mot · GA02A259 · 1987-01-27 00:00:00 — Dagens ekonomiska skydd vid arbetslöshet har många svagheter. Det omfattar inte alla yrkesarbetande. En avsevärd del av de arbetslösa är inte berättigade till något annat än KAS (kontant arbetsmarknadsstöd), vilket enligt regeringens förslag nu kommer att ge maximalt . per dag, medan den vanliga arbetslöshetsförsäkringen ger betydligt mer. Till detta kommer ytterligare en stor grupp som vid arbetslöshet inte ens är berättigad till KAS utan är hänvisad till socialhjälp. Arbetslöshetsförsäkringen har förlorat karaktären av försäkring. av arbetslöshetskassornas kostnader vid arbetslöshetsersättning betalas av skattemedel - till via budget och till via de sociala avgifterna. De försäkrades eget bidrag till kassorna är litet - i genomsnitt /månad. Kostnaderna för offentliga anslag till arbetslöshetsförsäkringen och KAS har stigit kraftigt från ca 960 milj. kr. /71 (penningvärde) till 6784 milj. kr. i det nu föreliggande budgetförslaget. Den nuvarande maximala dagpenningen är /dag (). Ingen får dock högre kassaersättning än 91,av tidigare inkomst. Det innebär att personer som tjänar /månad får en lägre ersättningsandel än 91,. Det är förståeligt att vissa arbetstagarorganisationer vill att dagpenningen skall höjas. försökte regeringen bromsa höjningstakten men fick ge vika för LO. föreslår regeringen en höjning till /dag vilket innebär att de som tjänar upp till ca /månad blir kompenserade med 91,. Även nu kan man således förvänta sig att en del arbetstagarorganisationer anser att höjningen är för liten. Vi anser emellertid att ytterligare höjningar av dagpenningen nu inte är någon egentlig lösning på problemet. För att finansiera höjningen av dagpenningen i arbetslöshetsförsäkringen höjdes arbetsmarknadsavgiften f. o. m. Regeringen föreslår nu ännu en höjning . Tillsammans med andra höjningar av de sociala avgifterna aviserar regeringen därmed en höjning av arbetsgivaravgifterna fr. o. m. Höjda arbetsgivaravgifter är lönebikostnader som i avtalsförhandlingarna måste tas med i beräkningen av det utrymme som står till förfogande för löneökningar. I realiteten torde emellertid detta ske endast i begränsad utsträckning. Härigenom blir de lagstadgade arbetsgivaravgifterna inflationsdrivande. Därmed äventyras centrala mål i den ekonomiska politiken. Ett talande exempel på detta samband är de mycket kraftiga lönekostnadsökningarna och de följande årens ekonomiska problem. Detta visar hur viktigt det är att parterna på arbetsmarknaden har ett klart definierat ansvar för lönekostnadsutvecklingen och konsekvenserna av träffade avtal. Det är därför angeläget att skapa raka rör mellan parternas förhandlingsbord och utgifterna för att bekämpa arbetslösheten. Med anledning härav bör nivåerna i arbetslöshetsförsäkringen och det kontanta arbetsmarknadsstödet successivt anpassas så att en smidig övergång till en allmän arbetslöshetsförsäkring med möjlighet till frivilliga tilläggsförsäkringar möjliggörs. Dagpenningen i arbetslöshetsförsäkringen bör därför bibehållas på högst . och dagpenningen i det kontanta arbetsmarknadsstödet höjas från . bör statsbidragsnivån till arbetslöshetskassorna återställas till av den kostnaden. För att utforma det erforderliga regelsystemet bör den enmansutredning som arbetar breddas till en parlamentarisk utredning med uppdrag att framlägga förslag om en allmän arbetslöshetsförsäkring byggd på dessa principer. Det bör vara möjligt för parterna på arbetsmarknaden att redan nu ta större ansvar för arbetslöshetsförsäkringen. Enligt uttalanden från bl. a. LO kan man tänka sig att avstå löneutrymme för att förbättra de arbetslösas situation. En höjning av arbetslöshetsersättningen utöver grundnivån bör därför bli föremål för förhandlingar mellan parterna i de kommande avtalsförhandlingarna. Frågan kan ges förtur, vilket möjliggör ett förbättrat arbetslöshetsskydd . bör därför fastställa en högsta statsbidragsgrundande dagpenning. Arbetslöshetskassorna kan då betala ut en förhöjd dagpenningen tilläggsförsäkring. Denna kan finansieras antingen på sätt som parterna på arbetsmarknaden kommer överens om eller genom medlemsavgifter. Detta förutsätter bl. a. att 17 § lagen om arbetslöshetsförsäkring (1973:370) ändras, liksom statsbidragsreglerna. Regeringen bör skyndsamt lägga förslag om dessa förändringar. 6 Arbetsmarknaden för handikappade De arbetshandikappades situation på arbetsmarknaden är speciell av flera anledningar. De påverkas kraftigare än andra grupper av skiftningar i konjunkturerna. En hög och varaktig efterfrågan på arbetskraft ger dem däremot större möjligheter att göra sig gällande på arbetsmarknaden. Handikapp av olika slag är av sådan karaktär att arbete på den öppna arbetsmarknaden inte är möjligt. I sådana fall skall de handikappade erhålla ett väl avpassat stöd. Målet måste vara att ge de arbetshandikappade möjligheter till arbetsvillkor som så nära som möjligt ansluter till dem som gäller på den reguljära arbetsmarknaden. Offentliga medel är nödvändiga för att detta mål skall kunna nås. Trots stora statliga insatser står många människor med handikapp utanför arbetsmarknaden. De statliga insatserna består av i huvudsak arbetshjälpmedel, lönebidrag och skyddad anställning. Härtill kommer de kommunala åtgärderna. Utöver detta satsar statsmakterna avsevärda resurser på bl. a. förtidspensioner. Det är enligt vår mening möjligt att genom en annorlunda fördelning av resurserna, ge ökat utrymme att erbjuda arbete till handikappade som står utanför arbetsmarknaden. Insatserna måste då differentieras med hänsyn till arten och svårighetsgraden av olika handikapp. De allmänna försäkringskassorna bör ges en central roll då det gäller att åstadkomma en effektiv och väl samordnad rehabilitering. Varje handikappad bör erbjudas en kontaktperson. Efter moderat initiativ har sedermera en statlig utredning, rehabiliteringsberedningen, tillsatts med uppgift att lägga förslag i fråga om förebyggande och rehabiliterande verksamhet inom den allmänna sjukförsäkringens ram. Ett vidareutvecklat lönebidragssystem kan bereda fler arbetshandikappade arbete på vanliga arbetsplatser. Den förändring av lönebidragssystemet som skedde 1984 var ett steg i rätt riktning, men den ger inte tillräckliga möjligheter till individuell anpassning. Vi har i tidigare motioner föreslagit att lönebidraget skall göras mer flexibelt. Bidraget bör kunna varieras beroende på hur den handikappades arbetsförmåga utvecklas och skall kunna utgå så länge den handikappade är anställd. Även höga lönebidrag blir billigare än en anställning i Samhällsföretag, som den handikappades sociala situation i regel främjas av att vara på en vanlig arbetsplats. utgår lönebidrag för personer i statlig tjänst, för dem som arbetar för vissa allmännyttiga organisationer medan kommuner och företag kan erhålla maximalt i lönebidrag som dock trappas av. AMS hade i årets petita föreslagit att man skulle få tillstånd att göra ett modest försök med att placera 100 arbetshandikappade enligt regler som starkt påminner om de vi förespråkar. Regeringen har märkligt nog avvisat denna framställning. Systemet med introduktionsbidrag för arbetshandikappade har såsom det Mot. redovisats av AMS varit framgångsrikt. Det visar att många handikappade A259 efter en tids hjälp kan anpassa sig till en arbetsuppgift och sedan kan arbeta på vanliga villkor. Man bör också notera att huvuddelen av anställningarna har skett vid mindre företag. Det är enligt vår mening dock givet att man vid en översyn av hela lönebidragssystemet även granskar introduktionsbidragens utformning. Handikappade ungdomars situation måste särskilt uppmärksammas. betänkande visar bl. a. att alltför många handikappade ungdomar har tvingats acceptera förtidspensionering vid unga år på grund av brister i stödregler och dålig samordning mellan skola och andra myndigheter. Såväl ur de enskilda ungdomarnas, som ur samhällsekonomisk synvinkel finns det skäl att försöka göra det möjligt för flera att komma ut på den reguljära arbetsmarknaden. Till gruppen arbetshandikappade förs även de personer med missbruksproblem som är placerade på Samhällsföretag. Stödet till missbrukare bör alltid utgå från det övergripande målet att bryta missbruket. Att missbrukarna får arbete är väsentligt för en rehabilitering. Arbetsuppgifter och ekonomiska villkor måste utformas med hänsyn till den enskilde missbrukarens förmåga och situation. För att de olika åtgärderna för att hjälpa missbrukarna skall få en individuell utformning bör kommunernas socialtjänst ta det övergripande ansvaret. Regeringen föreslår förvånansvärt nog att antalet lönebidragsplatser inom den statliga sektorn skall reduceras med 300 kommande budgetår. De medel som friställs skall tillföras Samhällsföretag och riktas mot de grupper psykiskt handikappade som efterfrågar arbete i och med att vårdformerna för dessa förändrats. Lönebidragsanställningama inom den statliga sektorn har varit alltför få i jämförelse med andra områden på arbetsmarknaden. Staten som arbetsgivare bör föregå med gott exempel och påta sig sitt ansvar att främja möjligheterna till arbete för handikappade. Mot den bakgrunden kan vi inte acceptera den nu föreslagna neddragningen. Placering av handikappade vid Samhällsföretag kan i en del fall vara en bra lösning. Anställning i Samhällsföretag är emellertid den dyraste formen av handikappsysselsättning. Det måste därför förbehållas dem som på grund av svåra handikapp har stort behov av de särskilda resurser som Samhällsföretag har. Det finns en risk att Samhällsföretags dubbla målsättning - att ge arbete åt arbetshandikappade och agera företagsekonomiskt - leder till att Samhällsföretag vid sin rekrytering inte prioriterar gravt handikappade, t. ex. psykiskt handikappade, i den utsträckning som vore önskvärt. Många av de som är placerade vid Samhällsföretag skulle eventuellt kunna arbeta på vanliga arbetsplatser genom en lönebidragsplacering. För att understödja en utslussning från Samhällsföretag till den öppna 12 arbetsmarknaden eller till lönebidragsplatser bör anställningen vid Samhälls- Mot. företag bli föremål för regelbunden prövning. En intern undersökning inom A259 Samhällsföretag visar att en betydande del av de anställda skulle föredra ett arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Ett speciellt problem vid utslussning är dock att det nuvarande riksavtalet för löner för de som är placerade vid Samhällsföretag inte tar hänsyn till den lönespännvidd som finns på den öppna marknaden mellan olika geografiska områden. Detta leder till att en del yrkeskategorier på vissa orter kan vara bättre betalda på Samhällsföretag än på vanliga företag. Detta försvårar utslussningen till den öppna arbetsmarknaden. Avtalet bör därför revideras. som ansträngningar görs för att slussa ut fler från Samhällsföretag bör den centrala administrationen kunna minska. För den kvarvarande verksamheten vid Samhällsföretag är det väsentligt att man prövar nya driftsformer för verkstäderna, t. ex. ett ökat antal inbyggda verkstäder, dvs. verkstäder som är lokaliserade till ett vanligt företag. Detta förbättrar de handikappades kontakter med vanliga arbetsplatser. Samhällsföretags nuvarande organisationsform med en huvudman i varje län innebär troligen administrativa merkostnader. övervägde regeringen att genomföra en omorganisation med färre regionala enheter som syftade till att underlätta rekryteringen av kompetenta specialister samt ge lägre administrationskostnader. Förslaget möttes emellertid av stark kritik. Regeringen bör åter låta undersöka möjliga metoder för att effektivera Samhällsföretag. Vad gäller möjligheterna att skapa utrymme för de psykiskt handikappade inom Samhällsföretag kan detta åstadkommas genom att dessa grupper vid nyrekrytering i högre grad ges tillträde till de platser som står till förfogande . I motion 1986/87:So261 utvecklar vi vår syn på den pågående förändringen av vården av psykiskt handikappade. Otvivelaktigt kommer det att ställas stora krav på sysselsättning av dessa grupper. Det blir då särskilt viktigt att tillse att sysselsättningen anpassas till varje patients individuella förmåga. Arbete i Samhällsföretag kan vara lämpligt för en del av dessa. Behov av mer renodlad sysselsättningsterapi täcks däremot på ett bättre sätt vid vårdinstitutioner med särskilt utbildad personal, t. ex. på dagcentra. Det bör vara en naturlig och landstingskommunal uppgift att ta ansvaret för dessa sysselsättningsformer. Regeringens förslag om en utökning av antalet platser vid Samhällsföretag bör därför avvisas. I motionen framläggs förslag som föranleder lagändringar. Det bör ankomma på utskottet att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående förutsättningarna för ökad sysselsättning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i 13 motionen anförs angående arbetsmarknadspolitikens inriktning, Mot. 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i A259 motionen anförs angående och regeringens styrning av arbetsmarknadsverket, 4. att beslutar att ändra lagen (1935:113) med vissa bestämmelser om arbetsförmedling, så att enskilda arbetsförmedlingar kan etableras, i enlighet med vad som i motionen anförs, 5. att beslutar att avskaffa lagen (1976:157) om skyldighet att anmäla ledig plats till den offentliga arbetsförmedlingen fr. o. m. , 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående arbetsmarknadsutbildningens framtida utveckling, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående sysselsättningsskapande åtgärder, 8. att med avslag på regeringens förslag godkänner vad som i motionen förordats om starthjälp och flyttningsbidrag, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående finansfullmaktens användning, 10. att hos regeringen begär förslag till ändringar i lagen (1973:350) om arbetslöshetsförsäkring i enlighet med vad som i motionen anförs, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående arbetslöshetsförsäkringens framtida utformning, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående utredning av arbetslöshetsförsäkringssystemet, 13. att avslår regeringens förslag till ändring i lag om ändring i lagen (1973:370) om arbetslöshetsförsäkring, 14. att hos regeringen begär förslag till ett flexibelt lönebidragssystem i enlighet med vad som i motionen anförs, 15. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående placering av handikappade vid Samhällsföretag, 16. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs angående Samhällsföretagsgruppens organisation och styrning. () () (m) () () ()