mot · GA02So426 · 1987-01-22 00:00:00 — Motion till 1986/87 :So426 m. fl. Bättre hälso- och sjukvård Monopol och stordrift 3 Målet för hälso- och sjukvården 4 Riktlinjer för hälso- och sjukvården 5 Ett fungerande familjeläkarsystem 10 Sjukförsäkringen bör finansiera en större del av sjukvården 13 Att kunna välja sjukhem 13 Att kunna välja sjukhus 14 Skriv in valfriheten i HSL 15 1 1986/87. Med varje vårdcentral som öppnas minskar möjligheten för hjälp till svårt sjuka (i ett TV-program 21/9 1986). Så beskrev en för sina sjukvårdsreportage känd, nu framliden TV-medarbetare situationen. Som professionell medicinsk reporter visste hon vad hon talade om. Hon visste det också som svårt sjuk patient. Primärvården är relativt väl utbyggd och fyller en viktig funktion. Att i ett läge med begränsade resurser nu satsa på en fortsatt kraftig utbyggnad under resten av 1980-talet och måste starkt ifrågasättas. Priset blir en kraftig åderlåtning av lasarettssjukvården. Till detta säger moderata samlingspartiet nej. Beslutet om hälso- och sjukvårdens inriktning måste omprövas. Vi var klarsynta nog att underkänna riktlinjerna för hälso- och sjukvårdens utveckling när de lades fram för . Inget annat parti tycktes då inse faran. borde alla inse vart svensk sjukvård är på väg. Behandlingsköerna talar sitt tydliga språk. Med internationella mått är köerna till höftleds-, starr- och hjärtoperationer med vissa undantag skandalöst långa. Det kan tyckas vara ett hårt omdöme, men det är plågsamt sant. Patienterna får vänta , ofta svårt handikappade av sina åkommor. Starrpatienten famlar i dimma, höftledspatienten kan gå endast med svår smärta, och hjärtpatientens situation är livshotande. Många avlider i väntan på behandling av en hjärt-kärlsjukdom. Hälso- och sjukvården skall vara till för patienterna och inte tvärtom. Patienternas behov skall styra utvecklingen. Politisk styrning över huvudet på patienterna tar vi starkt avstånd ifrån. Vi är mycket kritiska till den socialdemokratiska sjukvårdspolitiken, där socialistisk dogmatik sätts före patienternas berättigade intresse av valfrihet, trygghet, kvalitet och säkerhet i vården. Dagmarsystemet visar detta klart. Patienterna får inte själva välja läkare eller sjukgymnast. Sjukvårdspolitikerna bestämmer vilka av dem som skall ersättas från sjukförsäkringen för patienternas konsultationer. Sjukförsäkringspengarna skall tillhöra patienterna. Patienterna skall ha rätt att disponera fritt över dem genom sitt val av läkare eller sjukgymnast. kan bara bättre bemedlade patienter välja fritt. De kan köpa valfrihet. Så fungerar socialdemokratisk vårdpolitik. Vi vill åstadkomma fri etablering inom sjukförsäkringen så att alla patienter, oavsett ekonomisk ställning, medges valfrihet. Från regeringen kommer i stället nu signaler om yrkesförbud för offentliganställda läkare, som inte alls skulle få ha fritidspraktik. har de genom uteslutits från sjukförsäkringen. Vem drabbas ytterst av alla dessa förbud, denna byråkrati, detta mångel och kineseri? Det gör patienterna. Vi vill ha bort Dagmarsystemet och menar att sjukförsäkringen skall finansiera en större del av sjukvården. I motsvarande grad bör landstingens finansiering begränsas liksom sjukvårdspolitikernas och sjukvårdsbyråkraternas makt över patienterna. Vi vill avskaffa vårdköerna. Vi vill att kvalificerade sjukvårdsresurser skall utnyttjas effektivt. Operationsverksamhet endast är inte tillräckligt. Vi vill slå vakt om en trygg, säker och kvalitetsbetonad sjukvård med ett balanserat förhållande mellan primärvård och länssjukvård. Vi vill stärka statens övergripande ansvar genom att återinrätta medicinalstyrelsen och återupprätta det medicinska inflytandet över hälso- och sjukvården. Svensk hälso- och sjukvård har fortfarande kvaliteter, men har fallit tillbaka från sin tidigare internationella frontposition. Vi vill vända den utvecklingen med en sjukvårdspolitik som sätter patientens intressen och den medicinska kompetensen i högsätet. Ungefär en tiondel av våra gemensamma inkomster går till sjukvården. Alla undersökningar visar också att vi i är beredda att satsa betydande belopp på en god och tillräcklig sjukvård. Även om den svenska sjukvården för det mesta uppvisar en hög kvalitet och en god omvårdnad finns det mycket som borde vara bättre. Bristerna framgår inte minst vid jämförelse med förhållandena i andra västländer. O Köerna till viktiga operationer är, som redan nämnts, ofta så långa att de av humanitära skäl över huvud taget inte skulle accepteras i andra länder. O Möjligheten att ha en egen läkare, som känner patienten och som patienten hyser förtroende för är väsentligt mindre i än i andra länder i vår närhet. Patienten blir mer utsatt och upplever mindre trygghet. O Den långtidssjuke anvisas i allmänhet plats eller hänvisas till det eller det sjukhemmet. Möjligheterna att själv påverka vården blir därigenom försvinnande små. O Även sjukvårdspersonal på alla nivåer har små möjligheter att få gehör för sina idéer eller att påverka sin situation. De har mestadels en enda arbetsgivare, landstingen, och en enda verksamhetsform, den som anställd. O Den som trots allt öppnat ett enskilt sjukhem har ofta en mycket liten trygghet. Socialistiskt styrda landsting slår i första hand vakt om den egna verksamheten och är inte beredda att dela med sig av skattepengarna. Då hjälper det föga om både patienter och personal trivs och vårdkostnaden kanske endast är hälften så hög som vid . I en nyligen publicerad jämförelse beräknar EMF () att ligger under genomsnittet i när det gäller att ha en sjukvård som är avpassad för den enskilde arbetaren och hans familj. Huvudorsaken till problemen inom den svenska hälso- och sjukvården är dess organisation. Jämfört med andra länder har vi i i stor utsträckning monopol och stordrift. Det har varit ett målmedvetet led i den socialdemokratiska politiken att så långt möjligt slå ut alternativ till landstingsvården. Någon verksamhet på lika villkor mellan privat och offentlig vård existerar inte. Man skulle inte tjäna pengar på att människor är sjuka, 1* 1986/87. brukar det heta. Genom att ingen konkurrens föreligger begränsas patientens valfrihet i allmänhet till att acceptera den vård som erbjuds eller att tacka nej. Eftersom sjukvården huvudsakligen finansieras medelst landstingsskatt blir enskilda sjukhem, kliniker o. s. v. helt beroende av landstingens mer eller mindre goda vilja eller av patienter som kan betala. Endast de rika eller de som har möjlighet att själva eller via sina arbetsgivare teckna privata sjukvårdsförsäkringar har garantier för att inom rimlig tid kunna skaffa sig erforderlig vård. Följden av monopolet har också blivit den stelhet i strukturen som blir resultatet när man inte på någorlunda lika villkor kan starta nya verksamhetsformer. De flesta som är verksamma inom sjukvården och som utifrån sin kompetens och sina erfarenheter bär på intressanta idéer och uppslag har svårt att få dem genomförda. Många idéer försvinner redan på vägen upp genom landstingsbyråkratin. Svensk sjukvård är organiserad i storkoncerner med i genomsnitt ca 15 000 anställda. Det säger sig självt att det inte är någon särskilt bra organisationsform, när det gäller något så människonära som vård och service. Inte ens de delar som är särskilt lämpade för smådrift, nämligen öppen vård och sjukhemsvård, bedrivs helt fristående. Den mångfald av olika idéer och uppfattningar som är normal för de flesta verksamhetsområden har svårt att växa fram inom sjukvården. Har , och (sjukvårdens planeringsoch rationaliseringsinstitut) med stöd av uttalat vissa önskemål så skall de genomföras tvärs över hela linjen. Olika vårddoktriner, inte de enskilda patienternas varierande behov, styr alltför mycket av sjukvården. Snabba kast hör till bilden. För förelåg en markant inriktning på institutionsvård. har pendeln svängt så långt åt andra hållet att det innebär risker för dem som trots allt behöver någon form av sluten vård. Normalt skulle en utveckling växa fram mer balanserat som resultat av att olika uppfattningar ges möjlighet att visa vad de går för genom att jämföras med varandra. Målet för hälso- och sjukvården Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Så uttrycks målsättningen för verksamheten i hälsooch sjukvårdslagens målparagraf. Sedermera har lagen i huvudsak genom omredigering kompletterats med en kravparagraf som inledningsvis fastslår att hälso- och sjukvården skall bedrivas så att den uppfyller kraven på en god vård. De krav som uttryckligen prioriteras är god kvalitet, att patientens behov av trygghet skall tillgodoses, att vården skall vara lätt tillgänglig och bygga på respekt för patientens självbestämmande och integritet samt främja goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen. Det sistnämnda innebär bl. a. att personalen skall eftersträva samråd med patienten och att denne skall informeras om sitt hälsotillstånd och tillgängliga behandlingsmetoder. I budgetpropositionens bilaga 7 () understryks hälso- och sjukvårdens avgörande betydelse för välfärden: Tryggheten att det vid sjukdom finns tillgång till en medmänsklig och kvalificerad service värderas högt av befolkningen. Där sägs vidare: Internationella jämförelser visar att den svenska hälso- och sjukvården har hög kvalitet och att befolkningen har en god tillgänglighet till olika former av vård. En central utgångspunkt är att utifrån dessa förutsättningar vidareutveckla hälso- och sjukvården i enlighet med hälso- och sjukvårdslagens (HSL) övergripande mål om en god hälsa och vård på lika villkor för hela befolkningen och enligt de riktlinjer för den framtida hälso- och sjukvården som fastlagt. Ett viktigt led i regeringens arbete med att öka möjligheten till att hälso- och sjukvården skall kunna ges på lika villkor för hela befolkningen är den övergång till per capita-baserat ersättningssystem till sjukvårdshuvudmännen som tillämpas fr. o. m. . De riktlinjer som åsyftas baseras på det s. k. HS 90, ett omfattande utredningsförslag till ett principprogram för hälso- och sjukvården . Det per capitabaserade ersättningssystemet avser det s. k. Dagmarsystemet. Även om den svenska hälso- och sjukvården fortfarande har kvalitet har dess internationella ställning försvagats. Riktlinjerna för den framtida hälso- och sjukvården och Dagmarsystemet är behäftat med sådana brister att, om de inte rättas till, målsättningen och kraven på en god vård i HSL inte kommer att kunna uppfyllas. Vi vill erinra om att vi underkände riktlinjerna för hälso- och sjukvårdspolitiken då de förelädes för godkännande och att vi konsekvent tagit avstånd från Dagmarsystemet vid flertaliga tillfällen i . På motsvarande sätt har de moderata företrädarna i landstingen och agerat. Riktlinjer för hälso- och sjukvården De nu gällande riktlinjerna för hälso- och sjukvård vi kommer i fortsättningen för enkelhetens skull att kalla dem HS 90 innebär en kraftig satsning på förebyggande insatser. Som ett väsentligt skäl har angetts behovet av att motverka skillnader i hälsotillstånd mellan olika social- och yrkesgrupper. Behovet skall styra hälso- och sjukvårdsplaneringen och resurserna fördelas utifrån detta. Det är då att märka att behovet förutsätts definieras av politiker och tjänstemän och inte av de enskilda människorna. HS 90propositionen angav som ett första viktigt steg i riktning mot en sådan resursfördelning den enligt vår mening missriktade och misslyckade Dagmarreformen. Vidare innebär HS 90 att behovet av hälso- och sjukvård i långt större utsträckning än tidigare skall tillgodoses inom primärvården. Primärvården skall enligt HS 90 byggas ut kraftigt på bekostnad av läns- och länsdelssjukvården som skall bantas, specialiseras och koncentreras. Oenighet kan knappast råda kring målsättningen att förbättra hälsomässigt eftersatta gruppers hälsa. Men förebyggande insatser ger inte påtagliga resultat förrän på . Sjukvården kan inte utformas enbart utifrån hälsopolitiska mål. Det går inte att anpassa sjukvården till ett folkhälsotillstånd som kanske i bästa fall kan uppnås . Dessutom innebär ett ökat antal hälsoundersökningar att fler sjukdomar och sjukdomstill stånd upptäcks vilka behöver behandlas och botas. Det stigande antalet äldre ställer därtill stora krav på kvalificerade sjukvårdsresurser. Efterfrågan på kvalificerad sjukvård ökar dessutom i takt med de medicinskt-tekniska framstegen. Möjligheterna att behandla och bota sjukdom inom primärvården är begränsade. HS 90 präglas emellertid av överdrivna föreställningar om vad folkhälsopolitik och en starkt utbyggd primärvård kan åstadkomma. Kvalificerad sjukvård vid läns- och länsdelssjukhus kan inte i någon betydande utsträckning ersättas av primärvård. Primärvården är i huvudsak ett komplement till länssjukvården med uppgift att såväl avlasta denna som att remittera patienter dit. Primärvården är inte, och kan inte, vara ett alternativ till länssjukvård annat än i de gränsskikt, där länssjukvårdens kvalificerade insatser inte behövs. Primärvårdens förebyggande verksamhet är viktig, men i första hand måste man ägna sig åt sjukvård. Genom en koncentration av arbetet till sjukvård kan resurserna utnyttjas bättre. Verksamheten måste rationaliseras och kvaliteten höjas. Först då kan länssjukvården avlastas. Alternativa huvudmannaskap, prestationsersättningar m. m. måste prövas i syfte att effektivisera verksamheten och höja servicenivån. HS 90 förutsätter emellertid en betydande neddragning av länssjukvårdens vårdplatsantal, ca 550 platser , i takt med att primärvården utvecklas. En sådan neddragning skulle medföra en åderlåtning av länssjukvårdens totala vårdplatsantal . Hårdast drabbas länsdelssjukhusen, som till antalet utgör två tredjedelar av akutsjukhusen. Vi har ovan komprimerat redovisat de iögonenfallande och fundamentala brister i HS 90 som hade stor betydelse för vårt ställningstagande att inte godkänna riktlinjerna. Ingenting har inträffat som innebär att vi skulle ändra ståndpunkt tvärtom. De för svensk sjukvård alltmer generande köerna till ögon-, höftleds- och hjärtoperationer visar att vår kritik är berättigad. Vårdköerna rimmar illa med kraven i HSL på en god vård, på god kvalitet och på trygghet i vården. Patienterna måste sättas i centrum också i realiteten. Det är ett oförlåtligt svek mot patienterna att låta dem lida i årslånga och ännu längre vårdköer och t. o. m. riskera deras liv. Vad målparagrafen i HSL säger om en vård på lika villkor för hela befolkningen får rimligtvis inte innebära att dåliga villkor, vilket den nämnda kösituationen exemplifierar, får accepteras. Vi kräver att HS 90-riktlinjerna omprövas. Regeringen bör förelägga ett förslag till reviderade riktlinjer för hälso- och sjukvården med beaktande av vad vi här framfört. Sjukvårdsbyråkratisk stelbenthet och den av socialistisk politik betingade avsaknaden av valfrihet har lett till att patienterna har en svag ställning. Dagmarsystemet visar tydligt att socialistisk vårdpolitik har syften som överordnas patienternas intressen. har inneburit en genomgripande förändring av reglerna för ersättningar från sjukförsäkringen till sjukvårdshuvudmännen och till privat praktiserande läkare och sjukgymnaster. Prestationsersättningarna har schabloniserats till en allmän sjukvårdsersättning till huvudmännen. Utgångspunkten för denna förändring har angivits vara sjukvårdshuvudmännens samlade ansvar för hälso- och sjukvården och syftet att leva upp till målparagrafen i HSL. Vård på lika villkor förutsätter enligt vad som uttalades i den första Dagmarpropositionen (prop. 1983/84:190) att läkarbristen i främst glesbygder hävs. Den försäkringsersättning som betalas ut också fortsättningsvis som prestationsersättning till privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster dras sedermera bort från schablonersättningen till den sjukvårdshuvudman, inom vars verksamhetsområde vederbörande praktiker verkar. I princip förutsätts samverkansavtal mellan praktikerna och sjukvårdshuvudmännen, vilka skall lämna tillstånd till etablering för dem som inte var etablerade när Dagmarsystemet infördes. För de senare råder i praktiken flyttningsförbud. Första Dagmaråret, 1985, nekades mer än 50 läkare tillstånd att etablera sig som yrkespraktiker med anslutning till sjukförsäkringen. Det berövade patienterna valfrihet till och reducerade verksamheten med mellan 150 000 och 200 000 besökstillfällen. Fr. o. m. 1985 är offentliganställda läkare och sjukgymnaster berövade rätten till ersättning från sjukförsäkringen för vårdverksamhet under sin fritid. De s. k. fritidspraktikerna ströks från försäkringskassornas förteckning över försäkringsanslutna läkare. I begränsad utsträckning träffades vårdavtal mellan sjukvårdshuvudmän och anställda läkare gällande arvoderade extrainsatser under icke arbetstid. Men föll det bort netto minst 75 000 besökstillfällen i privat läkarvård. Fritidspraktikersystemet är ett värdefullt instrument att öka patienternas valfrihet, särskilt vid behov av specialistvård. Vi är som redan påpekats starkt kritiska till Dagmarsystemet. Vi anser att sjukförsäkringspengarna skall följa patienten. Det skall inte vara sjukvårdspolitikerna som avgör vilken läkare eller sjukgymnast patienten skall gå till. innebär att den patient som vill uppsöka sin egen praktiker om denne nekats bli uppförd på eller avförts från förteckning över anslutna läkare (eller sjukgymnaster) måste betala hela vårdkostnaden själv. Patienten är i den situationen berövad rätten till sina sjukförsäkringspengar, trots att han eller hon vid en genomsnittlig industriarbetarlön och med ränta på ränta under sitt yrkesverksamma liv betalar in mer än enbart i sjukförsäkringsavgifter. Valfriheten motverkas och för mindre bemedlade patienter kan den helt omöjliggöras. En sådan sjukvårdspolitik kan vi inte acceptera. Patienterna skall inte tvingas köpa sig valfrihet. strider således direkt mot målparagrafen i HSL. Patienterna har full rätt att fordra att alla praktiker, yrkespraktiker som fritidspraktiker, skall ha rätt att vara anslutna till sjukförsäkringen och rätt att fritt etablera sig. Först när denna rätt tillgodoses finns förutsättningar att nå målet, dvs. en god hälso- och sjukvård och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vår principiella ståndpunkt att patienterna och inte sjukvårdspolitikerna skall bestämma vilka vårdgivare som skall få del av patienternas sjukförsäkringspengar, strider på intet sätt mot strävan att häva läkarbristen i underförsörjda områden, dvs. framför allt glesbygder. Dagmarsystemet har misslyckats i denna strävan, trots att just det har angivits som det centrala syftet med nyordningen. bör skyndsamt avskaffas. Vi har inledningsvis understrukit att de för svensk sjukvård generande unika köerna till ögon-, höftleds- och hjärtoperationer inte kan accepteras. Patienterna utsätts för stort lidande genom att tvingas vänta på t. ex. en starroperation eller en höftledsoperation. Sjukdom innebär generellt en allvarlig försämring av livskvaliteten. I dör mer än hundra patienter i väntan på behandling av hjärt-kärlsjukdomar. operationsköer är otänkbara i de flesta andra europeiska länder. I finns inga vårdköer alls. En annan allvarlig komplikation som långa kötider medför för sjukskrivna förvärvsaktiva är att de måste förtidspensioneras. Och om en patient är borta så mycket som från sitt arbete minskar förutsättningarna för rehabilitering radikalt. Som vi tidigare påtalat strider den här beskrivna vårdsituationen direkt mot de krav på en god sjukvård som ställs upp i HSL. Kösituationen varierar mellan olika landsting. Denna är bl. a. avhängig sjukvårdspolitikernas benägenhet att medverka till att patienter behandlas utanför det egna landstingsområdet. Den uppkomna situationen visar klart att våra hävdade krav på en starkare ställning för patienterna varit och är fullt berättigade. I avvaktan på införandet av den allmänna obligatoriska sjukvårdsförsäkring som vi föreslår i denna motion krävs för att komma till rätta med köerna omedelbara åtgärder. Vi föreslår därför att den patient som inte inom rimlig tid kan beredas nödvändig behandling inom det egna skall ha rätt att bli behandlad inom ett annat landstingsområde eller av privat vårdgivare på det egna bekostnad. Vad som kan anses vara rimlig tid måste bestämmas utifrån medicinska bedömningar på central nivå. Även sociala och humanitära hänsyn måste tas. Det kan t. ex. inte accepteras att en starrpatient, som fått ena ögat opererat och har behov av operation av det andra ögat, under hänvisning till att ett öga är opererat prioriteras ner i kön. Vi anser att den av oss här förordade principen bör göras till föremål för särskild lagreglering. Det bör ankomma på regeringen att pröva utformningen och omfattningen av lagen och skyndsamt förelägga förslag i frågan. Ett annat sätt att minska väntetiderna i operationsköerna är att bättre utnyttja tillgängliga resurser. Det är inte ovanligt att schemalagda operationer endast pågår vardagar och , dvs. under vanlig kontorstid, eller ännu . Det finns sjukhus där man opererar endast fem, måndagtorsdag och . Ju större sjukhuset är, desto lägre är utnyttjandegraden. männen låter läkare och annan erforderlig personal utnyttja operationssalar och utrustning under icke ordinarie arbetstid förbättras resursutnyttjandet. Operationsteamen kan lämpligen erhålla prestationsrelaterad ersättning. Det finns vidare möjligheter att utnyttja resurserna bättre genom samverkan mellan avdelningar som företräder olika specialiteter. Så kan t. ex. enklare kirurgifall vårdas på medicinavdelning. Det är nödvändigt att man inom hälso- och sjukvården tillämpar obyråkratiska och flexibla problemlösningar för att komma till rätta med de akuta obalanserna. Den regionala läkartätheten är relativt jämn i . I många glesbygdslän finns fler läkare per 1 000 invånare än i andra delar av landet. Den sämsta tillgången på läkare har några tättbefolkade landsting i såsom , och . Skillnaderna är dock inte så stora som ofta hävdas i den allmänna debatten. Däremot kan det inom respektive län vara svårt att rekrytera läkare till glesbygden. Den fria etableringsrätten i stödlänen, inom ramen för Dagmarsystemet, har inte tillfört underförsörjda områden några nya läkare. En tillfällig taxeförhöjning , som avtrappas och är helt borta , räcker inte som etableringsstimulans. Vem vågar etablera ett företag som med stor säkerhet kan beräknas vara olönsamt innan har gått? Hittillsvarande erfarenheter av Dagmarsystemet visar att det inte är möjligt att åstadkomma en jämn fördelning av läkarresurserna genom regleringar och förbud. Dagmarsystemet har i stället förvärrat obalanserna. Som exempel kan nämnas att 1985 har 1 100 läkarbefattningar inrättats, varav ett stort antal i de mest lättrekryterade områdena. har t. ex. inrättat ca 30 nya läkartjänster för försäkringspengar som tidigare gick till fritidspraktiker. Hänsyn till rikets behov i övrigt har uppenbarligen inte tagits. Det årliga läkartillskottet har inte varit till fyllest för att besätta alla nyinrättade tjänster. var fler än 1 500 tjänster vakanta. Möjligheterna att få läkare till den offentliga vården i svårrekryterade områden har därigenom ytterligare minskats. Som ovan framhållits måste i första hand stimulanser av skilda slag införas för att åstadkomma en jämnare fördelning av läkarresurserna. Fram till dess att läkarförsörjningen är godtagbar i hela måste sjukvårdshuvudmännen visa stor återhållsamhet med att inrätta nya tjänster, främst i orter med läns- och regionsjukhus. Det förutsätter att fritidspraktikerförbudet upphävs och att fritidspraktiker får fritt ansluta sig till sjukförsäkringen och på sin fritid ge av försäkringen ersatt vård. På det viset minskar det eventuella behovet att inrätta nya läkartjänster på dessa orter. Då ökar också patienternas möjligheter till fritt läkarval.