgning av det straffbara området väger tyngreän de som talar för. Utskottets majoritet framhöll emellertid att, omdet straffria området skulle komma att visa sig vara större än som är motiveratav de skäl som talar mot en utvidgad kriminalisering, lagstiftningsåtgärdermåste övervägas, RÅ har, såsom jag tidigareredovisat, på regeringens uppdrag undersökt om den nuvarande gränsdragningen av det straffbara området medfört svårigheter i den praktiska tillämpningen. Enligt vad RÅ därvid fann kan det från straffprocessuell och tekniskt straffrättslig utgångspunkt inte an ses föreligga några allvarligare svårigheter. Av redovisningen framgår emellertid också att ett betydande antal regionala och lokala åklagar- och polismyndigheter har betonat att det förhållandet att konsumtion av narko tika inte är straffbelagd medför olika former av svårigheter. Även om dessa från praktisk synpunkt knappast kan sägas vara av allvarligare karaktär är de ändå enligt min mening av sådan art att de, sammantaget med de 15 allmännakriminalpolitiska fördelar som en vidgad kriminalisering kan Prop,1987/88:71 medföra, ånyo ger anledning att överväga om även konsumtionen somsådan bör straffbeläggas. Tillförmän för tanken på en kriminalisering talar till en början vikten av attnarkotikapolitiken utformas så att någon tvekan inte uppkommer om att samhälletmed fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikabruk. En straffrizon, låt vara att den i den praktiska hanteringen är av mindre betydelse, kantänkas föra med sig fara för en bristande tilltro till rättsväsendets ochrättsordningens möjligheter att motverka narkotikamissbrukets utbredning, Narkofikastrafflagenbör - kan det hävdas - på ett klart och otvetydigt sätt ge uttryck församhällets avståndstagande från alla former av befattning med illegalnarkotika. Vidare kan det inte uteslutas att en kriminalisering som ocksäomfattar konsumtionen som sådan kan ha ett psykologiskt värde och en preventivfunktion bland framför allt ungdomar och andra som befinner sig i riskzonen föratt bli narkotikamissbrukare eller som överväger att använda narkotika avokunnighet eller lättsinne. Mänga av remissinstanserna tar särskilt upp dennaaspekt. Detbör i sammanhanget inte heller bortses från intresset av att undvika att deväsentliga inslagen i samhällets narkotikapolitik skyms undan av äsiktssplittringi frågor av mer begränsad betydelse för det praktiska arbetet. Det tordenämligen stå klart att den intensiva debatt i kriminaliseringsfrågan somförekommit och fortfarande pågår lätt ger ett felaktigt intryck av att detmellan stora grupper skulle finnas djupgående motsättningar i den grundläggandesynen på narkotikapolitikens utformning. Om man kan nå enighet ikriminaliseringsfrågan och avföra den som debattämne, kommer utrymmet att ökaför att inrikta det praktiska arbetet pä andra och mer centrala frågor päområdet. Deskäl som jag nu har redovisat talar otvivelaktigt för en kriminalisering, delen finns också ett ganska brett stöd hos ett stort antal avremissinstanserna. Även bland några av de remissinstanser som avstyrkt förslagetfinns en förståelse för dessa argument. Skälenför en kriminalisering av själva konsumtionen måste emellertid vägas mot deolika former av invändningar som har riktats mot en vidgad kriminalisering.Vikten av dessa invändningar är i sin tur beroende av i vad mån det visar sigmöjligt att genom lagstiftningens utformning motverka de olägenheter som enkriminalisering befarats medföra. Först genom departementspromemorians förslaghar ett tillräckligt underiag funnits för att bedöma den frågan. Allmänt settkan det konstateras att en klar majoritet av remissinstanserna har ansett attpromemorians förslag är ägnat att läggas till grund för en vidgadkriminalisering. Vad som särskilt är värt att notera är att mångaremissinstanser som tidigare motsatt sig en kriminalisering av konsumtion avnarkotika nu fillstyrker eller förklarar sig inte ha något att erinra motpromemorians förslag. Frånflera remissinstanser har emellertid riktats liknande invändningar motpromemorians förslag som dem som tidigare anförts mot tanken pä en vidgadkriminalisering. Det är framförallt i tre hänseenden som principiella betänkligheteranförts. Eninvändning som ibland har förts fram i debatten utvecklas i detta 16 ärende av RÅ och BRÅ i deras remissvar. Invändningen gårut på att en Prop. 1987/88: 71 kriminalisering av narkotikamissbruket somsådant innebär en straffbeläggning av en handling som riktar sig mot den egnapersonen, vilket inte står i överensstämmelse med svenska straffrättsligaprinciper. Själv delar jag den principiella uppfattningen attstrafflagstiftning här i landet normalt inte bör användas för att skyddaenskilda personer mot egna åtgärder. Denna princip kan emellertid inte gällaundantagslöst. Och principen kan, såsom också framhålls i promemorian, självfalletinte fä utgöra något hinder mot att självdestruktiva åtgärder kriminaliserasmed hänsyn till att de kränker även andra skyddsvärda intressen. Att en generell straffbeläggning av narkotikainnehav ärnödvändig för att motverka nakotikamissbrukets utbredning i samhället tordesålunda numera inte sättas i fråga från något häll. Redan vidnarkotikastrafflagens tillkomst togs uttrycklig ställning för att straffbeläggainnehav av narkotika även för det fall att denna är avsedd för innehavarenseget bruk. Och det är ju endast i undantagsfall som konsumtion av narkotikainte föregås av ett straffbart innehav av samma narkotika. Betraktad ur denaspekten rör frågan om det straffbara området bör omfatta ocksä konsumtionknappast själva principen att gärningar riktade mot den egna personen inte börkriminaliseras utan snarare det praktiska spörsmålet om en viss typ avbefattning bör vara undantagen från det kriminaliserade området. Jag villtillägga att det alltså inte är berusningstillständet som sådant som skullestraffbeläggas utan befattningen med den illegala narkotikan. En annan invändning, som förs fram av ett ganska stortantal av remissinstanserna och som enligt min uppfattning är av väsentligtstörre betydelse, är farhågorna att en utvidgad kriminalisering kan inverkanegativt på narkotikamissbrukares ambitioner och ansträngningar att söka ochunderkasta sig vård för sitt missbruk. Invändningar i den riktningen förs framav bl, a, BRÅ, Föreningen , , , , och samt , Jag harförståelse för dessa invändningar. Det är synpunkter likartade dem som kommittill uttryck i dessa remissvar som varit avgörande för mig när jag tidigareinte velat ställa mig bakom tanken på en kriminalisering. För mig är det därfören grundläggande utgångspunkt att en ändrad ordning måste utformas så attriskerna undanröjs för att den enskildes och myndigheternas vårdansträngningarmotarbetas. Jag återkommer till denna fråga och den lösning jag föreslår närjag redogör för mitt lagförslag. Den tredje invändningen som kommit till uttryck i några avremissyttrandena är att förslaget kan komma att leda tilltillämpningssvårigheter och ta alltför mycket av framför allt polisens resurseri anspråk. Sistnämnda fråga hör samman bl, a, med vilka bevismedel som börtillåtas för att konstatera att ett narkotikamissbruk har förekommit. Jag avseratt ta upp även dessa frågor i samband med att jag presenterar den lagtekniskalösningen men vill redan nu framhålla att jag anser dessa farhågor betydligtöverdrivna. Frågor som rör polisens prioriteringar avgörs ju i andra former. Sammanfattningsvis är det således min uppfattning att detfinns sådana 17 2 1987/88. möjligheteratt motverka de negativa konsekvenser som en vidgad kriminalisering tidigarehar befarats medföra att övervägande skäl nu talar för attnarkotikastrafflagens tillämpningsområde bör utsträckas till all olovligbefattning med narkotika, inkl, tillförseln av narkotika till människokroppenoch sådan befattning med narkotikan som äger rum i omedelbar anslutninghärtill. Att all tillförsel av narkotika till människokroppen anses sombefattning med narkotika innebär att straffansvar kommer i fräga oavsett omtillförseln sker genom att någon sväljer, snusar, röker eller injicerar. Ävenden som låter någon annan injicera narkotika i sig har därigenom tagitbefattning med narkotikan. Prop, 1987/88:71 3.2 Den lagtekniska lösningen 3.2.1 Gärningsformen Mittförslag: "Annan befattning" med narkotika straffbeläggs genom etttillägg till I § 6 i narkotikastrafflagen. De osjälvständiga gärningsformernaförsök, förberedelse, stämpling och medverkan blir inte tillämpliga pä sådanbefattning. Promemorieförslaget överensstämmer med mitt. Remissinstanserna: Ett stort antal remissinstanser godtarden valda lösningen medan några förordar en annan utformning. Bådesocialstyrelsen och RFHL anser att den föreslagna lagtexten bör ändras så attdet klart framgår att en överkonsumtion av legalt förskriven narkotika inteomfattas av kriminaliseringen. Skälen förmitt förslag: Narkotikastrafflagens 1 § är konstruerad sä att vissa slagsbefattningar med narkotika är straffbelagda enligt sex olika punkter, I punkt 6anges att straffbestämmelsen avser den som "innehar narkotika". När detgäller frågan hur den utvidgade kriminaliseringen skall komma till uttryck ilagtexten står olika lösningar till buds, I promemorian föreslås att punkt 6kompletteras sä att den avser den som "innehar eller tar annan befattningmed narkotika". Några remissinstanser riktar kritik mot det valdauttryckssättet och menar att av formuleringen klart bör framgå vilkaförfaranden som avses. Enligt dem bör för tydlighetens skull något uttryck som"brukar", "intar" eller "konsumerar" finnas med ibestämmelsen. För egendel anser jag att övervägande skäl talar för den i promemorian föreslagnalösningen.