mot · GA02N408 · 1987-01-27 00:00:00 — 1986/87 :N408 Den svenska ekonomin vilar på marknadsekonomins grund. Där sociala eller andra skäl så kräver, kan stat och kommun gripa in och komplettera aktiviteterna på marknaden. De fyra stora riksdagspartierna har alla denna grundsyn. Det har inte hindrat partierna från att - utifrån sina skilda ideologiska utgångspunkter - ha olika uppfattningar på var och när stat och kommun bör och kan ta på sig uppgifter i samhället. Utvecklingen har dock lett till att allt fler insett att kollektiva lösningar och offentliga monopol som regel inte främjar samhällsnyttan. De fördelningspolitiska effekterna är också små och inte alltid positiva. Den ekonomiska långtidsplaneringen utgår därför numera från att den statliga sektorn skall krympa och att den kommunala endast skall få växa i blygsam utsträckning. Mot den bakgrunden framstår det som besynnerligt att stat och kommun har börjat bedriva detaljhandel inom områden utanför den egna kompetensen eller utanför de ramar som har uppställts för verksamheten. Många exempel kan anföras. Till dessa hör försäljning i de egna Telebutikerna av t. ex. cykelreflexer och kassettband. Landstingens inköpscentral säljer på postorder till anställda inom vissa landsting olika slags varor såsom sport- och rekreationsartiklar och husgeråd. säljer varor från sitt materiallager till kommunalt anställda till priser som, enligt kommunens egen uppgift, kraftigt understiger dem som tillämpas av stormarknader. Den beskrivna verksamheten väcker såväl principiella som praktiska frågor. Skall statliga och kommunala myndigheter över huvud taget engagera sig i detaljhandel utan samband med de uppgifter myndigheten har att utföra? Vilka kostnadsförutsättningar gäller för verksamheten och vilka risker finns det för att vi totalt sett får en felaktig resursanvändning? Dessa frågor är av sådan natur att de bör bli föremål för en central politisk bedömning. Vägledande för denna bedömning bör vara att stat och kommun inte skall ta på sig uppgifter som kan lösas tillfredsställande på den öppna marknaden. Detaljhandeln hör till de områden som fått en tillfredsställande utformning via marknaden. Redan på denna grund bör gränser stakas ut som beskär offentliga organs möjligheter att bedriva detaljhandel. Man bör också fråga sig vad som gör att en , som inte har organiserats och bemannats i syfte att driva kompetent detaljhandel, ibland kan sälja varor till lägre priser än effektiva stormarknader. 1 1986/87. belastas sådan försäljning med kapitalkostnader och andra fasta kostnader Mot. för försäljningsstället och hur fördelas personalkostnaderna mellan detalj- N408 handelsverksamheten och förvaltningen i övrigt? Inom den privata sektorn måste hela verksamheten bära sig med de intäkter som skapas på marknaden. Därför går också en väsentlig skiljelinje mellan offentligt bedriven detaljhandel och sådan som bedrivs i privat regi. I den förra kan finnas en överkapacitet som finansieras över den statliga eller kommunala budgeten och som myndigheten önskar nyttiggöra genom de extra aktiviteterna med detaljhandeln. Ett sätt att motverka de risker som följer av detta är - som () gjort när det gäller bl. a. postverkets och konkurrensutsatta verksamhet - att kräva särskild redovisning för handelsverksamheten. Men detta är inte tillräckligt. Detta sammanhänger bl. a. med att det sällan är möjligt ens för dem som arbetar inom myndigheten att göra en rättvisande fördelning av kostnaderna mellan detaljhandeln och annan verksamhet. I många fall finns inte heller någon marknadsmässig prissättning på produktionsfaktorerna som sådana. Man ställer bl. a. sällan tillräckliga krav på avkastning på arbetande kapital. Riskerna är således stora för att den offentligt bedrivna detaljhandeln inte arbetar på samma villkor som den privata. Detta i sin tur betyder att den i så fall är subventionerad. Den offentliga detaljhandeln bör avvecklas på både principiella och praktiska grunder. Den principiella grunden är att stat och kommun bör koncentrera sig på att sköta angelägenheter som inte tillfredsställande sköts av annan. De praktiska skälen är att verksamheten medför risker för otillbörliga subventioner som snedvrider konkurrensen och urholkar strävandena att ge alla medborgare en väl fungerande detaljhandel. Med anledning av det som här anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att offentliga organ inte bör bedriva detaljhandel i annan utsträckning än som är nödvändigt och utgör ett direkt utflöde av den verksamhet de har inrättats för.