mot · GB02Ub529 · 1987-01-01 00:00:00 — av och (vpk) om förbättrad pedagogisk kompetens inom högskolan 1987/88 Ub529 536 God utbildning förutsätter kompetenta undervisare. En kvalitativt högstående undervisning förutsätter hög standard på lärarna ur såväl vetenskaplig som pedagogisk synvinkel. En omfattande debatt har förts beträffande de nya grundskollärarnas framtida vetenskapliga och pedagogiska kompetens. Farhågor, enligt vår mening felaktiga, har uttryckts att grundskollärarna inte kommer att besitta tillräckliga ämneskunskaper. På högskolans område är problemet det rakt motsatta. De undervisande lärarnas praktiskt-pedagogiska kunskaper är däremot ofta mycket bristfälliga. Ur historisk synpunkt är detta inte så märkligt. Universiteten har varit uppbyggda för främst forskningens behov, medan undervisningen inte ägnats tillräckligt stor uppmärksamhet. Mycket har dock hänt. Högskolan är inte längre den elitistiska, exklusiva institution som universiteten en gång var. Dagens högskolor utbildar över 180 000 svenskar. Att denna högskola fortfarande tillåts ägna så litet uppmärksamhet åt de pedagogiska frågorna är anmärkningsvärt. På lägre nivåer i utbildningssystemet är det självklart att praktisk-pedagogisk utbildning är ett behörighetskrav för samtliga undervisningstjänster. På högskolenivå finns inte motsvarande krav. Det är paradoxalt att studenterna förutsätts kunna tillgodogöra sig det avancerade kunskapsstoff som presenteras dem, vägledda av lärare som ofta helt saknar praktisk-pedagogisk utbildning. Ur ett samhälleligt perspektiv är detta ett mycket dåligt utnyttjande av lärarnas vetenskapliga kunnande. Kunskaper är mycket litet värda om de inte kan förmedlas och tillämpas. Sedan LÄTU-reformen genomfördes finns det möjligheter att ta ökad hänsyn till de pedagogiska meriterna vid tjänstetillsättningar. Arbete med att värdera lärarnas pedagogiska meriter pågår också som underlag för den individuella lönesättningen. Men egentligen har inte så mycket förändrats. I praktiken väger de vetenskapliga meriterna fortfarande oerhört mycket tyngre än de pedagogiska vid tjänstetillsättningar. Möjligheterna att meritera sig för högre tjänster genom pedagogiskt arbete är fortfarande mycket små. UHÄ:s anvisningar om hur de pedagogiska meriterna skall värderas är förvisso välbehövliga men otillräckliga. De personer på universitet och högskolor som har till uppgift att arbeta för en bättre pedagogisk miljö tvingas arbeta med små resurser och dess 1 1987/88. utom ofta i motvind. De pedagogiska konsulterna och de pedagogiska utvecklingsenheterna har en viktig uppgift att fylla och gör berömvärda insatser med sina knappa resurser. För att ge pedagogiken den plats den förtjänar på högskolan krävs kraftfulla insatser. En satsning på pedagogisk kompetens skulle med förhållandevis små medel kunna ge påtagliga resultat i form av förbättrad utbildningskvalitet. Universitetens pedagogiska utvecklingsenheter (PU-enheter) bör därför få i uppdrag att utforma lokalt anpassade praktiskt-pedagogiska kurser om 10 poäng och få särskilda anslag för dessa kurser. Kurserna borde kunna starta . De forskarstuderande på alla fakulteter ges möjlighet att tillgodoräkna sig den praktisk-pedagogiska kursen på 10 poäng i sin forskarutbildning. Efter en övergångsperiod bör genomgången praktisk-pedagogisk utbildning om minst 10 poäng krävas för behörighet att inneha tjänster som innefattar undervisning och/eller handledning. Med hänvisning till det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om praktisk-pedagogisk undervisning för lärare/handledare inom högskolan. (vpk) (vpk) 1987/88 Ub529