prop · GB03135 · 1987-12-31 00:00:00 — Redan avvad jag har sagt om den oförbindande karaktären hos en anmodan tordeframgå att dessa farhågor är överdrivna. Det är inte heller något som ärfrämmande för polisen att agera i ömtåliga situationer. Jag är mot denbakgrunden övertygad om att polisen kommer att kunna hantera även denna uppgiftpå ett lämpligt sätt. Enligt vad jag erfarit avser alt, omförslaget genomförs, sätta in särskilda utbildningsinsatser och utfärdaallmänna råd. Man måste givetvis också från lagstiftarens sida uppmärksamtfölja hur reformen utfaller i denna del. Mitt förslag: I reglernaom åtalsunderlålelse i LUL anges uttryckligen atl åklagaren vid sin bedömningav om åtalsunderlålelse skall meddelas skall väga in den unges vilja attersätta målsäganden för skada som uppkommit genom brottet eller att på annatsätt gottgöra denne. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: De allra flesta har tillstyrktförslaget eller lämnat det ulan erinran. Skälen för mitt förslag: Enligt 1 § Qärde stycketLUL får ätalsunderlätdse inte beslutas, om något väsentligt allmänt ellerenskilt intresse därigenom åsidosätts. Vid tillkomsten av denna regel uttaladeföredragande statsrådet att åklagaren vid bedömningen av frågan omåtalsunderlåtdse borde ta hänsyn till bl. a. om betalning ellerbetalningsutfästelse för uppkomna skador gjorts av den misstänkte. I enlighetmed vad som redan gällde borde det enligt föredraganden vara tillåtet föråklagaren att låta den bedömningen påverkas av att den misstänkte gottgörmålsäganden den skada denne lidit (prop. 1984/85:3 s. 23). Regeln innebär emellertid också alt åklagaren vidbedömningen av om åtalsunderlåtdse skall ske - oberoende av om den unge hargottgjort målsäganden för skada skall väga in sådana saker som attallmänhetens tilltro fill rättsväsendet upprätthålls. I förarbetena fill regeln har sagts att en viktigförutsättning för denna tilltro är atl man upprätthåller likheten inför lagen(jfr prop. 1984/85:3 s. 22). Regeln i I § Qärde stycket LUL har medfört atl manenligl praxis vid vissa brottstyper har mycket begränsat utrymme för alt ge denmisstänktes vilja att gottgöra målsäganden någon avgörande belydelse yidbedömningen av om åtalsunderlålelse skall ske. Om man i enlighet med vad jagförut anfört vill lägga ökad vikt vid att de unga lagöverträdarna gör rätt försig, är det rimligt att i lagtexten skapa en bättre balans mellan å ena sidanintresset av en likabehandling av lagöverträdarna och å andra sidan intressetav att hänsyn tas till den unges vilja att göra rätt för sig. Detta kan, somföreslås i promemorian, lämpligen ske genom alt man i I § LUL uttryckligenanger att åklagaren vid bedömningen av åtalsfrågan skall beakta den misstänktesvilja att gottgöra målsäganden. Genom en sådan regel kan man - utan attväsentligt avvika från grundtankarna bakom den nuvarande regleringen - skapaett utrymme för en mera nyanserad bedömning i enskilda fall. Medstöd av en regel av det slag jag nu har förordat bör åklagaren i ökad utsträckning kunna räkna den unge lill godo att han t. ex. kontaktat måls äganden och diskuterat möjligheterna atl göra rätt för sig, att han har börjat betala målsäganden för skadorna eller att han efter en anmodan av polisen genom egna insatser har försökt avhjälpa skadorna. Det är emellertid angeläget atl framhålla att den skisserade ordningen inte får leda till olikhet inför lagen på det sättet alt den som har det så ställt atl han utan störte uppoffringar kan gottgöra målsäganden därigenom ges en större möjlighet att undgå domstolsprövning. Del måste med skärpa framhållas att avsikten inte är att skapa ett system där man kan "köpa sig fri" frän åtal.Det är den positiva viljan att göra rätl för sig som man, till såväl gärningsmannens som brottsoffrens fromma, skall ta fasta på. Att den unge har betalat skade stånd till målsäganden är i allmänhet ett klart tecken på den goda viljan. Men åklagaren bör givetvis inte låta enbart den omständigheten alt skadan 30 harersatts ekonomiskt vara elt skäl att bevilja åtalsunderlålelse. Åtalsunderlåtelsekan meddelas även sedan åtal har väckts jfr 20 kap. 7 a § RB. I 1 § LUL finns en hänvisning till den bestämmelsen. De åtgärder som den unge har vidtagitför alt gottgöra målsäganden sedan åklagaren har beslutat om åtal tordeemellertid som regel inte utgöra grund för att meddela åtalsunderlålelse ochlägga ned åtalet. De får i stället, sedan åtal väckts, vägas in vid domstolensbedömning i påföljdsfrågan. 2.6.4Möjlighet för domstolen att meddela föreskrifter Mitt förslag:Domstolen får möjlighet alt i samband med en dom varigenom en unglagöverträdare överlämnas till vård inom enligt 31 kap. 1 § BrBföreskriva alt den dömde skall biträda den skadelidande med visst arbete, somsyftar lill att avhjälpa den skada som har vållats genom brottet eller somannars framstår som lämpligt i belysning av brottets eller skadans art. Promemoriansförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna: De allra flesta har tillstyrktförslaget eller lämnat det utan erinran. Skälen för mitt förslag: Som jag har varitinne på skall det även i fortsättningen höra till undantagen att lagöverträdarei åldersgruppen blir föremål för åtal och domslolsförfarande. Ifråga om de ungdomar som ändå ställs inför domstol är det emellertid vikfigtatt ställa frågan i vad mån den unges förmåga och vilja att ställa till rättabör kunna påverka påföljdsvalet i domstolen. Enligt min mening finns det inte skäl att låtaökade krav på att ungdomar skall ställa till rätta efter brott ha något meravgörande inflytande på frågan om påföljd i de fall som går till åtal och dom.När det gäller ungdomar är det i stället andra aspekter, främst behovet av stödoch hjälp från föräldrar, skola och de sociala myndigheterna, som i första handbör styra påföljdsvalet. Dettahindrar emellertid inte atl man inom ramen för nuvarande principer förpåföljdsbestämning undersöker i vad mån man kan göra de unga lagöverträdarnamer motiverade att ställa till rätta efter brott. Därvid knyter sig intressetfrämst till den möjlighet för domstolarna alt i samband med meddelande avvillkorlig dom eller skyddstillsyn även ålägga den dömde att utföra etl fillbrottet relaterat arbete som införts fr. o. m. den (jfr prop.1986/87:106). Skulle inte den möjligheten kunna utvidgas till alt omfatta ävensådana fall där domstolen enligt 31 kap. I § BrB överlämnar en unglagöverträdare till vård inom ? För självfallet kan en reaktionpå brottet som slår i direkt samband med den vållade skadan ha etl pedagogisktvärde även i detta fall. En invändning som kan riktas mot en sådan reform äratt de sanktioner och möjligheter till omprövning som finns vid villkorlig domoch skyddstillsyn saknas när domstolen beslutar om överlämnande lill vård inomsocialtjänsten. Det förhållandel atl någon omedelbar sanktion inte kommer att finnas utgör enligtmin uppfattning emellertid inte nägot avgörande hinder mot en bestämmelse iämnet. En sådan föreskrift kan nämligen beaktas av socialnämnden i dessfortsatta arbete med den unge. I händelse av återfall i brott kan vidare entidigare vägran från den unges sida atl följa en föreskrift i viss mån fåbetydelse vid åklagarens och domstolens prövning i det nya målet. Den unge haralltså flera skäl att rätta sig efter de föreskrifter som meddelats. Jagförordar mot denna bakgrund att en föreskriftsrätt för domstolen införs ävenvid överlämnande till vård inom . Huvudregeln bör i likhet med vadsom gäller vid villkorlig dom och skyddstillsyn vara att föreskriften skall tasikte på att avhjälpa egendomsskador som har uppkommit genom brottet ellerannan liknande brottslighet. Men föreskriften måste också kunna inriktas påannat arbete för målsägandens räkning som i belysning av brottets och skadansart framstår som lämpligt (jfr prop. 1986/87:106 s. 27 och 90). Delbör betonas atl det inte är socialnämnden som skall se till attarbetsuppgifterna genomförs ulan det ansvaret ligger på den unge själv. 2.7 Underrättelse till vårdnadshavare Mitt förslag: Omnågon som inte fyllt misstänks för brott, skall vårdnadshavarenomedelbart underrättas. Underrättelse får dock underlåtas, om det finns särskildaskäl. Promemorians förslag: Skall förhör hållas med barnsom har fyllt 15 men ej i anledning av misstanke om brott på vilketfängelse kan följa, skall barnets vårdnadshavare underrättas om förhöret, omdet inte finns särskilda skäl mot det. Remissinstanserna: Promemorieförslaget tillstyrkseller lämnas utan erinran. Skälenför mitt förslag: Då man införde bestämmelserna om utredning av brott av barnunder infördes också en skyldighet att underrätta vårdnadshavaren om atlen utredning inletts. I 13 § LUL föreskrivs sålunda att barnets vårdnadshavarei dessa fall skall underrättas om all en utredning har inletts.Undertättelse får dock underlåtas, om det finns särskilda skäl. Ilagstiftningsärendet angavs som exempel på fall där man kan underlåta attunderrätta vårdnadshavaren den situafionen alt barnet bestämt motsätter sig detoch undersökningsledaren bedömer alt en underrättelse mer skulle kunna skadaän hjälpa barnet (prop. 1983/84:187 s. 34). Någonbestämmelse av motsvarande slag förekommer inte i fråga om utredningar av brottsom har begåtts av ungdomar som fyllt 15 men inte (jft JuU 1984/85:6). Ungdomar tillbringar en stor del av sin lid utanförföräldrarnas eller andra fostrares direkta tillsyn. När ungdomar begår brottkommer det därför inte alltid till föräldrars kännedom, om inte den unge självberättar om vad som hänt. Föräldrarna får givetvis vetskap om brottet, om de sociala myndigheterna gören utredning rörande den unges situation eller Prop. 1987/88:135 omåklagaren kallar vårdnadshavaren att närvara vid underrättelse om beslut omåtalsunderlåtelse. Delsamma gäller om domstol kallar vårdnadshavare atl deltai huvudförhandling. Men insikten om att den unge har begått brott når dem då iett förhållandevis sent skede. Det är i första hand föräldrarna som har ansvaretför barns och ungdomars vård och fostran. Det framstår för mig närmast som ensjälvklarhet att föräldrarna skall få veta om deras barnmisstänks för brott. Det bör därför vara en huvudregel också i fråga omungdomar i åldern 15-18 är att vårdnadshavaren underrättas om enbrottsmisstanke. En sådan underrättelse bör för att fylla sitt syfte ske snabbtoch omfatta även misstankar om brott av mindre allvarlig natur. Det är nämligenangeläget att man ingriper på elt tidigt stadium när en ung människa hamnat iriskzonen och det är i första hand föräldrarnas engagemang som då måstemobiliseras. Det förslag som har lämnats i det föregående om atlungdomar genom egna insatser skall ställa till rätta efter brott ökar intressetav att föräldrarna engagerar sig. Den unge kan t. e,x. behöva stöd i sinakontakter med målsäganden. Också för det föreslagna skötsamhetskravet ärföräldrarnas Slöd och hjälp betydelsefullt. I själva verket framstår det likamotiverat att Underrätta vårdnadshavare vid brottsmisstanke mot ungdomar mellan15 och som när brottsmisstanken riktar sig mot barn . När det gäller att avgränsa i vilka fall somunderrättelse skall ske kan det hävdas atl del är desto angelägnare attvårdnadshavaren får vetskap om brottsligheten, ju grövre denna är. Atl dra engräns utifrån den påföljd som kan komma i fräga för brottet är emellertidenligt min mening mindre lämpligt. Det är bättre att stämma i bäcken än i ån,dvs. innan den unges brottslighet har utvecklat sig allvarligt. Skallföräldrarna engageras, är det därför lämpligt atl de får kännedom också ombrottslighet av lindrigare art. Jag har mot denna bakgrund kommit fram till attvårdnadshavaren i princip alltid skall underrättas så snart det föreliggermisstanke om brott av någon som inte fyllt . Det finns emellertidsituationer där en underrättelse uppenbarligen inte skulle fylla någonfunktion och som därför bör undantas. Jag tänker då främst på det fallet attdet rör sig om en förseelse av mycket bagatellartat slag där det framstår somsjälvklart att rapporteflergifl skall meddelas. Där bör det räcka med polisenstillsägelse. Vidare bör, som framhållits i promemorian, underrättelse kunnaunderlåtas, om del undantagsvis kan antas att del skulle vara till större skadaän nytta för den unge att vårdnadshavaren undertältas. exempel är att detpå grund av förhållandena i hemmet finns risk för atl underrättelsen leder tillkroppsbeslraffning eller annan kränkande behandling av den unge (jfr 6 kap. I §föräldrabalken). Lagtexten bör utformas så atl del blir möjligt alt låta bliatl underrätta vårdnadshavaren i sådana fall. Jag vill, inte minst för de fall då underrättelsetill föräldrarna underlåts, erinra om polisens skyldighet enligt 3 § polislagen(1984:387) all fortlöpande samarbeta med myndigheterna inom ochsnarast underrätta dessa om förhållanden som bör föranleda någon åtgärd avdem. Enfråga som bör uppmärksammas är om en underrättelseskyldighet till 33 3 1987/88. vårdnadshavaren kan tänkaskomma i konflikt med det sekretesskydd som gäller för den enskilde enligt 9kap. 17 § sekretesslagen (1980:100). Enligt 6 kap. 2 och II §§föräldrabalken ansvarar vårdnadshavaren för barnets personliga förhållanden.Härav följer i och för sig att vårdnadshavaren i princip torde ha rätt alt tadel av uppgifter som är sekretesskyddade i barnets intresse. Emellertid tordeungdomar beroende på ålder och mognad i vissa sammanhang kunna disponera översekretessen själva (se prop. 1979/80:2 dd As. om en underrättelseskyldighet av det slag jag nu förordar fårsåledes anses innebära en reglering av utlämnande till enskild av uppgifter somi vissa situafioner kan vara sekretessbdagda enligt 9 kap. 17 § sekretesslagen.För ett sådant undantag frän sekretessen krävs lagstöd. Jag föreslår därförett tillägg till den angivna bestämmelsen i sekretesslagen. Avslutningsvisvill jag framhålla att underrättelsen skall syfta fill att väckavårdnadshavarens uppmärksamhet och få honom eller henne att engagera sig i denunges situation. Underrättelsen bör leda till att vårdnadshavaren lar reda påvad som har hänt, talar igenom saken med den unge och vid behov samverkar medde sociala myndigheterna så att lämpliga åtgärder för den unge kan vidtas. Jagvill emellertid understryka att ett bristande engagemang från vårdnadshavarenssida inte får leda fill att den unge åtalas och ställs inför domstol, om detannars inte funnits anledning fill det. Vårdnadshavarens förhållningssätt kan istället få betydelse för val av insatser till stöd för denunge. 2.8 Snabbare handläggning av mål mot unga Mittförslag: Måste åklagaren inhämta yttrande från socialnämnden i ett mål mot enunderårig, skall nämnden yttra sig , om det inte är nödvändigtmed på grund av ärendets beskaffenhet. Har yttrande inte avgetlsinom , skall nämnden redovisa orsaken fill dröjsmålet tillåklagaren. Har domstolen begärt yttrande hos nämnden, skall yttrandet avges isådan tid att huvudförhandling kan hällas inom de frister som normalt gäller imål mot unga, alltså från åtals väckande. Några särskilda frister för brottsutredningar motunga införs inte . Avsikten är att intresset av snabbare utredningar skallbeaktas genom förordningsändringar som bl. a. skall medverka till ett bättresamspel mellan polis och åklagare. Inomramen för en försöksverksamhet skall övervägas hur förfarandet kan påskyndasytterligare, bl. a. genom förenklingar och ett mer utvecklat samarbete mellanmyndigheterna. Promemoriansförslag: För socialnämndens yttrande föreslås en fyra-veckorsfrist. Haryttrande inte avgetts inom , skall åklagaren ändå ta ställning tillåtalsfrågan. I promemorian pekas också på möjlighe- tenatt låta sådana förundersökningar som leds av polisen och som inte Prop.1987/88:135 avslutats automafiskt övertas av åklagaren. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser haringet att erinra mot promemorieförslaget om en fyraveckorsfrist försocialnämndens yttrande. Tankarna på att åklagaren skall ta överförundersökningar som inte slutförts har bemötts övervägande negativt. Skälen för mitt förslag: Som jag sade inledningsvisär det mycket viktigt alt samhällets reaktion mot en ung lagöverträdare kommersnabbt. På flera ställen i LUL betonas ocksä vikten av ett snabbt förfarande.Likafullt är det etl faktum att det på sina håll dröjer oacceptabelt lång tidefter brottet innan ett beslut om vad som skall ske med den unge kan fattas. Vad det närmare bestämt gäller är och jag bortserhär från de brott som endast föranleder ett bötesstraff genom ordningsbot ellerstrafföreläggande - atl förkorta tiden mellan brottet och den tidpunkt dååklagaren kan fatta beslut i åtalsfrågan. Det beslutet måste i många fallföregås av två utredningar. Dels skall polisen göra en förundersökning rörandesjälva brottet. Dels skall de sociala myndigheterna göra en utredning om denunges personliga förhållanden som underlag för socialnämndens yttrande fillåklagaren enligt 3 § LUL angående lämpliga åtgärder rörande den unge.Förundersökningen skall bedrivas skyndsamt, men den kan givetvis dra ut påfiden till följd av olika komplikafioner. Inte sällan påbörjas den socialautredningen först sedan förundersökningen är färdig. Den sociala utredningenkan försenas ytterligare t. ex. därför att yttrandet inte kan beslutas påtjänstemannanivå eller genom ordförandebeslut utan måste tas upp vid ettsammanträde med socialnämnden i kommunen. Sedan åklagaren väl fått in all utredning, kan hani allmänhet avgöra åtalsfrågan utan dröjsmål; Väcks åtal, tar domstolen normaltupp målet inom viss (jfr 12 § LUL). När man kommit så långt ikedjan, uppstår normalt inga störte dröjsmål, såvida inte domstolen måsteinhämta yttrande från socialnämnden. När det gäller förundersökningen är jag liksommånga remissinstanser kritisk mot de tankar som förts fram i promemorian, åvenom jag i och för sig kan hysa förståelse för syftet bakom dem. En frist förförundersökningen som är kopplad till elt hot om att polisen, om fristen intehålls, fråntas ansvaret för sin uppgift att utreda brottet kan lätt leda stelbent ordning, där myndigheterna värnar om det egna reviret snarare änsamarbetar. Dessutom är förundersökningarna av så starkt skiftande beskaffenhetatt någon gemensam frist är svår alt ställa upp. Däremot är det enligt min mening lämpligt att polisenregelbundet ger åklagaren underlag för en bedömning av hur snabbt utredningarnaframskrider. Det är också viktigt att eventuella dröjsmål följs upp både i detenskilda fallet och mer allmänt, t. ex. i samband med regelbundna samverkansträffarmellan polis och åklagare. Om de lagförslag som jag nu lägger fram antas, avserjag att för regeringen anmäla frågan om förordningsändringar för att få tillstånd en sådan ordning. När det gäller frislen för socialnämndens yttrandetill åklagaren rådde redan vid LUL:s tillkomst enighet om att än i allmänhet inte borde förekomma. I promemorian föreslås en frist om 35 Enligt min mening är en fristregel av värde inte minst Prop.1987/88:135 för alt markera och precisera lagstiftarens krav på snabbbehandling. Fristen bör emellerfid, i enlighet med vad som förutsattes redanvid LUL:s tillkomst, sättas . I många fall kan yttrandet avgesmycket snabbt och inte ens tvåveckorsfristen behöver tas i anspråk; jag vill idel sammanhanget peka på att del i de flesta fall är både möjligt och lämpligtatt påbörja socialutredningen redan i samband med atl förundersökningen mot denunge inleds. Men ibland kan utredningen vara så omfattande eller kompliceradatt behövs. Del måste därför finnas ett visst utrymme för attöverskrida fristen. Jag vill emellertid understryka att detta får ske bara omdet är påkallat med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet. I detsammanhanget kan det finnas skäl att peka på att del för åklagarensställningstagande ofta inte behövs någon fullständig utredning. Det räckermånga gånger med en utredning som drivits så långt att man från de socialamyndigheternas sida kan ange om man vidtagit eller avser atl vidta någon åtgärdi fråga om den unge. Längre tid än torde endast i ytterstaundantagsfall vara nödvändig för att få fram etl yttrande från socialnämnden.Skulle behöva överskridas, är det rimligt att åklagarenunderrättas om orsaken till dröjsmålet. En regel om detta bör införas. Om åtal väcks, är tingsrätten i vissa fall nödsakadatt själv inhämta yttrande från socialnämnden, om detta inte skett redan frånåklagarens sida. Det är rimligt att nämnden även i dessa fall avger yttrandeinom i princip samma fidsramar som gäller för yttrande fill åklagaren. I detsammanhanget bör emellertid uppmärksammas tingsrättens skyldighet enligt 12 §LUL att hålla huvudförhandling från åtalets väckande. Det bör iprincip åligga socialnämnden att avge sitt yttrande i sådan tid att tingsrättenkan hålla förhandlingen inom den stipulerade fristen. Självklart bör det finnasmöjlighet för nämnden atl få till sitt förfogande, om det äroundgängligen nödvändigt med hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet.Nämnden bör emellertid i sådana fall ha skyldighet att underrätta domstolen omorsaken till dröjsmålet och utverka domstolens medgivande fill förlängningen.Reglerna i 12 § LUL bör kompletteras i enlighet med det sagda. Avsevärt viktigare än formella fristregler är dockenligt min mening alt utveckla samarbetet mellan dem som deltar i arbetet medunga lagöverträdare. På flera håll i landet har redan etablerats ett gottsamarbete som, efter vad jag förstår, medverkar till alt ärendena avsnabbare och smidigare än pä andra orter. Men också på många andra håll finnsen insikt om problemen och en stark vilja atl åstadkomma förbättringar. Iapril 1987 hölls påjusfitiedepartemenlets initiativ ett seminarium med företrädare för olika myndigheter och organisationer om möjligheterna all åstadkomma ett snabbare förfarande i mål mot unga. Vid seminariet fram kom en rad intressanta uppslag. Härefter gjorde företrädare för jusfitiede partementet ett antal studiebesök runt om i landet för all undersöka förutsättningarna atl få i gång en försöksverksamhet med ett snabbare förfarande i mål mot unga. De orter som besöktes var Stock holm, , , , , , , Gäv- 36 Intresset riktades främst på ulredningsförfarandet Prop.1987/88:135 hos polisen, åklagarna och socialförvaltningen, liksom samarbetetmellan dessa myndigheter. Tanken på en försöksverksamhet fick allmänt elt positivtgensvar, och det framfördes många uppslag till förbättringar i olikahänseenden. Det är enligt min mening angeläget att pröva olikamöjligheter atl åstadkomma etl snabbare förfarande i mål mot unga. Del kandärför vara lämpligt att man, vid sidan av de lagregler om snabbarehandläggning som jag föreslagit, även påbörjar en försöksverksamhet meddet syftet. Till grund för en sådan försöksverksamhet skulle kunna läggas detankegångar som förs fram i promemorian vid sidan av lagförslagen och de ideéroch uppslag som fångats upp vid studiebesöken. Man bör kunna utgå från attytterligare underlag kommer fram under försöksverksamhetens gång. Det torde vara lämpligt att en försöksverksamhetsätts i gång med att de nu föreslagna lagändringarna träder i kraft.Man kan då utvärdera försöksverksamheten och den nya lagsfiftningen.Verksamheten bör initieras på flera orter och inbegripa myndigheter somskiftar i storlek. Den bör syfta till att få till stånd snabba beslut iåtalsfrågan rörande lagöverträdare som inte fyllt och ge myndigheternaförhållandevis vida ramar för atl uppnå detta. För att underlätta och förenklasamarbetet mellan myndigheterna bör man undersöka om det finns någraförfattningsmässiga hinder som bör undanröjas. Det är min avsikt att senare anmäla för regeringende författningsförslag som bör genomföras för atl en försöksverksamhet avskisserat slag skall kunna sältas igång. Till frågan om ett uppdrag ål BRÅ attfölja försöksverksamheten och utvärdera den nya lagstiftningen återkommer jagredan i samband med atl jag anmäler frågan om en proposition i förevarandelagsfiftningsärende. 2.9 Kostnaderna för en reform Närdel gäller polisen får förslagen framför allt betydelse på det sättet att detfordras kontakter med målsägandena i något flera fall än .