mot · GA02So481 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87:So481 Användningen av amalgam som tandersättningsmaterial Samhället gör stora ansträngningar att diagnostisera och avhjälpa de skador som asbesthanteringen gett dem som arbetat med asbest. Någon motsvarande hjälp till undersökning och/eller utredning av eventuella skador har däremot inte erbjudits tandvårdspersonal som i sin arbetsmiljö har exponerats för kvicksilverånga. Vid en inventering av arbetsmiljön och expositionen för kvicksilverånga i denna som skett i bl. a. har det visat sig att tandvårdspersonal som arbetet i behandlingsrum utsatts för högre halter kvicksilverånga än annan personal. När tandvårdspersonal utsätts för exponering av höga halter av kvicksilverånga kan bestående skador uppstå, med en mycket skiftande symtombild. Denna symtombild beskrevs i en medicinsk rapport. I meddelandeblad nr 4/86 redovisas vilka olika sjukdomar som kan uppstå hos patienter med många amalgamfyllningar, bl. a. allmän muskelvärk, stelhet i leder och muskler, värk från rygg, nacke och skuldror. Symtom som huvudvärk, yrsel, trötthet, kraftlöshet och koncentrationssvårigheter, depressioner och nedstämdhet har rapporterats. Också astma, hösnuva, eksem, magbesvär och hjärtbesvär finns med i symtombilden. Arbetsmiljön inom tandvården har förbättrats. Dock finns det fortfarande personer som och säkerligen även senare arbetat som tandvårdspersonal i miljöer där kvicksilverhalterna överstigit dagens gränsvärden. expergrupp för frågor om kontroll och tillsyn av dentala material beskriver i sin första delrapport tandvårdspersonal som en utsatt grupp. De enda konkreta åtgärder som expertgruppen föreslår är dock införande av ett register för biverkningar samt bättre utbildning och en av rapporteringsskyldighet för tandläkarna i hit hörande frågor. Personer som varit sjuka med många eller de flesta av de typiska förgiftningssymtomen väntar fortfarande på konkret hjälp. Det är angeläget att man ger möjligheter för den tandvårdspersonal som exponerats för kvicksilverånga att bli undersökt med tanke på eventuella skador. Det är otillfredsställande att människor utsätts för det fysiska och psykiska lidande som det innebär att inte få en korrekt diagnos av sina symtom. Det finns personer som trots uppenbara symtom på kvicksilverförgiftning vägras yrkesskadeersättning. Drabbad tandvårdspersonal måste få en saklig bedömning av hela sin sjukdomsbild och en rejäl genomgång av den kvicksilverpåverkan som de utsatts för i sitt arbete. De som tillhör denna kategori måste få rätt att utan betungande kostnader få byta ut amalgam och andra problemfyllningar, liksom rätt till yrkesskadeersättning och till omskolning där sådan behövs. Den drabbade tandvårdspersonalen har försökt få till stånd en seriös debatt om skadeverkningar av yrkesmässig hantering av amalgamkvicksilver, innefattande bl. a. knådning av amalgamet i i händerna och utpressning av kvicksilveröverskottet mellan tummen och pekfingret, men även följderna av att ständigt ha kvicksilver i hud, i småsår och på kläder av att kvicksilverånga i samband med fullgörande av arbetsuppgifterna. Det förekommer visserligen inom tandläkarkåren delade uppfattningar om huruvida skadeverkningar av amalgamhanteringen kan fogde visar dock rapporter om avlidna tandläkares - jämfört med halter av kvicksilver i hypofysen. Tandsköterskor, dental- och tandtekniker, hygienister och tandvårdsbiträden är andra yrkeskategorier som tidigare ofta har handskats med kvicksilver på ett sätt som i flera fall har gett allvarliga sjukdomssymtom . Av uppgifter från drygt trettiotalet kända fall där inom tandvården verksamma ansett sig vara drabbade av kvicksilverförgiftning på grund av kontakt med amalgam framgår att samtliga de berörda har haft stora svårigheter att få samhällets stöd. Korrekta diagnoser har ställts endast i ett fåtal fall, och inga av de drabbade har fått igenom krav på yrkesskadeersättning. De flesta av dem lider svårt fysiskt och psyksikt av att inte få ett erkännande av sin sjukdom. Expertgruppens ordförande professor har framhållit att det mycket väl kan tänkas att man inom tandvården, speciellt i äldre tider, kunnat bli exponerad för ganska stora mängder kvicksilver. Även professor på livsmedelsverket har medgivit att man inom tandvården tidigare arbetet med kvicksilver på ett sätt som ej skulle accepteras från arbetsmiljösynpunkt. Trots sådana uttalanden och trots att vårdprogram som uppgjorts för patienter med amalgamrelaterade besvär känner många av de drabbade, oavsett om det gäller tandvårdspersonal eller andra patienter, att de har svårt att få förståelse för behovet av att få sina egna amalgamfyllningar utbytta. Det är svårt för dem att finna en läkare som har de specialistkunskaper på det diagnostiska området och de behandlingserfarenheter som är nödvändiga. Det är därför också svårt för dem att få sina yrkesskador diagnostiserade och att få en sanering påbörjad. Varken eller andra ansvariga instanser har erkänt möjligheten att tandvårdspersonal eller andra ansvariga instanser har erkänt möjligheten att tandvårdspersonal och/eller patienter kan lida av kvicksilverförgiftning på grund av kontakt med amalgam, och så länge detta är förhållandet står dessa människor också utanför vårt sociala skyddsnät. Det är rimligt att i fall där både tandvårdspersonal och patienten misstänker att denne drabbats av kvicksilverförgiftning skall behandlingen i första hand inriktas på att avlägsna amalgamet och/eller andra metaller som kan inverka negativt på sjukdomsbilden. Prover och analyser som utförs i samband härmed borde betalas via sjukförsäkringen och inte som belasta patientens ekonomi. Detär vidare ett berättigat krav att personer som arbetar eller har arbetet inom tandvården skall få möjlighet till en kvalificerad yrkesmedicisnk bedömning. I samband därmed bör man inte spara någon möda när det gäller att ställa rätt diagnos och att ge relevant behandling, t. ex. i form av sanering av vederbörandes egna amalgamfyllningar. Sådana åtgärder bör dessutom utföras utan kostnad för patienten. Skador av yrkesmässig amalgamhantering bör jämställas med motsvarande yrkesskador, som t. ex. sådana som orsakats av asbest. På grund av det långsamma förlopp som en kvicksilverförgiftning i många fall kan ha och med tanke på de arbetsmiljöförhållanden som tidigare rått inom tandvården är det angeläget att det inte sätts någon tidsgräns bakåt vid fastställelse av behovet av insatser för den drabbade tandvårdspersonalen. Symtombilden kan emellertid också utvecklas snabbt. Därför bör det inte heller sättas någon undre gräns vid bedömningen av huruvida symtomen skall betraktas som yrkesskada eller ej. Det är vid sanering av amalgamfyllningar naturligtvis viktigt att tandläkaren har god kontroll över vad ersättningsmaterialet innehåller. Anteckning om dettas innehåll bör därför ske i patientjournalen. Tandläkarens patientjournaler bör dessutom bevaras för läkarjournaler. På patientjournalen bör även redovisas patientens egen information om eventuella biverkningar av fyllningsmaterialet. Skyldighet att föra in sådan information samt att rapportera denna till biverkningsnämnden bör stadgas i lag. borde vidare ges i uppdrag att utfärda direktiv som leder till att det blir lättare för patienten att få önskad behandling utan omvägen över s. k. anvisningstandläkare. I varje landsting bör inrättas en tandvårdsskadenämnd med tandvårdsskadeombud, dit patienter kan vända sig i fall där tveksamhet om diagnos och behandling kan uppstå. Det är angeläget att hänvisningstandläkare inte annat än av synnerliga skäl kopplas in i sådana fall. Patientens, behandlande läkares och behandlade tandläkares uppfattning bör därvid anses vara i första hand tillräcklig. På lämpligt antal platser i landet bör tillskapas kvicksilverspecialistfunktioner inom sjukvården. Det bör anslås medel för en pilotutbildning inriktad på att få fram personer med tillräckliga kvalifikationer för att utöva dessa speicalistfunktioner. En sådan utbildning bör utformas i samarbete med olika fakulteter och med tekniska högskolor. a. kan härvid anlitas forskare inom kemins, fysikens och socialmedicinens områden. Det bör slutligen övervägas huruvida amalgamet kan avskaffas som tandersättningsmaterial. För detta syfte kunde i så fall lämpligen ett särskilt anslag inrättas för en period av . 1** 1986/87. Mot bakgrund av det anförda hemställs att hos regeringen hemställer att en utredning tillsätts med uppgift att snabbt överväga i motionen redovisade åtgärder föranledda av användningen av amalgam som tandersättningsmaterial. () ()