mot · GA02ju205 · 1987-01-14 00:00:00 — 1986/87: Ju205 Den nu gällande arbetstidslagstiftningen hindrar anställda från ett mer än marginellt övertidsuttag. Lagen medger således inte högre uttag än och maximalt . Lagens intention att skydda den anställde är vällovlig, och bakom den tanken finns en stor majoritet. I normalfallet torde också lagen fungera helt tillfredsställande och knappast skapa några problem vare sig för anställda eller för arbetsgivare. Men inom vissa speciella områden får den direkt stötande, för att inte säga allvarliga effekter. Lagen begränsar den svenska polisens operativa slagkraft på ett sätt som skadar samhället och utgör en stor nackdel för enskilda, som på grund av polisbrist under exempelvis jourtid inte kan erhålla nödvändig service. I budgetpropositionen 1982/83:100, bil. 4 anförde föredragande statsråd att vakanssituationen hade förbättrats inom polisväsendet och att detta speciella förhållande föranledde statsrådet att föreslå en neddragning av platserna på från 400 till 200. I budgetpropositionen 1984/85:100 uppger föredragande statsråd att det rådande polisöverskottet på 1 200 polistjänster motiverar en neddragning av intagningen till polisskolan från 200 till 150 platser. I årets budgetproposition, 1986/87:100, anges att man måste sträva efter en bättre balans mellan utbildade polismän och polismanstjänster. Mina förslag om antagning av nya polisaspiranter har präglats av denna målsättning. Vidare anför statsrådet följande: Jag kan nu konstatera att det antal polismän som saknar en s. k. tablåtjänst uppgår till ca 1 300 mot ca 1 400 föregående år. Detta innebär således att regeringen i tider av ökande brottslighet de facto är beredd att minska ner antalet poliser med ytterligare 1 300 polismän. Regeringen har tre budgetpropositioner i rad skurit ner antalet intagningar till med 250 platser, trots att vart och ett av åren pekat på att avgången är minst 400 polismän. Vidare framgår av anslagsframställning för /85 att polisen skulle behöva ytterligare 1 000 nya tjänster för att personaltillgången 1986/87 skall motsvara den som fanns 1979. Vidare skulle man behöva kompensation på 300 tjänster som faller bort som en följd av föräldraledighet och studier. 1 1986/87.3 sami. I en interpellationsdebatt yttrade statsrådet följande: Det råder inget tvivel om att brottsligheten är ett allvarligt samhällsproblem och att den totalt sett ligger på en alltför hög nivå. Det krävs alltså att statsmakterna ställer väl anpassade resurser till polisväsendets förfogande för att bekämpa brottsligheten. Men jag har i årets budgetproposition, liksom i många andra sammanhang, också redovisat att brottsligheten måste angripas på bred front och inte kan lösas genom enbart åtgärder inom rättsväsendet. Statsrådet och regeringen vidgår att brottsutvecklingen är oroande. Man vidgår också att polisen behöver resurser, men svaret på en ökad brottslighet blir en dramatisk neddragning av antalet polismän. Det är riktigt att brottsligheten skall angripas på bred front, men redan begångna brott måste hanteras av rättsväsendet och inget annat organ. Polisen skall vara dimensionerad för att kunna fullgöra övervakningsuppgifter i normalläge. Med normalläge förstås att häri också ingår vissa oväntade händelser som kräver särskild insats utan att övertidsuttag skall ske. I händelse av allvarlig brottslig verksamhet ianspråktas regelmässigt härför lämplig polispersonal utöver normal arbetstid. Stort övertidsuttag kan därför drabba vissa grupper såsom tekniker, spanare och förhörsledare. Skulle flera allvarliga brott inträffa , blir detta övertidsuttag närmast en regel för att samhällets rättsapparat skall kunna fungera även under svåra omständigheter. Inför sådana situationer är polismän i allmänhet väl rustade. De är vid sin anställning medvetna om att risken är påtaglig såväl för arbete under obekväm arbetstid som för övertid, särskilt i stora tätortsområden. Det fackliga krav som enträget framförts är att polisverksamheten under inga förhållanden får bygga på ett förväntat övertidsuttag hos personalstyrkan. Alla i den reguljära verksamheten förekommande arbetsuppgifter skall av den ordinarie personalstyrkan. Detta krav skulle innebära en betydande ökning av antalet polistjänster i landet. Regeringens politik står därmed i rak motsats till de fackliga kraven. Polisens arbetsuppgifter skiljer sig markant från många andra tjänster. Varje fall berör på ett sätt enskilda personers situation. Polisens personalplanering är omöjlig, eftersom varje händelse skyndsamt måste åtgärdas, vilken tid det än är eller året. Arbetstidslagens bestämmelser får därför ett avgörande inflytande på polisens verksamhet. Ett grovt brott med okänd gärningsman tidigt kan medföra att många skickliga spanare förbrukar sin övertidskvot och därmed inte kan användas senare på verksamhetsåret. Det skulle innebära, vilket också är fallet, att resurserna är betydligt svagare än . Det kan i de uppseendeväckande fallen leda till att brottsoffer i slutet av budgetåret har ett sämre skydd än i början. Kriteriet för polisens verksamhet är att den måste fungera med samma kraft och kompetens alla tider på budgetåret. Här finns då två vägar, dels att tillföra polisen fler tjänster i enlighet med det fackliga kravet, dels att ge polisen befogenheter att operera med övertidsuttag som resurs. Regeringen har för sin del inte valt någon av dessa vägar. Den har tvärtom dragit ned antalet polismän, och har i lag förbjudit annat än ett marginellt övertidsuttag. Resultatet blir snabbt en polisbrist med åtföljande urholkning av rättssäkerheten. Statsfinansiella skäl får inte leda till att den enskildes grundläggande rättighet till skydd av såväl liv som egendom eftersätts. I detta konstaterande ligger nödvändigheten av att tillföra polisen de resurser som erfordras för att denna grundläggande uppgift gentemot medborgarna skall kunna upprätthållas. Till polisens arbetsuppgifter hör inte enbart att utreda de allra grövsta brotten, som erhåller stor publicitet. Hit hör även de många små brotten, som vart och ett är en stor händelse för den som drabbas. Det gäller också att upprätthålla trafikövervakning, som syftar till att skapa en säker trafikmiljö på våra vägar och nedbringa antalet trafikolyckor. Men det gäller också att övervaka mängden av lagrum som anförtrotts polisen av statsmakterna. I det sammanhanget kan inte hela brottsgrupper prioriteras bort. Polisens arbete är mycket speciellt och mångskiftande. Verksamheten spänner till endast liten del över uppklarning av brott. I lika hög grad gäller det att förebygga att brott begås och också medverka i skolan och där förmedla kunskaper i lag och rätt samt trafikvett. En neddragning av antalet polismän och en arbetstidslag som hindrar polisen att i större utsträckning använda övertidsredskapet leder alltså till att mycket av det som ålagts polisen att utföra måste förbli ogjort. Den utvecklingen önskar ingen. Arbetstidslagen och neddragningen av antagningen till från miniminivån 400 platser medför en snabbt ohållbar situation, inte minst i de små polisdistrikten. Vägvalet är inte det ena eller det andra, utan båda vägar måste beträdas. Antalet polisaspiranter på måste bestämmas för kommande budgetår till 460 platser, och arbetstidslagstiftningen för polisverket måste ges ett undantag, som medför att polischefen för polistjänstens utförande får tillstånd att ta ut den övertid som erfordras, så att inte rättsläget i det egna distriktet försämras. För att polischefen skall erhålla denna rätt bör ett undantag införas i arbetstidslagen, som medger polisväsendet att utnyttja personal i den utsträckning som krävs för att verksamheten skall fullt ut kunna fullgöras. Även i ett läge med tillräckligt antal polistjänster kan situationer uppstå då denna rätt måste utnyttjas. Därför bör ett dispensförfarande ej tillämpas. För att skydda polispersonalen bör arbetarskyddsstyrelsen ha till uppgift att stickprovsvis övervaka utvecklingen och i förekommande fall samråda med berörd polischef. Mot bakgrund av vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att antagningen till för /88 skall vara 460 platser, [att hos regeringen begär skyndsam utredning och förslag till undantagsbestämmelse från arbetstidslagen (1982:673) i enlighet med vad som i motionen anförts.1] 1 1986/87:A706.