mot · GA02ju113 · 1987-03-31 00:00:00 — Motion till 1986/87 :Jull3 Ändring i m. m. (s. k. kontraktsvård m. 1986/87:106) Den enskilde känner allt större vanmakt då det gäller att skydda sig själv och sin egendom från angrepp utifrån. Grundläggande etiska normer har anfrätts. Rättssamhället måste därför försvara sig. Framgångsrik brottsbekämpning måste bygga på de beprövade och i rättsmedvetandet förankrade principerna o att på brott skall följa straff, o att straffets ändamål är att avhålla andra från att begå brott, o att straffet skall innehålla ett mått av obehag, o att straffet skall vara rättvist eller annorlunda uttryckt att det skall råda proportionalitet mellan brott och straff, o samt att straffet har en moralbildande eller moralförstärkande verkan (jfr. min motion om ; 1985/86:Ju601). Straffet i sig är inte det primära det bör understrykas utan det är hotet om straff. Om hotet i sin tur icke förverkligas i tillräcklig omfattning, upphör emellertid (dess värre) hotet att fungera som hot. Straffet förlorar då sin verkan av avskräckning; straffhotet får icke vara tomt (allmänprevention). Av fundamental betydelse är att lagföringen kommer till stånd så fort det över huvud taget är möjligt. Dagens kriminalpolitik bygger däremot i strid med nyssnämnda grundsatser på den individualpreventiva ståndpunkten, som utgår från den (deterministiska) föreställningen att lagbrytaren inte begått brott av fri vilja utan på grund av att han varit mer eller mindre sjuk. Den laglydiga människan antas alltså det är utgångspunkten vara i grunden god, varför det kriminella beteendet beror på en felaktig utveckling hos henne. Straffets ändamål skall därför vara att genom behandling, vård, befria henne från hennes dåliga egenskaper och böjelser. Grundvalarna för dagens kriminalpolitik rapporteftergift, åtalsunderlåtelse, överlämnande till särskild vård, hälftenfrigivning, villkorlig dom och skyddstillsyn har rämnat. Denna uppfattning torde omfattas av det stora flertalet svenskar. har antalet polisanmälda brott ökat med mer än fem gånger, från 195 000 till över en miljon; regeringens skrivelse 1986/87:21. Om verkligheten icke skulle duga som bevis, finns stöd i bl. a. två skrifter från brottsförebyggande rådet (BRÅ) Nytt straffsystem och Brottsutvecklingen samt i uppsatsen och individualprevention av professorn i SOU 1986:15. Ur skriften Brottsutvecklingen vill jag sammanfattningsvis återge följande rader av dåvarande överdirektören vid BRÅ (s. 139): 1 begreppet rättvisa ligger också att lika fall skall behandlas lika. 1 rättssystem som lägger tonvikten vid den dömdes sociala anpassning är det risk att lika brott föranleder olika påföljder beroende på att de dömda lever under olika villkor och har olika "behandlingsbehov. För del är den diskussionen inte längre lika aktuell. a. har en omfattande behandlingsforskning såväl i vårt land som utomlands visat att möjligheterna att förebygga återfall i brott med olika former av kriminaloch annan vård är mycket begränsade. Det tycks inte spela någon roll för återfallsfrekvensen vilken påföljd man väljer. Behandlingsideologin har därför i och i många andra länder i västvärlden trängts tillbaka. För egen del menar jag också att analogin mellan kriminalitet och sjukdom är falsk. Rättsskipningen syftar inte till att diagnositicera och behandla individer som uppvisar symptom på social avvikelse (kriminalitet) utan att tydliggöra lagstiftarens budskap att vissa handlingar inte är tillåtna. Jag har redan sagt att jag anser analogin mellan kriminalitet och sjukdom vara falsk och att det inte Finns något vetenskapligt stöd för uppfattningen att man med olika former av behandling dödsstraff och möjligen kastrering undantaget kan påverka återfallsrisken. Men jag tror inte på en utveckling mot extremt individualiserade påföljder också av ett annat skäl. Särskilt allvarlig är som framhållits i motion Ju410 bristen på sanktionsmedel i fråga om att komma till rätta med brott som begås av ungdomar. Om man då bortser från de olika slag av påföljder som innebär att brott KÅeskall eller behöver beivras, kommer böter närmast i blickpunkten. Böter uppfattas emellertid som verkningslösa och saknar därmed allmänpreventiv betydelse. Inställningen hos ungdomar till socialtjänstlagen är densamma. Det är följaktligen nödvändigt att ge domstolarna möjlighet att tillrättaföra ungdomar på ett mera handfast sätt i de situationer då traditionellt fängelse icke bör komma i fråga. Som ett enda exempel må nämnas den helt meningslösa vandalisering av t. ex. tunnelbanan som fått sådan våldsam spridning. Det krävs det är den ovederläggliga slutsatsen att påföljden riktar sig mot den unge i form av något slags tvång och inskränkning i hans frihet; straffet måste innehålla ett mått av obehag. En sådan påföljd skulle kunna vara fritidsfängelse i form av nattfängelse och veckoslutsfängelse. Nattfängelse innebär att den dömde och nätter är intagen i anstalt men vistas ute i samhället . Veckoslutsfängelse innebär, vilket namnet avslöjar, att frihetsberövande äger rum endast under veckosluten. Denna påföljd avvisas emellertid i propositionen (s. 18). Allt skall tydligen förbli vid det gamla. Dagens oefterrättliga ordning skall tillåtas bestå. Rättsstaten avstår även för framtiden från att sätta kraft bakom orden. Vilka förödande konsekvenser måste icke en sådan inställning från samhällets sida i längden få, då det gäller att hos ungdomen inprägla respekt för och hänsyn till andra människor och deras egendom. I likhet med och säkerligen med brett stöd från allmänheten gör jag för min del gällande, att fritidsfängelse skulle ha god allmänpreventiv verkan och att denna form av straff för den skull bör prövas utan dröjsmål. Regeringen bör således framlägga förslag om fritidsfängelse såsom ett sätt att anpassa påföljdssystemet till verkligheten. I propositionen framhålls att kontraktsvård skall anses utgöra en ny typ av kvalificerad föreskrift vid skyddstillsyn som skall ha till ändamål att ersätta fängelsestraff. Redan det av anmärkta förhållandet, att möjligheterna att genom vård och behandling förebygga återfall i brott är mycket nedslående, talar emot förslaget i propositionen. 1 det till grund för propositionen liggande betänkandet (SOU 1984:32) hänvisas dessutom till att amerikanska erfarenheter av kontraktsvård (civil commitment) ej är uppmuntrande och till att den bedrivna försöksverksamheten vid i brottades med stora svårigheter. Min avgörande invändning ligger emellertid på ett annat plan. Förslaget är helt oförenligt med de grundsatser som bör känneteckna bekämpandet av brott (allmänprevention). Det skulle sålunda till en början stå i strid med det självklara kravet på rättvisa att lika brott kunde leda till så vitt skilda påföljder, kontraktsvård eller fängelse. Verkställigheten av en brottspåföljd kontraktsvård , sanktioner vid misskötsamhet och användning av tvångsmedel skulle vidare utan närmare reglering överlämnas till enskilda institutioner och hem som inte står under särskild tillsyn och kontroll från samhällets sida. Kriterierna på de situationer då påföljden skall användas är till yttermera visso häpnadsväckande vaga eller motsägelsefullt beskrivna i propositionen. Om kriterierna kan inhämtas följande. Å ena sidan är kontraktsvård avsedd för missbrukare av alkohol eller narkotika. Å andra sidan talar både principiella och praktiska skäl enligt min (= departementschefens) mening mot tanken att utesluta kontraktsvårdsarrangemang för andra fall där förhållandena påkallar vård eller annan behandling. Ett psykiskt insufficienstillstånd får emellertid inte vara så allvarligt att sluten psykiatrisk vård kommer i fråga (s. 35). Å ena sidan får de aktuella problemen inte vara av tillfällig och övergående natur. Å andra sidan kan det vid exempelvis mycket avancerade former av alkoholism ibland föreligga så stora svårigheter att planera och genomföra kontraktsvård att sådan inte är en ändamålsenlig påföljd (s. 35). Å ena sidan ställer departementschefen sig mycket tveksam till att deltaljreglera den vård som kan bli aktuell genom kontraktsvård, som anges kunna ske i form av öppen poliklinisk vård, vård på olika hem för vård eller boende eller familjevård (s. 46). Å andra sidan har domstolen vid prövningen av frågan huruvida kontraktsvård skall kunna ersätta fängelse naturligtvis (att) beakta hur den tilltänkta kontraktsvården är utformad i fråga om vårdtid, regler och behandlingsinnehåll. Och vid denna prövning har det betydelse, huruvida kriminaliteten är lindrig eller tämligen grov (s. 47). Till yttermera visso gör departementschefen i sammanhanget det uttalandet att valet av kontraktsvård kan komma att bero på tillgången på behandlingsplatser och i vissa fall på den tilltalades bostadsort. Några möjligheter för domstolarna att framtvinga ett kontraktsvårdsarrangemang bör inte lämpligen tillskapas (s. 47). Departementschefen har slutligen svårt att acceptera tanken på en fixerad straffvärdegräns i lagen, vilket innebär att kontraktsvård formellt kan bli tillämplig för alla brott, även de allra grövsta (s. 36). Rattfylleri anges som en typ av brott där kontraktsvård avses bli aktuellt (s. 58). Som exempel på andra brott för vilka kontraktsvård kan ersätta fängelse nämnes i propositionen kleptomani, exhibitionism och vissa former av incest (s. 35). Våldsbrott undantas ej (s. 68). Det enda kriterium som uppställs är att det skall finnas en koppling mellan missbruket och den aktuella brottsligheten (s. 36). För att inte begränsa kontraktsvården till missbruksfallen tillägger emellertid departementschefen: när det gäller andra förhållanden som påkallar vård eller behandling än missbruk bör enligt min mening förutsättas (!) ett samband mellan vårdbehovet och brottsligheten. Av de åberopade omständigheterna kan icke dragas annan slutsats än att förslaget om kontraktsvård icke uppfyller elementära krav på rättvisa, likformighet och förutsebarhet. Strängt taget borde det kunna räcka med att hänvisa till departementschefens uppseendeväckande uttalande av innebörd att den tilltalades bostadsort kan bli avgörande för valet av påföljd. Bor man på rätt plats, kan man komma i åtnjutande av kontraktsvård. Bor man på fel plats, blir straffet fängelse. Otroligt men sant. En av domarreglerna infinner sig osökt i minnet: "Lika brott kräver lika straff, och därföre skall man icke se därefter, att en är fattig eller rik, utan straffa den ena som den andra, där lika brott a>o(nr 21). Förslaget om kontraktsvård bör det är slutsatsen förkastas av . Förslaget står helt i strid med beprövade och i rättsmedvetandet förankrade grundsatser för brottsbekämpning. Förslaget ligger på sitt sätt i linje med den för några decennier sedan lanserade tanken på att dela upp straffprocessen i två led. Domaren skulle först avgöra skuldfrågan, varefter ett behandlingslag av läkare, psykologer och andra specialister vid ett runt domarebord skulle bestämma påföljden som enbart skulle syfta till att anpassa den dömde till samhället. Se APROPÅ 1984 s. 20. Denna vårdideologi är som framgått emellertid på återtåg i de flesta länderna i västvärlden, något som emellertid synes ha undgått justitieministern. ville regeringen begränsa bruket av frihetsstraff ytterligare för främst rattfylleribrott. Förslag härom väckte emellertid sådant allvarligt motstånd att propositionen i ämnet återtogs. återkommer förslaget närmast i annan förklädnad. Det är icke värt annat öde än det tidigare. Angelägen vård kan komma till stånd inom ramen för verkställighet av fängelsestraff. Med hänvisning til! det anförda hemställer jag 1. att hos regeringen begär förslag till införande av fritidsfängelse i enlighet med vad motionen närmare innehåller, 2. att avslår förslaget om kontraktsvård som alternativ till fängelsestraff.