prop · GB0371 · 1987-12-31 00:00:00 — Åtgärdenhar inte heller någon ytterligare moralbildande effekt. att det är felatt använda narkotika har redan en mycket stark förankring i befolkningen (semissbruksutvecklingen). De personer och grupper som trots det är beredda attanvända narkotika, är i hög grad okänsliga för denna typ av nyansförstärktamoralmeddelanden. Myckettyder på att även milda påföljder har oavsedda och negativa effekter påungdomar som döms första gången för lindriga narkotikabrott. Bl, a, enkanadensisk undersökning visar att en mycket liten del av ungdomarna därigenomupphörde med sitt narkotikabruk, medan mänga därigenom fick en förstärktkriminell identitet, vilket i sin tur fick vittgående sociala konsekvenser (,, Cannabis Criminals: The social effects of punishment on drug iisers, 1980), , 29 i betänkandet heter det: "Det finns således skäl av betydande styrkasom talar för en kriminalisering". Vad döljer sig bakom detta överraskandekonstaterande? Jo, följande: Debattenhar lett till en olycklig äsiktssplittring, som underminerar föreställningenom en enstämmig och konsekvent hållning i narkotikafrägan. Det är önskvärt attsamhället med fasthet och konsekvens tar avstånd från allt olovligtnarkotikabruk. En kriminalisering även av narkotikahanteringens sista led;själva bruket, skulle undanröja oklarhet och missförstånd (jmf, RÅs slutsats! ).Narkotikastrafflagen ska på ett klart och otvetydigt sätt uttrycka samhälletsogillande av alla former av befattning med illegal narkotika. Somframgår har motiven mer med den sekundära debatten att göra, än med självasakfrågan. Betänkandet besvarar inte grundfrågorna; har det uppkommit gränsdragningsproblembeträffande tillämpningen av nuvarande innehavsbegrepp som är till men förnarkotikabekämpningen och är missbruksutvecklingen sådan att det avkriminalpolitiska skäl finns anledning att skärpa lagen? Betänkandet redovisaringen annan uppfattning än RÅs när det gäller gränsdragsningsproblemetskonsekvenser. Betänkandet saknar uppgifter och analys av missbruksutvecklingenoch kopplingen mellan denna och föreslagna åtgärder. I andra sammanhang, t, ex,proposition 1984/85: 19, anför regeringen en uppfattning som delas avflertalet initierade bedömare; data tyder på en viss tillbakagäng av dettillfällighets-betonade narkotikamissbruket bland ungdomar; det tunganarkotikamissbruket bedöms som relativt , men nyrekryteringen till injektionsmissbrukettycks dock successivt minska. Det är knappast en uppfattning som fungerar somgrund för krav på kriminalisering av rent kriminalpolitiska skäl. Nej,de verkliga motiven får sökas på annat håll. De kommer inte fram i betänkandet. Enligt vår mening handlar det om partitaktiska övervägan den. Ledningen för det socialdemokratiska partiet vill års valrö relse ha bort en fräga som visat sig svårhanterlig. Därför lägger man nu fram ett kompromissförslag som man hoppas ska tillfredsställa alla parter, 55 Sädana mofiv leder inte lagstiftning som undanröjer oklarheter och Prop. 1987/88: 71 missförstånd.Tvärtom, den bygger in nya och allvarligare gränsdragningsproblem, SFEFreagerar starkt mot förslaget på grundval av att det inte finns tillräckligtstarka skäl för en kriminalisering. Vi menar att lagändringar mäste övervägasmycket noggrant, samt att effekterna måste undersökas. Dessutom anser vi attförslaget till lagändring går mot dagens inriktning av narkomanvård, dengrundas på frivillighet, Idetta kapitel (avsnitt 2 i promemorian) redovisas hur JU m, fl. harbehandlat frågan om en kriminalisering. Gäng pä gång har beslutande instanserkommit fram till att skälen mot en kriminalisering väger tyngre än skälen för. Detbeskrivs även vilka möjligheter som polis och socialnämnder har attanvända vid missbruk av narkotika. Dessa båda myndigheter har långtgåendebefogenheter, de problem som kan uppstå har att göra med resurstillgängen. Riksåklagaren() har efter uppdrag undersökt om det med nu gällande lagstiftning uppkommitsvårigheter, RÅ har funnit att det varken från straffprocessuell eller fräntekniskt straffrättslig utgångspunkt föreligger några allvarliga svårigheter.Utifrån dessa utgångspunkter menar RÅ att det inte finns några anledningar attkriminalisera konsumtionen av narkotika, SFEFmenar att det i detta kapitel ges flera tungt vägande skäl mot en kriminaliseringoch att det inte redovisas tillräckliga skäl för en kriminalisering. Kapitlet(avsnitt 4 i promemorian) inleds med redovisning av de satsningar pänarkomanvården, i samband med AIDS- bekämpningen, som nyligenbeslutat om, JU menar att arbetet inom narkotikaomrädet är i ett expansivtskede, SFEFmenar att detta inte räcker som bakgrundsbild för lagförslaget, JU borde habeaktat sitt förslag i samband med de stora nedskärningar inom fritidssektornbl, a, som kommunerna gör. Detta drabbar mänga ungdomar hårt, och slår äventillbaka pä samhället. Ungdomarna förlorar en viktig och positiv kontakt medsamhället. Dessutom är det faktiskt så att narkotikakonsumtionen minskar blandungdomar, detta kan man se utav ANT- undersökningar ochundersökningar av mönstrade pojkar. Manframför vidare i kapitlet att det är önskvärt med en konsekvent narkotikapolitikfrån samhällets sida, JU menar att en straffri zon utgör en fara för tilltrontillrättsväsendet, JUframför även att en kriminalisering skulle ha ett avskräckande psykologisktvärde för ungdomar och andra som befinner sig i riskzonen för att blinarkotikamissbrukare. Dessa skäl anses ha betydande styrka, SFEF menar att en kriminaliseringinte kommer att öka tilltron till svenskt rättsväsende. Ungdomar kommer att ännu mer än tidigare se med misstänksamhet mot samhället. Detta visar bl. a, det s, k. , 56 Ungdomaridag har redan en mycket svär situation. Det nedrustas i skolor- Prop,1987/88: 71 na, jobb finns inte att få, fritidsgårdar läggs ner, en bostad äromöjligt att få tag på med mera. Samhället måste motverka den socialanedrustningen, och visa att den har en tro pä ungdomarna och att ungdomarbehövs. Inte att ungdomar måste skrämmas för att inte bli narkotikamissbrukare. Det svenska samhället är ett öppet och demokratisktsamhälle. Det tycker vi i SFEF är viktigt. För att detta ska kunna bevaras mästevi människor som utgör samhället ocksä ha förtroende för t, ex, polis ochsociala myndigheter. Många ungdomar har svårt att finna skäl för dettaförtroende. Detta måste motverkas, och inte underbyggas så som SFEF befarar attJU:s förslag kommer att göra. När vi tittade närmare på de argument som förs fram för enkriminalisering av missbruket sä blev vi en aning förbryllade. Vi anser detinte vara några tungt vägande argument utan snarare "tagna urluften". Man säger frän justitieutskottets sida att " Det ärviktigt att visa att samhället tar avstånd från allt olovligt narkotikamissbruk", Det anser vi i att samhället redan göridag. Den s, k, "straffria zonen" som man talar om tror inte vi harnågon betydelse för arbetet med att minska narkotikamissbruket. Vi frågar oss också vem man vill visa att samhället taravstånd frän allt olovligt narkotikamissbruk? Vi har svårt att tro att justitieutskottetkunnat varit så naiva och trott att det gör de som redan är inne i ett missbruknågon större skillnad, I fall syftet är att lugna samhället så anser vi att detsker pä missbrukarnas bekostnad vilket måste strida mot de mål man satt upp förnarkotikapolitiken. Helt klart så ser man att lagändringen inte kommer attleda till att de som missbrukar narkotika slutar pga, den. Att hota med"straff för att man missbrukar är att ytterligare trycka ner de människorsom av olika anledningar hämnat i ett missbruk och inte lyckats ta sig ur det. Ett annat argument som man för fram som ett argument äratt " Enighet mellan partierna är viktigt ", Att framföra det som ett viktigt argument för enkriminalisering ter sig för oss väldigt konstigt. Partierna bottnar ju i olikaideologier som lägger grunden för samhälls- och människosyn. Om man trots det ien sådan här viktig fråga kan uppnå enighet så kan man inte låta bli att undraom det inte är möjligt att göra likadant i andra frågor? När ska man gå ifråntanken på "en skola för alla" för att uppnå enighet? Eller "likalönprincipen"? Det sista argumentet lyder " Det skulle få ettpsykologiskt värde i att avskräcka ungdomar från narkotikan ", Som ung har man en inbyggd nyfikenhet att pröva på nya ochannorlunda saker. Att genom böter avskräcka ungdomar från att testa t. ex, hasch,tror inte är ett effektivt medel. Däremot är det viktigt i skolan på ett seriöst sätt tar upp och diskuterar droger och dessbiverkningar, det kan till viss del minska missbruket. Men framförallt sågäller det att förebygga sä att ingen behöver hamna i ett missbruk! handlar omatt skapa en skola som alla trivs i och som alla känner sig Prop, 1987/88:71hemma i, så behöver ingen fly skolan genom droger. För de av oss ungdomar som redan är inne i ett missbruk såfår lagändringen definitivt ingen positiv effekt. Istället för att kunna fåhjälp och värd så straffas man för att man hamnat i en situation som man inteklarar av att hantera. Vi anser frän sida att de argument somman framför frän justitieutskottets sida för en kriminalisering inte håller. Omlagändringen dessutom skulle gä igenom sä anser vi att det kan få allvarligakonsekvenser inom skolområdet. Polisiära metoder i narkotikahekämpningen legitimeras Idagpågår runt om i landet många försök med att bekämpa narkotikamissbruket blandskolungdomar. En del ligger pä informationsplanet me-dans andra projekt tartill betydligt hårdare tag. De projekt som är inriktade på "hårdare tag" kanman tycka ligger långt från de mål som finns uppställda inarkotikapolitiken. Dessa grundar sig på ett "angiverisystem" sominnebär att all skolpersonal ska ta kontakt med sociala myndigheter som sedankartlägger vilka ungdomar som man tror missbrukar och har sedan dessa underbevakning. Som elev räknas man som "skyldig" tills man bevisat sinoskuld genom t, ex, urinprov. Den rättspraxis som grundar sig pä svensklagstiftning, då gärningsmannen räknas som oskyldig tills man bevisat hansskuld, gäller tydligen inte i skolans värid, Vär integritet och vårtmänniskovärde som elever är uppenbarligen ointressant i kampen mot narkotikan. Om lagändringen går igenom skulle det innebära enlegitimering av socialpolitiska försök som t, ex, det ovan som vi kraftigt taravstånd från. Genom att göra själva missbruket straffbart så blir det nutillåtet att "förfölja" de som av olika anledningar hamnat i ettmissbruk. Dessa blir ju nu "brottslingar" som skall bestraffas, intehjälpas. Att som elev veta att det inte finns någon bland skolanspersonal som man kan lita på, gör att det förtroende som ska finnas mellanelever, lärare och övrig personal minskar. De av oss elever som har problem,med t, ex, droger, vänder sig knappast till sin lärare eller skolans kuratorför att få hjälp när de vet att samma person sedan ska anmäla en för brott. Att ge t, ex, lärare och kuratorer roller som övervakareeller "blodhundar" i arbetet med att få fast de elever som man trormissbrukar kan aldrig skapa en öppen och trivsam skola utan snarare en skolafylld av misstänksamhet. Frivillighet är nyckelordet i dagens narkomanvård. har byggts upp utifrån den förutsättningen. Den sombefinner sig i ett missbruk mäste själv vilja bli fri frän det, annars fungerardet inte. Att ta sig ur ett missbruk är svårt. Att många som fårvårdbehandling fär återfall är inte ovanligt. Hur ska sociala och personalen påvårdhemmet bete sig då? Anmäla brottet till polisen? är förespråkare för en öppen ochdemokratisk skola som genomsyras av värme, gemenskap och delaktighet. En skola där vi bryr oss om varandra och hjälps åt med att klara av svåra situationer som 58 Vi tycker det är viktigt att man haren positiv människosyn där Prop,1987/88: 71 man litar och tror på varandra och framförallt inte fördömer de avoss som t, ex. hamnat i ett missbruk, utan hjälper och stöttar varandraistället, Pä samma sätt som vi vill att skolan ska se ut vill vinaturligtvis att samhället ska vara. Om lagändringen kommer gä igenom finns det stor risk attarbetet för den skola och det samhälle som eftersträvar,raseras. Öppenheten byts ut mot misstänksamhet och utslagningen i skolanriskerar att öka. Och att vi går tillbaka till den tid dä icke önskvärdabeteende skulle bedömas och bestraffas. hoppas innerligt att politikerna tarsitt förnuft till fånga och inte genomför denna lagändring som skulle fåoerhörda konsekvenser för oss elever och vär skola. Övervakares och anför: Detfinns anledning att framhålla att vi anser att samhället skall taga avståndfrån varje befattning med narkotika. Vi kommer aldrig att acceptera användningav narkotika som inte är legalt förskriven. Vi tror emellertid inte att en kriminalisering avkonsumtionen av narkotika löser samhällets missbruksproblem. Möjligheterna tillvård och behandling av missbrukarna kommer att försvåras om den som söker värdlöper risk att straffas för sitt missbruk. Konsekvenserna för samhällets narkomanvårdkommer att bli svåra att överblicka. Vi anser att kontrollorganisationen måsteha en sådan utformning så att den understödjer samhällets insatser att erbjudavård och behandling åt behövande missbrukare. Kriminaliseras missbruket avnarkotika kan det omintetgöra samhällets ansträngningar. Vi anser att tyngdpunkten i samhällets insatser mot självamissbruket skall ligga pä information, andra förebyggande insatser samt en välfungerande och tillräckligt utbyggd behandlingsverksamhet inom samhälletssociala sektor. Ett samhälle utan missbruksproblem kan aldrig uppnås genomtvångsåtgärder eller genom en straffbeläggning av missbruket. Överåklagaren i anför: I dom DB nr 44 slår högsta domstolenfast att straffbart innehav föreligger när man har en faktisk rådighet övernarkotikan. Det saknar således frän straffrättslig synpunkt betydelse, om manhar för avsikt att konsumera narkotikan eller vid ett senaretillfälle. Det avgörande är att man har haft faktisk möjlighet att frittdisponera över narkotikan. Detta rättsfall innebär egentligen inte någon förändringav tidigare praxis utan skall snarare ses som ett klarläggande av var gränsengår mellan straffri konsumtion och straffbart innehav. Det straffriaområdet är synnerligen begränsat och avser situationer som närmast har karaktär av undantagsfall exempelvis att man låter annan injicera narkotika i sig eller att man röker en pipa hasch som annan stoppat. De allra flesta handlingar som utgör befattning med narkotika föregås i vart fall av ett straffbart innehav. Finns det dä något behovav att kriminalisera denna smala straffria Prop, 1987/88:71 sektor? EfterHD:s avgörande synes det inte föreligga några som helstgränsdragningsproblem. Det är fullt klart att tar man befattning mednarkotika pä så sätt att man har rådigheten över den och fritt kan disponeraöver den, är detta ett straffbart innehav, även om man väljer att omedelbartkonsumera den. Det är således inte av detta skäl påkallat att utvidga det kriminaliseradeområdet. Inte heller kan det anses stötande för den allmänna rättskänslan attde handlingar som faller utanför det straffbara området går fria från straffHandlingarnas straffvärde torde vara ringa. Detenda skälet till att utvidga det straffbara området är det rent kriminalpolitiska,nämligen att man anser att situationen kräver en markering av att allbefattning med narkotika är otillåten. Jag vill peka pä att kriminalisering ärett trubbigt instrument som kan få för samhället oönskade följder. Enligt minmening kan samhället uttrycka sitt avståndstagande på annat sätt än genom enohanterlig kriminalisering. Det kan exempelvis i en bestämmelse i inledningen tillnarkotikastrafflagen anges att all befattning med narkotika för annat änmedicinskt och vetenskapligt ändamål är otillåten, även om endast degärningsformer som finns uppräknade i 1 § är straffsanktionerade. Jag ärsåledes mycket tveksam till om det över huvud taget finns något skäl till denföreslagna utvidgningen av det straffbara område, Efteratt ha tagit del av förslaget med dess bakgrundsbeskrivning, överväganden ochkonkreta förslag blir den naturliga reaktionen att här ges en saklig och fylligoch väl motiverad redovisning av problemen. Det gäller framförallt skälen emoten kriminalisering utav narkotikabruket. Slutklämmen i förslaget där manförordar en kriminalisering av narkotikabruket blir därför mycket ologisk ochoförståelig, Verdandiinstämmer i de argument som förs fram mot en kriminalisering. Bland deallvarligaste skälen som talar emot (en kriminalisering) är de effekter som ensådan skulle få för narkomanvården. Det är alldeles uppenbart att enkriminalisering ger negativa effekter på möjligheterna att nä och motiveranarkotikamissbrukare för vård och behandling. Självklartär att många missbrukare skulle avstå från att frivilligt söka värd införmöjligheten att detta ledde till straff Frivilligheten borde vara en självklargrund för narkomanvården, 1 stort sett hela vårdorganisationen har byggts uppifrån denna förutsättning, vilket bl, a, lett till metodutveckling som varitmycket framgångsrik. Enkriminalisering av bruket skulle leda till mycket komplicerade behandlingssituationer.Hur skall t, ex, en behandlare förhålla sig när patienter återfaller. Återfallär självklara i arbete med missbrukare. Skall behandlaren/socialarbetaren görapolisanmälan? Hur skall vidare t, ex, behandlingshemmen förfara när en patientvill tillbaka efter ett återfall. Socialarbetarens/behandlarensredan komplicerade yrkesroll och samar- 60 bete med andrayrkesgrupper och myndigheter skulle i sådana situationer Prop, 1987/88: 71 utsättasför mycket svära problem och påfrestningar. Hur skall t, ex, en behandlare medrimlig lojalitet med missbrukaren kunna företräda en samhälletsnarkotikapolitik om grundvalarna för denna helt strider mot derasyrkeskunskaper och samlade erfarenheter? Vidnarkotikastrafflagens tillkomst underströks (prop, 1968: 7, sid 107) attkontrollorganisationens verksamhet mäste utformas så att den inte motverkarutan understöder samhällets ansträngningar att erbjuda vård åt vårdbehövandemissbrukare. Enkriminalisering av narkotikabruket skulle således allvarligt äventyrabehandlingsåtgärder och direkt strida mot intentioner med narkotikastrafflagen. Detförslag som förs fram för att balansera de negativa effekterna av en kriminaliseringnär det gäller narkomanvärden är inte tillräckliga garantier för attmissbrukare skall väga vända sig till samhällets vård och behandlingsresurser. Somett av de viktigaste skälen för en kriminalisering refereras i förslaget,påståendet att en straffri zon där det gäller hanteringen av narkotika utgör enfara för tilltron til rättsväsendet och rättsordningens möjligheter attmotverka narkotikamissbrukets utbredning. En kriminalisering behövs därförenligt förslaget för att visa att samhällets narkotikapolitik med fasthet ochkonsekvens tar avstånd från allt olovligt narkotikamissbruk. meddetta påstående erkänner man att det bland insiktsfulla bedömare tordeföreligga en allmän enighet om att den omedelbara praktiska betydelsen av enkriminalisering är mycket begränsad. Att man trots denna insikt föreslär enkriminalisering visar pä en allvariig underskattning av allmänhetensfattningsförmåga. Attpåstå att folk inte skulle förstå att samhället tar avstånd frän allt olovligtnarkotikabruk framstår som nästan löjeväckande mot bakgrunden av att allhantering av narkotika redan är kriminaliserad, enda undantaget är självakonsumtionen. Långtallvarligare för tilltron till samhällets vilja och förmåga att undanröjanarkotikaproblem och missbruk är oförmåga att i tillräcklig omfattning sörjaför att behoven av att tillräckliga och bra vårdresurser finns. Tillgången tillbra frivilliga vård- och behandlingsresurser samt avgiftningsplatser svararidag inte pä långa vägar mot behovet. Denna brist motverkar på ett allvarligtsätt möjligheterna att ta sig ur ett missbruk. Avsamma skäl är det svårt att på allvar ta argumentet att kriminaliseirng avkonsumtionen skulle ha ett psykologiskt värde och en preventiv funktion blandframför allt ungdomar och andra som befinner sig i riskzonen. Det är naivt atttro att man skulle uppnå något mer med att kriminalisera konsumtionen än vadman uppnår med att kriminalisera hanteringen när det gäller avskräckandeeffekter eftersom konsumtion föregås av hantering av narkotika pä något sätt. Ytterligare skäl som talaremot en kriminalisering är det faktum att narkotikakonsumtionen faktiskt har minskat. Detta visar flera undersökningar bl, a, de s, k, ANT-undersökningarna i skolan och undersökningar av inskrivningsskyldiga till det militära, Desstutom 61 finnsredan idag en mängd olika möjligheter att ingripa för polis och/eller Prop,1987/88: 71 när det gäller narkotikahantering och missbruk, somexempelvis kontrollbeslag, husrannsakan, förverkan, omhändertagande, omedelbartomhändertagande enligt LVM, LVU och LSPV samt omhändertagande av underårig m, m. Sammanfattningsvis finner skälen för enkriminalisering av konsumtionen av narkotika som mycket svaga och dåligtunderbyggda. En kriminalisering får mycket klara nackdelar som försvårar ochdirekt hotar möjligheterna att framgångsrikt bekämpa narkotikamissbruket! finner det anmärkningsvärt att man över huvudtaget för fram ett sådant här förslag sä tätt inpå att frågan varit uppe ochavvisats av . Genom att återigen aktualisera denna fråga för man överintresset och engagemanget till denna debatt istället för att dessa resurserkoncentreras på att arbeta emot narkotikamissbruk på olika nivåer. Det ärdärför vår förhoppning att förslaget avförs ur debattenför gott. 2 Den lagtekniska lösningen 2,1 "Annan befattning" med narkotika I promemoran föreslås att 1 § punkt 6 narkotikastrafflagenändras så att innehav eller annan befattning med narkotika blir straffbar. Förslaget i denna del har föranlett, invändningar från ettganska stort antal remissinstanser. Till dem som utan närmare motivering godtareller lämnar förslaget utan erinran hör överåklagarna i , ochVästerås, , , ,, , , . Föreningen , Föreningen , Föreningen , , Socionomers, , RHS och . Föreningen , som enligt vad som tidigareredovisats avstyrker en utvidgad kriminalisering anför: Föreningen tillstyrker den lagtekniska lösningen omkonsumtionen skall göras straffbar, "Annan befattning" inbegriperuppenbarligen konsumtion och sådan befattning med narkotika som sker ianslutning till konsumtionen. Till dem som framför invändningar mot den valda lösningenoch förordar en mera konkret utformning hör överåklagaren i ,hovrätten över och , , , ,, . RFHL, och . Även framför kritiskasynpunkter. Överåklagareni : Prop, 1987/88:71 Det föreslås i 1 § p 6 att den som innehar eller tar annanbefattning med narkotika skall dömas för narkotikabrott. Jag vill peka på attgärningarna som beskrivs under p 1-5 också kan utgöra befattning av narkofika.Uttrycket annan befattning är enligt min mening mindre väl valt. Överåklagaren anför ytterligare: Den föreslagna lagtekniska lösningen är inte heller helttillfredsställande. Det område som man i förslaget vill kriminalisera är mycketbegränsat. Åtminstone fyra olika handlingsalternativ kan enligt förslaget tillämpaspä detta smala område. Dels kan böter eller fängelse ådömas.Är det endast fräga om eget bruk av narkotika - alltså konsum-fion - skallendast böter ådömas. Om gärningsmannen på visst sätt sökt eller underkastat sigbehandling skall han inte dömas till ansvar. Vidare kan åtalsunderlätelseenligt 20 kap, 7 § st komma ifråga. Detta torde vara svårhanteriigtför de myndigheter - polis, åklagare och domstol - som har att tillämpabestämmelserna. Hovrätten över och : När det gäller lagstiftningens utformning delar hovrättende överväganden som görs i promemorian under rubriken . Hovrätten vill dock framhålla att 1 § 6,bör formuleras sä att det klart framgår av eget bruk straffas. Bestämmelsen kanlämpligen formuleras: "Innehar, brukar eller tar annan befattning mednarkotika",