prop · GB03147 · 1987-12-31 00:00:00 — Problem vid tillämpningen Prop. Tillämpningenav bestämmelserna om omedelbara omhändertaganden har medfört vissa problem.Dessa hänger samman med atl polismyndigheten är den enda myndighet som har rättatt besluta om omedelbara omhändertaganden, innan frågan om beredande av vårdhar aktualiserats vid länsrälten. Jag återkommer strax till detta. som sådant inle frän något håll ifrågasatts, vare sig undersocialberedningens arbete med översynen av LVM eller under remissbehandlingen.Jag har mot den bakgrunden funnit att möjligheten till omedelbaraomhändertaganden bör finnas kvar. Delhar inle heller från något håll hävdats att kriterierna för omedelbaraomhändertaganden bör ändras. Som framgått av vad jag tidigare anfört (avsnitt4.3.2) harjag funnit atl kriterierna för beredande av vård enligt LVM börändras för att tydliggöra atl ingripanden kan göras även i något tidigareskeden och i något mindre akuta lägen än som varit fallet. Jag harföreslagit atl man skall ta större hänsyn lill sociala faktorer när man bedömerbehovet av vård. Sädana ändringar återverkar pä bestämmelsen i 8 § eftersom enförutsättning för elt omhändertagande är att missbrukaren sannoliktkan beredas värd med stöd av LVM. Del finns dock inte nägot skäl alt ändra pårekvisiten för omhändertagande. Dessa bör även fortsättningsvisvara alt det är sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av lägenoch alt rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukarenkan antas fä sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om han inte fåromedelbar vård, eller på grund av all det föreligger en överhängande risk föratt han till följd av sitt fillstånd kommer att allvarligt skada sig själveller nägon närstående. Det blir alltså enligl mitt förslag inte möjligt atlomedelbart omhänderta en missbrukare i fall där endast den nya socialaspecialindikationen bedöms föreligga. Jaghar däremot funnit atl de nuvarande reglerna om beslutsordningen i fråga omomedelbara omhändertaganden inte är ändamålsenligt utformade. Socialnämndenhar enligl 3 § socialtjänstlagen jämfört med II § sammalag det yttersta ansvaret för alt varje missbrukare inom kommunen vid varjetillfälle får den vård och den hjälp han behöver. Nämnden har emellertid iprincip inte någon annan möjlighet att se till att ett omedelbartomhändertagande sker än genom anmälan till som i sin tur kanansöka om vård hos länsrälten. Länsrätten har därefter möjlighet atl fattabeslut om omhändertagande. I ett sådant fall hinner dock i allmänhetåtskillig fid förflyta innan ett omhändertagande kan ske. Det ligger i sakensnatur alt ärenden som rör omedelbara omhändertaganden ofta kräver en mycketsnabb handläggning. Del är emellertid i viss mån oklart om gällandesekretessbestämmelser tillåter alt förser polismyndigheten med detbeslutsunderlag som krävs för alt elt omhändertagande skall kunnaske genom polisens försorg. Socialberedningenkonstaterar alt det har utvecklats en praxis i fråga om omedelbaraomhändertaganden som framstår som principiellt betänklig. DenÖvervägande delen av de omedelbara omhändertagandena har vis- " serligen rört missbmkaresom polisen träffat pä i sin ordinarie verksamhet. 1987/88:147 Detförekommer emellertid i viss utsträckning att polismyndigheten fattar beslut omomedelbara omhändertaganden i ärenden som har initierats aV företrädare försocialnämnden. I uppskattar polisen atl denna andel har uppgått till20 % av de omedelbara omhändertagandena. Om polisen inle redan har alla deuppgifter som behövs, tvingas socialnämndens företrädare alt förse polisen mednödvändigt underlag för alt etl omhändertagande skall kunna beslutas. EnligtI kap. 5 § sekretesslagen (1980:100) gäller atl en myndighet har rätt atl lämnaut sekretessbdagda uppgifter, om det är nödvändigt för att kunna fullgöra denegna verksamheten. I förarbetena till sekretesslagen har uttalats allbestämmelsen i 1 kap. 5 § bör tillämpas restriktivt (prop. 1979/80:2 s. 465 och494). Den är inte avsedd atl användas i syfte att möjliggöra för andramyndigheter atl fullgöra sina åligganden. Del kan därför i del enskilda falletvara svårt all avgöra i vilken utsträckning får lämna utuppgifter lill polisen i stället för till då del kan varaaktuellt med ett omhändertagande. Den oklarhet som här harbeskrivits är naturligtvis inle tillfredsställande. Avbestämmelserna om s. k. nödrätl i 24 kap. 4 § framgår att det kanvara försvarligt att lämna ut sekretesskyddade uppgifter till polisen i sådanafall där etl omhändertagande framstår som nödvändigt för att avvärjafara för missbrukarens eller någon närståendes liv eller hälsa. Det bör dockframhållas alt denna regel inte innebär någon generell rätl alt lämna uluppgifter utan endast innebär atl det i en sådan situation kan vara slraffritlalt lämna ut uppgifter i strid mot sekretesslagen. Även om del således i vissasituationer skulle kunna föreligga en sådan nödsituation, kan utlämnandetfortfarande utgöra elt handlande i strid med tystnadsplikten. Etl syslem sombygger på alt socialsekreterarna överträder sekretessbestämmelserna kan, ävenom det i vissa fall är strafffritt, inle godtas. Detframstår som betänkligt även av andra skäl att socialnämndens företrädare ärhänvisade till atl vända sig till polisen i de situationer då del föreliggeretl vårdbehov som är så akut all man inte hinner avvakta till dess frågan omvård har anhängiggjorts vid länsrätten. a. är del, som Föräldraföreningenmot narkotika (FMN) understryker i sitt remissvar, otillfredsställande attsocialnämnden inte har möjlighet atl hjälpa en anhörig till en missbmkare somär i en akut situation, utan måste hänvisa den anhörige lill polisen. Mängaanhöriga sägs ha svårt alt förstå alt del enbart är polisen och inlesocialtjänsten som har möjlighet att göra omedelbara omhändertaganden medtanke på alt det är akuta vårdbehov det rör sig om. Härtill kommer att deanhöriga av naturliga skäl ofta är obenägna att vända sig till polisen. Jaghar mot bakgrund av vad jag här anfört funnit att det är nödvändigt att ändrareglerna så atl socialnämnden får vidgade möjligheter atl själv ta initiativtill omedelbara omhändertaganden. Ettsätt att åstadkomma detta skulle vara att införa en bestämmelse som ålägger socialnämnden en skyldighet alt lämna de uppgifter till polismyn digheten som den behöver för sin prövning av om ett omhän- 63 dertagandeskall komma till stånd. En sådan uppgiftsskyldighet i lagen Prop.1987/88:147 innebär all sekretessen skulle vika. Jaganser dock att det finns allvariiga invändningar mot en sådan lösning. Detskulle kunna skada förtroendet för om socialnämnden lämnade ulkänsliga uppgifter om enskilda klienter till polisen. Därtill kommer att detförefaller orimligt atl polismyndigheten filldelas uppgiften all överprövasocialtjänstens bedömning av vårdbehovet. En sådan ordning framstår somprincipiellt betänklig med tanke på atl det är socialnämnden och inte polisensom har det yttersta vårdansvaret. Jag är därför inte beredd all föreslå nägotundantag i sekretessreglerna mellan och polismyndigheten. Enav remissinstanserna, länsrälten i , föreslär att ,vid sidan av polismyndigheten, ges befogenhet atl besluta om omedelbaraomhändertaganden. Som skäl för detta anges bl. a. intresset av en enhetligpraxis samt det förhållandel att har det slutliga avgörandet närdet gäller frågan om ansökan om vård med stöd av lagen. Denna möjlighet harövervägts också av socialberedningen som gjorde bedömningen att det vore enmindre rationell lösning, främst med tanke på att det rör sig om beslut sommåste fattas under stark tidspress. Jag delar den uppfattningen. Flertalet avde omedelbara omhändertaganden, som inte fattas av polisen, skulle även meddenna konstruktion komma aft initieras av . Det skulle medföra enlidsförlust att låta själva beslutet fattas av någon annan instans. Normaltsett skulle inte heller ha tid att göra någon egen utredning iärendet, ulan för sitt ställningstagande vara hänvisad till detutredningsmaterial som socialnämnden ställde till dess förfogande. Enliglmin mening är den mest rationella lösningen atl socialnämnden ges befogenhetaft själv besluta om omedelbara omhändertaganden. Denna uppfattning delas ocksåav flertalet remissinstanser. Medhänsyn till ärendenas brådskande natur måste man, i likhet med vad som gällerenligt LVU, tillåta ordförandebeslul i dessa fall. Det innebär all ordförandeneller annan ledamot som nämnden har förordnal får besluta i nämndens ställe, omsocialnämndens sammanträde inle kan avvaktas. Det bör ocksä föreskrivas attetl sådant beslut skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Manskulle i och för sig kunna ifrågasätta om socialnämnden ensam borde ha beslutanderätteni fråga om omedelbara omhändertaganden. Jag har emellertid funnit det meständamålsenligt aft poHsmyndigheten, vid sidan av socialnämnden, har kvar sinbeslutanderätt beträffande omedelbara omhändertaganden av främst tvåanledningar. I stora delar av landet fungerar inle efterkontorslid, medan polisen har en sådan organisation alt ingripanden kan görasnär som helst även pä mindre orter. Vidare är oftast polisen ensam berörd isituationer där ett ingripande är brådskande som t.ex. vid lägenhetsbråk. Detskulle innebära en onödigt byråkratisk och tidsödande omgång att i sädana fallinvolvera ytteriigare en myndighet för atl fä lill stånd etl beslut omomedelbart omhändertagande. Polismyndighetenbör sålunda även i fortsättningen kunna fatta beslut 64 Läkarnas roll Prop. Enannan yrkesgmpp - vid sidan av socialarbetare, poliser och länsstyrelsernasLVM-handläggare - som inte sällan kommer i kontakt med missbmkare i akutasituationer är läkarna. En läkare som gör bedömningen att ett omedelbartomhändertagande enligt LVM erfordras har emellertid, med nuvarande regler,ingen möjlighet att inifiera ett sådant. Hälso- och sjukvårdssekretessenhindrar nämligen läkare från atl vända sig till polisen för att få fill ståndett omhändertagande. Enligt LVM (30 §) är däremot läkare som i sinverksamhet kommer i kontakt med missbrukare som är i behov av tvångsvårdskyldiga att göra anmälan fill , om inte den vårdbehövande kanberedas tillfredsställande vård eller behandling genom läkarens egen försorgeller i övrigt inom hälso- och sjukvården. När det gäller behov av omedelbaraomhändertaganden saknar sålunda den nuvarande lagen en motsvarande föreskrift.Socialberedningen uppger atl detta av bl. a. företrädare för läkarkåren haruppfattats som en brist. Somberedningen konstaterar vårdas missbrukare i stor omfattning inom hälso- ochsjukvården. Det gäller såväl den psykiatriska hälso- och sjukvården somkroppssjukvården. Inte sällan är det då fråga om akuta situationer, t. ex.överdoser hos narkotikamissbmkare eller deliriösa fillstånd hosalkoholmissbrukare. Om missbmkaren sedan det akuta tillståndel har avklingatgenast vill lämna sjukhuset, är läkarna alltsä förhindrade att tainitiativ till ett omhändertagande enligt LVM. Enliglmin mening är det angeläget att också läkare kan initiera ett omhändertagandesom kan ske . Detta kan åstadkommas genom att reglerna omanmälningsskyldighet kompletteras så att läkarna skall anmäla tillsocialnämnden att förhållanden föreligger som kan antas motivera etl omedelbartomhändertagande, givetvis under fömtsättning att det inte går att beredapatienten tillfredsslällande värd eller behandling genom läkares egen försorgeller i övrigt inom hälso- och sjukvården. Jag föreslår atl LVM kompletterasmed en sådan föreskrift. Jag anser atl denna skyldighet bör gälla endastgentemot socialnämnden. har det yttersta ansvaret för alt bl. a.den som har missbruksproblem får det stöd och den hjälp som han behöver. Detvore olämpligt atl ålägga läkare all lämna ul uppgifter om enskilda pafienlertill polisen. Beredningenpåtalar att praxis i fråga om omhändertaganden varierar anmärkningsvärt frändet ena polisdistriktet lill det andra. Det tycks emellertid inte haförekommit obefogade ingripanden i nämnvärd omfattning ens i de polisdistriktdär frekvensen är påfallande hög. Beredningenförordar att man på orter där det förekommer påfallande många omhändertaganden inleder en dialog mellan socialtjänst och polis myndighet för att utröna orsakerna till detta. Det kan enligl beredningen inte uteslutas att de många omhändertagandena hänger samman med bris ter i insatser för missbrukarna. 5 1987/88. Jagdelar beredningens uppfattning att det på sådana orter är motiverat Prop.1987/88:147 med en ökad samverkan mellan socialtjänst och polismyndighet.Samtidigt vill jag understryka atl det förhållandel att det i vissapolisdistrikt görs mycket få omedelbara omhändertaganden ocksä kan utgöra ettproblem. Kammartätten i påpekar i sitt remissvar att det kan förhållasig så att polismyndigheterna på sina håll är alltför lite benägna att tillgripatvängsomhändertaganden. Även här behövs enligt kammarrätten en dialog. Jagdelar den bedömningen. Hurgår etl omhändertagande till? Närdet gäller förfarandet vid polismyndighets beslut om omhändertagande behöverinte någon ändring ske i förhällande fill vad som gäller . Polisen gör,liksom , inledningsvis ett omhändertagande enligt 11 § polislagen (1984:387),som reglerar en polismans rätt att under vissa omständigheter omhänderta enperson i avvaktan på polismyndighetens beslut om omhändertagande, varpåpolismyndigheten fattar beslut om omhändertagande enligt LVM. Dettabeslut underställs genast länsrätten. Länsrätten har därefter att inom fyradagar pröva om omhändertagandet skall bestå. Missbmkaren är alltsäregelmässigt omhändertagen när polismyndigheten fattar sitt beslut. Närdet gäller ett omhändertagande som beslutas av socialnämnd är emellertid ennågot annorlunda ordning nödvändig. Nären socialarbetare erfar alt förhållanden föreligger som motiverar elt omhändertagande,bör han först underrätta socialnämnden - vanligen ordföranden om situafionen.Om nämnden eller ordföranden fattar beslut om omhändertagande, torde man iallmänhet behöva anlita polisen för att få biträde med att verkställa beslutet.Frågan uppkommer om de annorlunda rutinerna motiverar en särreglering avsocialnämndens omhändertaganden. Enjämförelse mellan reglerna i LVM och i LVU, där socialnämnden beslutar omomedelbart omhändertagande, visar alt lagstiftaren har ansett något längrefrister nödvändiga när det gäller LVU och omhändertaganden av barn. I LVU harunderslällningsfristen beslämts fill . Detta har motiverats bl. a. medatt det kan vara svårt att snabbt få fram tillräckligt utredningsmaterial ochatt mdlankommande som försenar postbefordran måste beaktas (prop.1979/80:1, del A s. 591). I förarbetena till LVM (prop. 1981/82:8 s. 82)uttalades atl omhändertagandebeslut genast skall underställas länsrättensprövning. Med genast avsägs snabbast möjliga handläggning med hänsyn lill deföreliggande omständigheterna. Någon exakt lidsgräns har inte kunnat anges medtanke på alt det kan bli beroende av när omhändertagandet sker ellerom det sker . Vidarehar frislen för ansökan om vård enligt LVM satts till från detlänsrälten har meddelat beslut om att omhändertagandet skall beslå, att jämföramed enligt LVU från den dag då omhändertagandet verkställts. Denkortare liden i LVM ansågs enligl propositionen möjlig eftersom det i allmänhetredan finns så myckel material i ärendet atl det är tillräckligt attinhämta uppgifter från missbrukaren själv och eventu- Prop. 1987/88:147 diamyndigheter som kan ha varit i kontakt med honom. Minutgångspunkt är att det inte skall behövas några längre frister, omsocialnämnden ges möjlighet att besluta om omhändertaganden enligl LVM, än vadsom gäller . En skillnad är visserligen att missbmkaren i allmänhet redanär omhändertagen när polisen fattar sitt beslut, medan missbmkaren kan omhändertasförst efter beslutet när det fattas av socialnämnden. I normalfallet torde detdock inte bli fråga om som förflyter mellan beslutetoch omhändertagandet. Detutgör inte heller något hinder för underställning atl omhändertagandet inle ärverkställt. Tvärtom är det av rättssäkerhetsskäl angeläget att underställningsker så att rätten ges möjlighet att upphävaoriktiga beslut. I allmänhet kan beslutet och skälen för detta ocksådokumenteras som det fattas. Nämnden eller den som annars har fattatbeslutet bör därför redan samma eller kunna ge in beslutet fillrätten. Även socialnämndens beslut om omhändertagande bör således underställasrätten utan dröjsmål. Vidrättens prövning av socialnämndens beslut är tvä huvudtyper av fall länkbara. ena fallet har socialnämnden, oftast med biträde från polisen, kunnat fåomhändertagandet verkställt innan det underställs, vilket torde bli detvanliga. I det andra fallet är omhändertagandel inte verkställt när detunderställs rätten. fall där missbrukaren är omhändertagen vid underställningen finns detmöjlighet att komplettera rättens beslutsunderlag genom att låta missbrukarenläkamndersökas. Rätten bör normall inte avgöra målet förrän rätten fått del avläkarutlåtandet. Utlåtandet är nödvändigt för att utesluta att den enskildestillständ beror på nägot annat än missbmk. Missbmkaren skall också hinnatillställas handlingarna i målet. Rätlen bör i dessa fall kunna pröva måletinom den nuvarande fristen, normall . Genom en ändring som trädde ikraft (SFS 1984:366), har rätten dessutom getts en möjlighetatt förlänga denna frist lill , om del på grund av någon särskildomständighet är nödvändigt. fall där beslutet inte är verkställt när det underställs ställer sig sakennågot annorlunda. Det kan svårligen göras någon läkamndersökning avmissbrukaren och det är också svårt att tillställa honom några handlingar. Mankan även för dessa fall tänka sig att rätlen inom normalt frän det att beslutet underställdes skulle pröva om omhändertagandet skall bestå. Rättssäkerhetsskäl talar för att etl beslut om administrativt frihets berövande skall prövas . Om saken är uppenbar - vilket är tänkbart om missbrukaren haft kontakt med läkare strax före beslutet och socialnämnden har utförlig dokumentation beträffande hans förhållanden i övrigt har rätten i och för sig underlag för all pröva nämndens beslut, trots att det inte är verkställt. Om det i stället rör sig om elt för socialmyndigheterna mindre välkänt fall - där del kan finnas andra orsaker till den enskildes tillstånd såsom psykisk sjukdom och där läkarutlåtande saknas, är del inle meningsfullt att göra en prövning innan omhändertagandet verkställts. Rätlen skulle i sädana fall tvingas häva beslutet trots att den enskilde när han väl påträffas kan vara i stort behov 67 För att man då inte skall behöva börja en ny omgång med beslutom omhändertagande och underställning, bör fristen för rättensprövning bestämmas lill frän den dag dä omhändertagandetverkställdes. Den möjlighet att förlängafristen lill som finns bör gälla även i dessa fall. Redan enliglnuvarande regler skall rätten pröva omhändertagandet så snart det kan ske. ömdet inte finns skäl för omhändertagande, skall beslutet upphävas genast. Jagvill betona att rätten i de fall ett beslut redan vid underställningen befinnsuppenbart ogrundat bör häva det genast - oavsett om det har kunnat verkställaseller inte. I alla andra fall kan rätten enligt den föreslagna ordningen -efter en sådan preliminär prövning - avvakta till dess beslutet blirverkställt. Man fär härigenom tid alt ta fram etl tillförlitligt underlag förprövningen och att tillställa missbrukaren handlingarna samt underrätta honomom möjligheten att begära, muntlig förhandling och få rättshjälp. Enmotsvarande ändring bör gälla beträffande frislen för den länsrätt som prövaren ansökan om värd, i de fall ett omhändertagande har beslutatsefter det att ansökt om vård och där beslutet inte kunnatverkställas. Mitt förslag: Denlängsta vårdtiden enligt lagen utökas från . Det nuvarandeföriängningsinstitutet slopas. I lagtexten anges uttryckligen hur vårdtidenskall beräknas. Den tid under vilken missbrukaren är avviken från ett LVM-hemeller intagen i häkte eller kriminalvårdsanstall skall inte inräknas i vårdtiden.Den tid under vilken missbrukaren har vistats på elt LVM-hem eller sjukhus pågrund av ett beslut om omhändertagande skall däremot inräknas.Vårdtiden skall som upphöra så snart syftet med vården har uppnåtts. Socialberedningensförslag: Överensstämmer med mitt utom beträffande sättet alt beräkna vårdtidenoch förslaget att inräkna tiden för ett omhändertagande ivärdtiden. Beredningen föreslår att inte skall inräknas (betänkandets. 263-266 och 286-291). Remissinstanserna: Enmajoritet av de remissinstanser som har tagit ställning i dessa frågortillstyrker beredningens förslag i fråga om värdfi-dens längd saml förslaget omhur vårdtiden skall beräknas; Till dessa hör ,, , , de bådakammarrätterna, tvä av de tre länsrätterna, de tre länsstyrelserna, JO,. , åtta av de nio kommunerna, debåda landslingen. Tvåav remissinstanserna, riksåklagaren och RNS, vill gä längre än beredningen ochförordar atl lagen bör ge möjlighet till vårdtid. Nio remissinstansermotsätter sig längre tvångsvårdstider. Dessa är Prop. 1987/88:147brottsförebyggande rådet (BRÅ), länsrätten i , , /SR, LO, Föreningen , , ALRO och . Vårdmed slöd av LVM skall upphöra när syftet med värden har uppnåtts. I normalfalletkan värden pågå . Vårdtiden får dock förlängas medytterligare högst tvä månader, om den intagne på grund ay sitt hälsotillståndbehöver ytterligare vård eller om det finns andra synnerliga skäl för enförlängning. Det är som beslutar om en eventuellförlängning. bör missbrukaren, efter beslut av föreståndaren,på försök värdas i annan form eller vistas i eget hem. År1985 var älta procent av klienterna utskrivna från LVM-vården efter en månad.Efter två månader var utskrivna och . Dengenomsnittliga vårdfiden var . Derelativt få klienterna i den yngsta åldersgmppen, under , hade längrevårdtider än de övriga. I denna gmpp översteg vårdfiden avfallen. Dengenomsnittliga vårdtiden minskade till år 1985.Antalet klienter med kortare vårdtid än en månad har ökat från 1983 lill103 är 1985, dvs. en ökning från . Andelen klienter medlänga värdtider, överstigande , har minskal något. Iomkring av fallen fattas beslut om förlängning av vårdfiden. Från är 1983fill minskade andelen förlängningar något. Åsiktemahar gått starkt isär i fräga om vilken vårdtid som är erforderlig och lämpligvid tvångsvård av vuxna missbmkare såväl innan som efter det att LVM trätt ikraft. Det har, som jag tidigare nämnt, funnits och. finns förespråkare bädeför att tvångsvården skall begränsas till del akuta avgiftningsskedel och föratt tvångsvården skall möjliggöra genomförandet av hela det långabehandlingsprogram som kan behövas för att nägon skall komma ifrån sittmissbmk. Socialberedningensställningstagande i del ursprungliga LVM- betän kandet (SOU 1981:7) om LVM kan närmast beskrivas som en kompromiss mellan dessa båda synsätt. Beredningen såg det å ena sidan som "önskvärt att åstadkomma en vård som sträcker sig längre än till akuta nödsituationer och som syftar fill att missbmkaren skall ges reella möjligheter att själv komma till rätta med sina problem". Ä andra sidan avvisade man tanken 69 påatt omgärda ett längre behandlingsprogram med tvång. Beredningens Prop.1987/88:147 förslag i fråga om vårdtiderna hade sin utgångspunkt i uppfattningenatt vårdinsatsernas syfte inte bara var att bryta en destmktiv utveckling utanockså att motivera missbmkaren till fortsatt frivillig vård efter LVM-vår-densupphörande. Tvångsvården skulle med andra ord möjliggöra atl klienten kundeberedas vård under etl inledande skede av motivation och planering. Föredragandedepartementschefen (prop. 1981/82:8 s. 47) anslöt sig till beredningens förslagmen ställde sig tveksam till om ens den maximala vårdtiden - fyramånader - kunde anses tillräcklig för de svåraste fallen. Tillämpningen avlagen, särskilt såvitt avsåg vårdfiden, måste enligt departementschefen följasnoga. Somframgått av vad jag har anfört bör den nuvarande lagens syfte liggafast. Detta har betydelse bl. a. när det gäller vårdtidens längd. Enliglnuvarande 2 § LVM är syftet atl missbmkaren skall komma ifrån sitt missbmk.Enligt motivuttalandena (prop.