prop · GB03104 · 1987-12-31 00:00:00 — 17§ är det fråga om befogenheter att vidta åtgärder till vård och skydd avfornlämning. Såsom framgår av exemplen kan sådana åtgärder ibland innefattaväsenfiiga ingrepp i fornlämningen. Detta innebär inte någon förändring iförhållande till vad som har gällt. Enligt7 § är bemyndigad att uppdra åt annan att vidta vård- och skyddsåtgärder.Det kan vara prakfiskt när det gäller exempelvis hägnad, röjning och städningav fornminnet. Ett uppdrag att för räkning vårda och skydda enfornlämning innefattar dock aldrig automatiskt rätt att mbba eller förändrafornlämningen. För detta fordras att uppdrag uttryckligen gällersådana åtgärder. Uppdrag av den arten skall givetvis lämnas först efter likanoggrann prövning som om det gällt ett tillstånd till ingrepp (jfr 12 och 13§§). Liksom enligt FML gäller att ägaren till marken eller vattenområdet skallunderrättas innan vård- och skyddsåtgärder vidtas. Underrättelse bör ske genomdelgivning. FrånFML har också förts över föreskriften om rätt till ersättning för markägareneller annan som till följd av åtgärderna drabbas av kostnader eller skada. Bestämmelsernai 8 § handlar om RAÄ:s och rätt att undersöka fasta fomlämningareller platser där fornfynd påträffats samt att bärga skeppsvrak som är fastfornlämning. Vidare handlar paragrafen om rätt att ge någonannan tillstånd till sådan undersökning eller bärgning. Bestämmelsernamotsvarar i sak vad som gällt enligt FML. Det är här sålunda fråga omundersökningar som initieras i vetenskapligt syfte och inte sådana som kommertill i samband med att fråga om tillstånd till ingrepp har aktualiserats.Regler om den sortens undersökningar och de kostnadsfrågor som är förbundna meddem lämnas i 10-15 §§. Såvittgäller bärgade skeppsvrak föreskrivs här, liksom i FML, att det bärgade vrakettillfaller staten, om det saknar ägare. 19§ slutligen regleras rätt att meddela föreskrifter rörandefasta fomlämningar och platser för fornfynd. Länsstyrelsenfår sålunda meddela särskilda ordningsföreskrifter till 75 skyddför en fast fornlämning. Av stadgandets avfattning framgår att det är fråga omindividuella föreskrifter beträffande en viss fornlämning och inte Prop.1987/88:104 omgenerella regler att gälla fornlämningarna inom länet. Att det sedan kan finnasmoment som går igen i åtskilliga av de utfärdade föreskrifterna är en annan sak.Föreskrifterna får avse inte bara själva fornlämningen och det till denhörande fornlämningsområdet utan även omgivande miljö. avgränsningför hur stort område utanför fornlämningen som föreskrifterna får gällagörs inte i lagen. Det torde ändå vara självklart att föreskrifterna inte får avse större område än som är sakligt motiveratför att säkra ett skydd som står i proportion till fornlämningens art ochbetydelse. De föreskrifter som kommer i fråga ärordningsföreskrifter. Det är sålunda väsentligen fråga om den typ avföreskrifter som har utvecklats vid tillämpningen av FML. bör emellerfid kunna anses även föreskrifter sominnefattar förbud mot olämpliga åtgärder vid bmkandet av ett markområde, t. ex.en reglering av betestrycket eller av djupplöjning. När det gäller en plats där ett fornfynd påträffats harlänsstyrelsen, liksom enligt FML, rätt att fridlysa området intill dess envetenskaplig undersökning har skett. Förutsättningen är också enligt den nyalagen att fridlysningen kan ske utan att någon väsentlig olägenhet uppstår.Bestämmelserna om fridlysning kompletteras i viss mån genom de särskilda bestämmelsernaom metallsökare i 18-20 §§. Ingrepp i fast fornlämning 10 § Den som avser att uppföra en byggnad, en anläggning ellergenomföra ett annat arbetsföretag bör ta reda på om någon fastfornlämning kan beröras av företaget och i så fall samråda medlänsstyrelsen. Om en fornlämning påträffas under grävning eller annatarbete, skall arbetet avbrytas till den del fornlämningen berörs.Den som leder arbetet skall anmäla förhållandet hos . Med 10 § inleds ett antal bestämmelser som gällerhanterandet av fasta fomlämningar i samband med arbetsföretag. I första stycket ges den grundläggande regeln omskyldighet att vid planeringen av arbetsföretag ta reda på om någonfast fornlämning kan beröras av arbetsföretaget. Det bör här särskiltframhållas att efterforskan-det bara gäller redan kända fomlämningar. Det äralltså inte fråga om att finna fram okända fomlämningar. Regeln tordetjäna inte bara kulturminnesvårdens intressen utan även företagarens ekonomiskaintressen. I stycket föreskrivs också skyldighet att samråda med länsstyrelsenom en fast fornlämning kan beröras. Ansvaret för att ta reda på om någon fast fornlämningberöi's vilar alltså på den som planerar ett markingrepp. Det får emellertidfömtsättas att såväl länsstyrelser som kommuner kan tillhandahålladokumentation till hjälp för företagaren. Som exempel på fall då en företagare under allaomständigheter bör närmare efterforska förekomsten av fasta fomlämningar bör framhållas det fall att en fast fornlämning finns redovisad på den ekonomiska kartan nära det område där arbetsföretaget skall utföras. Avolika skäl kan dock den ekonomiska kartans fornlämningsredovis- Prop.1987/88:104 ning vara ofullständig. Åtgärder för att ta reda på om en fastfornlämning berörs av företaget bör därför alltid ske om platsenligger inom ett område med täta fornlämningsförekomster som finns redovisat iett planeringsunderlag från RAÄ, eller , såsom t. ex.rapportserien Medeltidsstaden där städernas fomlämningar i form av kulturlagerfinns publicerade, platsenför arbetsföretaget ligger inom ett område som av kommunen utpekas som ettområde med täta fornlämningsförekomster (t. ex. i ett kulturminnesvårdsprogrameller motsvarande handling), fastafomlämningar i anslutning till platsen för arbetsföretaget kan anses varaallmänt kända i bygden. I praktiken torde de uppgifter som finns dokumenterade hoskommunen ofta vara en viktig informationskälla för den enskilde företagaren.Kommunen får också till följd av sitt allmänna ansvar för kulturminnesvårdenanses skyldig att vägleda den enskilde som vänder sig till kommunen för attutröna om hans arbetsföretag berör en fast fornlämning. I andra stycket lämnas föreskrifter för det fall att enfornlämning skulle påträffas under grävning eller annat arbete. I första handtar bestämmelsen sikte på det fall att en tidigare okänd fornlämning påträffasunder ett arbetsföretag. Bestämmelsen gäller emellertid naturligen också fördet fall att arbetsföretaget genom försummelse eller misstag har kommit attoförmodat beröra ett i och för sig känt fornminne. Föreskrifterna innebär att arbetet skallavbrytas till den del fornlämningen berörs. Vidare skall den som leder arbetetomedelbart anmäla förhållandet till . Om det behövs en särskild utredning för att ta reda på omen fast fornlämning berörs av ett planerat arbetsföretag, skall kostnaden förutredningen betalas av företagaren om arbetsföretaget innebär att ett störremarkområde tas i anspråk. Som sådan exploatering räknas t. ex. anläggande avallmän väg eller större enskild väg, järnväg, flygfält eller anläggning förenergiförsörjning. Detsamma gäller i fråga om vattenföretag och mer omfattandebyggande för bostads-, industri- eller handelsändamål. Beslut om särskildutredning fattas av . Enligt denna paragraf har möjlighet att påföretagarens bekostnad företa en särskild utredning om förekomsten avfomlämningar då det är fråga om exploatering som berör större markområden. Somexempel på sådana större arbetsföretag anges bl. a. anläggande av allmän väg,flygfält och stora bostadsområden. Bestämmelsen gäller däremot inte åtgärdersom sker inom ramen för pågående markanvändning, t. ex. inom jord- ellerskogsbruket. Regler med liknande innehåll finns redan i bl. a.vattenlagen (1983:291), vars 11 kap. innehåller särskilda bestämmelser om större vattenföretag. På motsvarande sätt finns exempel på att tillstånd av regeringen enligt 136 a § byggnadslagen (numera ersatt av 4 kap. 1 § naturresurslagen) förenats med villkor om specialinventering och kulturhistorisk utredning för att fillgodo- -yg se allmänna intressen. Beslutetom särskild utredning förutsätter självfallet att Prop.1987/88:104 kunnat konstatera ett sakligt motiverat behov av det fördjupadebeslutsunderlaget. Som gmnd för beslutet bör ha indikationer påatt fornlämningsförekomster utöver dem som är kända genom inventeringen förekonomiska kartan kan finnas. Det kan vara fråga om enstaka registreradelämningar som erfarenhetsmässigt vid närmare utredning eller inventeringbrukar indikera ytterligare förekomster. Erfarenheten visar att i vissa fallockså topografi och terrängförhållanden kan utgöra den erforderligaindikationen. Såsom kommer att behandlas i anslutning till 14 § blirföretagaren fri från kostnadsansvaret för utredningen, om det visar sig attnågon fornlämning inte berörs. Det förhållandet bör givetvis föranleda attlänsstyrelserna inte utan skäl föranstaltar om utredning enligt denna paragraf Den som vill rubba, förändra eller ta bort en fastfornlämning skall ansöka om tillstånd hos . får lämna sådant tillstånd endast omfornlämningen medför hinder eller olägenhet som inte står i rimligt förhållandetill fornlämningens betydelse. Såvitt gäller ägaren till skeppsvrak eller fornfynd somhör till skeppsvrak får tillstånd lämnas, om inte särskilda skäl talar emotdet. Om någon annan än markägaren, eller ägaren avvattenområdet, ansöker om tillstånd, skall ansökningen avslås om ägarenmotsätter sig åtgärden och det inte finns några synneriiga skäl att bifallaansökningen. Enligt första stycket görs ansökan om tillstånd tillingrepp i fornlämning hos . De ingrepp det här är fråga om är intesådana ingrepp som tillkommer av vetenskapligt intresse utan ingrepp som hängersamman med markanvändningen (jfr. vad som anförts i anslutning till 8 §). I andra stycket anges den allmänna förutsättningen förfillstånd till de ingrepp det här är fråga om. Såsom framgår av bestämmelsenskall i tillståndsärendet göras en intresseavvägning mellan intresset av att fågöra ingreppet och intresset av att bevara fornlämningen. Endast om exploateringsintressetväsentligt väger över bevarandeintresset får tillstånd ges. Detta uttrycks såatt tillstånd får ges endast om fornlämningen medför hinder eller olägenhet sominte står i rimligt förhållande till fornlämningens betydelse. Bevarandet avfornlämningen får alltså medföra hinder eller olägenhet men inte i orimliggrad. Vid avvägningen får vid bedömningen av exploateringsintresset beaktasarbetsföretagets betydelse både ur enskild och allmän synpunkt. Det är angeläget att tydligt motiverarbeslut om tillstånd respektive vägrat tillstånd. Dessa bestämmelser motsvarar i sak vad som har gälltenligt FML. Dock har föreskriften om att en ansökan skall innehålla noggrannbeskrivning av fornlämningen tagits bort såsom onödig. Länsstyrelserna torde iregel själva ha de bästa beskrivningarna. I tredje stycket anges att ägaren till skeppsvrak ellerfornfynd som hör fill skeppsvrak i normalfallet bör få fillstånd avlänsstyrelsen att rubba, förändra eller ta bort skeppsvraket eller fornfyndet.Endast om särskilda skäl föreligger fårtillstånd vägras. Även i FML särregleras skeppsvrak och Prop. 1987/88:104fornfynd som hör till skeppsvrak och samma krav gäller inte för att tillståndskall ges till att rubba, förändra eller ta bort dessa som när tillstånd skallges för att rubba, förändra eller ta bort en fornlämning. Somvillkor för tillstånd enligt 12 § får ställa upp skäliga krav påsärskild undersökning för att dokumentera fornlämningen eller särskildaåtgärder för att bevara den. I beslutet öm tillstånd skall såvitt möjligt angesden kostnad som åtgärderna beräknas medföra. Innanlänsstyrelsen prövar en ansökan enligt 12 §, får den besluta om en arkeologiskförundersökning av fornlämningen om det behövs för att få etttillfredsställande underiag för prövningen eller för att bedöma behovet av attställa krav på särskild undersökning. Dennaparagraf innehåller bestämmelser dels om vissa villkor som får ställas förtillstånd till ett ingrepp i en fast fornlämning, dels om rätt förlänsstyrelsen att genom en särskild förundersökning skaffa fram ett tillfredsställandebeslutsunderlag i tillståndsärendet. Iförsta stycket anges sålunda att som villkor för tillstånd får ställas uppskäliga krav på särskild undersökning för att dokumentera fornlämningen. Det ärdå fråga om en arkeologisk undersökning. Vidare får ställas skäliga krav påsärskilda åtgärder för att bevara fornlämningen. Det kan gälla t. ex. flyttningav en . Sådana villkor har kunnat ställas även enligt FML, men det harframgått mer indirekt genom regler om kostnadsansvar. Det bör framhållas attvad som är skäligt skall bedömas efter fornlämningens betydelse, inte efterarbetsföretagets omfattning eller ekonomi. för obetydligt iförhållande till fornlämningens betydelse skall såsom framgår av 12 §, tillståndöver huvud taget inte komma i fråga. Ennyhet är stadgandet att såvitt möjligt skall ange den beräknadekostnaden för åtgärden i sitt tillståndsbeslut. Denna föreskrift fyller flerasyften. För den företagare som har begärt tillståndet ger det ett någorlundafast underlag för att bedöma om ingreppet i fornlämningen är värt priset. Denkostnad som anger i beslutet indikerar nämligen en ungefärliggräns för hans kostnadsansvar. Detta skall behandlas närmare i anslutning till14 §. För innebär den principiella plikten att beräkna kostnadenatt beslutsunderlaget blir bättre vid avvägningen huruvida ett villkor ärskäligt eller inte. Detkan vara lämpligt att exempelvis RAÄ utarbetar närmare föreskrifter om beräkningav kostnader i förevarande sammanhang. Det kan emellertid här anmärkas att detofta torde vara försvarligt att såsom nu förekommer i praxis vidkostnadsberäkningar av undersökningskostnader räkna med enbart själva detarkeologiska arbetet och bortse från kostnaden för grovarbetskraft ochmaskinfimmar. Det kan nämligen vara vanskligt att avgöra hur stor del av sådanakostnader som är hänförliga till den arkeologiska undersökningen och vad somändå skulle ha följt med exploateringen. Kan andelarna separeras, bör det dockgivetvis ske. Bestämmelsernai andra stycket om förundersökning är en nyhet jämfört med FML. får sålunda innan den avgör tillståndsärendet oq låtagöra en särskild förundersökning, förutsatt att det behövs för att få tillfredsställandebeslutsunderiag i tillståndsfrågan som sådan eller för att Prop. 1987/88:104bedöma behovet av att ställa krav på särskild undersökning av fornlämningen. Fömndersökningenskall normalt inte innebära någon ökning av de sammanlagda undersökningskostnaderna.Tvärtom bör fömndersökningen ge möjligheter för den undersökande institutionenatt planera och genomföra den kommande huvudundersökningen så rationellt sommöjligt. Ettbeslut om fömndersökning förutsätter givetvis alt gjortbedömningen att en fast fornlämning berörs av arbetsföretaget i fråga. Densom utför ett arbetsföretag som berör fast fornlämning svarar för kostnaden föråtgärder enligt 13 §. Företagaren svarar dock inte för kostnad som 1. hänför sig till en fornlämningsom inte förut varit känd, 2. väsenfiigt översfiger vadlänsstyrelsen angett i beslut om tillstånd enligt 13 § första stycket, 3. hänför sig till arkeologiskfömndersökning enligt 13 § andra stycket, om inte lämnartillstånd till ingrepp i fornlämningen enligt 12 § andra stycket, eller 4. hänför sig till arkeologiskförundersökning eller särskild undersökning enligt 13 §, om det visar sig attnågon fornlämning inte berörs av arbetsföretaget. Regeringeneller den myndighet regeringen bestämmer får besluta om bidrag till kostnad somföretagaren skall svara för. 1denna paragraf regleras kostnadsansvaret för sådana åtgärder som ställs somvillkor för tillstånd för att ett arbetsföretag som innebär ett ingrepp i enfast fornlämning skall få göras. Huvudregelnär enligt första stycket att företagaren svarar för kostnaderna för sådanaåtgärder. 1andra stycket anges uttömmande de undantag som kan komma i fråga fränhuvudregeln. Enligt/ p svarar företagaren inte för kostnad som hänför sig till en fornlämning sominte tidigare varit känd. För att kunna anses okänd bör fornlämningen ha varitokänd såväl för antikvariska myndigheter som för allmänheten på orten. Däremotär en fornlämning vid tillämpning av denna punkt inte att anse som okänd omden, före beslutet i tillståndsfrågan, har upptäckts t. ex. vid en sådansärskild utredning som avses i 11 § första stycket. 2 p befrias företagaren från den del av kostnaden som väsentligt överstiger vadlänsstyrelsen har angivit i sitt fillståndsbeslut. Normalt torde denna gräns fåanses nådd när överskridandet uppgår till bortåt . Det säger sigsjälvt att om kostnaden skulle bli lägre än den beräknade, svarar företagarenbara för de faktiska kostnaderna. I 3p anges att om förundersökningen leder till att inte meddelar något tillstånd till ingrepp i fornlämningen svarar företagaren inte för kostnaden för förundersökningen. Om däremot något arbetsföretag inte kommer till stånd på gmnd av att företagaren avstår från detta av t. ex. kostnadsskäl kommer befrielse inte ifråga. 6 1987/88. I 4 p anges slutligen attom det visar sig att gjort ett Prop. 1987/88:104 felaktigtantagande om en fornlämningsförekomst har företagaren inte kostnadsansvar förden förundersökning eller särskilda undersökning som beslutat om. Regelni 4 p är en spärr mot att beslutar om förundersökning i onödan.Förundersökningsinstitutet skall inte användas för att utröna om det finnstidigare okända fomlämningar som berörs av ett arbetsföretag, utan för att geunderiag för att fastställa villkoren för tillstånd till ingrepp i enfornlämning som när tillståndsfrågan anhängiggjordes var känd. Slutligenbör anmärkas att beslut om kostnader inte i sig är exigibelt.För att få en exekufionstitel får vända sig till allmän domstol. Vägrasnågon tillstånd enligt 12 § beträffande fornlämning som när den påträffas varhelt okänd och utan synligt märke ovan jord, är han berättigad till skäligersättning av allmänna medel, om fornlämningen vållar honom betydande hindereller olägenhet. Ansökan om sådan ersättning görs hos länsstyrelsen.Ansökningen skall ha givits in till från det att fornlämningenpåträffades genom grävning eller annat arbete, annars är rätten till ersättningförlorad. Vad som sagts om ersättning skall inte tillämpas om markenexproprieras. Ersättningför hinder eller olägenhet skall deponeras hos . I fråga omfördelning och utbetalning av deponerade belopp samt rättsverkan av fördelningoch utbetalning gäller i tillämpliga delar vad som är föreskrivet för det fallatt nyttjanderätt eller servitutsrätt upplåts enligt expropriationslagen(1972:719). Beloppet utbetalas dock direkt till sökanden om det är väsentligenutan betydelse för annan rättsinnehavare i avseende på fastigheten. Vägrattillstånd ger inte rätt till ersättning utom i det enda fall som behandlas iförevarande paragraf. Den grundläggande förutsättningen är att det gäller enfornlämning som var helt okänd och utan synligt märke ovanjord när denpåträffades. Det får sålunda inte vara fråga om en fornlämning som dentillståndssökande kunnat få besked om vid förfrågan hos eller hoskommunen. Med kravet på synligt märke ovanjord avses sådana märken som även fören lekman bör ge anledning till misstanke att det finns en fornlämning. Enytterligare förutsättning är att det vägrade tillståndet vållar sökandenbetydande hinder eller skada. Tillstånd till ingrepp skall, såsom anmärkts ianslutning till 12 § inte ges förrän fornlämningen medför hinder eller olägenhetsom inte står i rimlig proportion till dess betydelse. En värdefull fornlämningkan därför medföra avsevärt hinder eller olägenhet utan att tillstånd lagligenfår ges. Ansökan om ersättning görs hos . beslut ifrågan överklagas inte som förvaltningsbesvär. I stället hänvisas den missnöjdeatt väcka talan mot staten om ersättning vid domstol. Bestämmelser härom finnsi 25 §. Ersättningsbestämmelsernai denna paragraf skall givetvis inte tillämpas om marken exproprieras på gmnd av fornlämningen. En föreskrift om 82 dettahar tagits in i paragrafen. Med hänsynfill att ersättningen kan uppgå till tämligen betydande be- Prop.1987/88:104 lopp har i paragrafen tagits in vissa bestämmelser om fördelning aversättningsbeloppet. De har i sak oförändrade förts över från 7 § FML. Inlösen och hittelön vid fornfynd Vid inlösen av fornfynd som enligt 4 § är hembudsplikfigt,skall ersättning utgå med ett belopp som är skäligt med hänsyn till fyndetsbeskaffenhet, för föremål av ädelmetall dock minst motsvarande metallvärdetefter vikt samt en åttondels förhöjning. För fornfynd får även särskild hittelön lämnas. Frågor om inlösen, ersättning och hittelön prövas avriksantikvarieämbetet. Bestämmelserna om inlösen innebär friare bedömningsgmnderför inlösenersättningen än vad som gällde enligt FML. Den enskildes rätt viss minsta ersättning ändras dock inte. För ädelmetaller gäller attersättning skall utgå lägst med ett belopp motsvarande metallvärdet efter viktsamt en åttondels förhöjning. För övriga fynd bör inlösenersättningen bestämmashelt med hänsyn till fyndets beskaffenhet i det enskilda fallet. Utöverinlösenersättning får hittelön utgå både för föremål som saknar samband medfast fornlämning och för föremål som påträffas i en fast fornlämning. får genom fyndfördelning överlåtastatens rätt till fornfynd på museum som åtar sig att vårda det påett tillfredsställande sätt. Föreskrifterna om fyndfördelning torde inte tarva annankommentar än att de innebär att regeringens befattning med fördelningen i vissafall upphör. Metallsökare får inte medföras på fasta fomlämningar annatän vid färd på sådan väg som är upplåten för allmänheten. Metallsökarefår inte användas inom . Metallsökare får inte heller användas inom område därfornfynd av det slag som skall hembjudas enligt 4 § andra stycket harpåträffats. Sådant område omfattar fyndplatsen och den omgivande mark därytterligare fornfynd kan tänkas förekomma med hänsyn till det tidigare fyndetskaraktär, fyndplatsens och den omgivande markens utseende samt förekomsten avandra kända fyndplatser i närheten. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmermeddelar föreskrifter om den närmare avgränsningen av sådant område som avsesi andra stycket. 20 § Prop.1987/88:104 Utan hinder av vad som sägs i 19 § får metallsökare användas för att yrkesmässigt söka efterannat än fornfynd. Utanhinder av vad som sägs i 18 och 19 §§ gäller att metallsökare får medföras ochanvändas 1. vidundersökningar av fomlämningar eller platser där fornfynd påträf fats, när undersökningen utförs av eller av någon annan efter medgivande av eller 2. omlänsstyrelsen i annat fall har givit tillstånd till det. Dessabestämmelser motsvarar de bestämmelser om metallsökare som infördes i FML attgälla fr.o.m. den (15 a-d §§ prop. 1984/85:128). Med metallsökaremenas i likhet med vad som gällde enligt FML apparater som kan användas för attpå elektronisk väg spåra metallföremål under markytan (prop. sid. 22).Bestämmelserna torde inte nu behöva kommenteras ytterligare. Tillböter eller fängelse döms den som av uppsåt elleroaktsamhet 1. gömmer,skadar, förändrar, avyttrar eller förvärvar föremål som enligt 4 § skall fillfalla eller hembjudas staten, 2. inte anmäler fornfynd enligt 5§, 3. bryter mot 6 §, 4. bryter mot bestämmelserna i 10§ andra stycket eller 5. bryter mot 18 eller 19 §. Densom bryter mot 5 § har förlorat all rätt på grund av fyndet. Metallsökare somhar använts vid brott enligt första stycket 5, skall förklaras förverkad, omdet inte är uppenbart oskäligt. Avskäl som anförts i den allmänna motiveringen har brott mot bestämmelserna iförevarande kapitel eller mot föreskrifter som har meddelats med stöd av dessabestämmelser gjorts till oaktsamhetsbrott. Vidöverträdelse av beslut eller föreskrift enligt detta kapitel får tingsrättenbesluta om handräckning för att åstadkomma rättelse. Ansökan om handräckningfår göras av samt . 1fråga om handräckning finns bestämmelser i 17 § handräckningslagen (1981:847).