mot · GA02So260 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87 :So260 m. fl. (c) Handikappolitiken Alla människors lika värde och rättigheter är grunden för den humanistiska människosyn sorn präglar politik. Det innebär att alla människor skall ha lika rätt till information och kunskap, till insyn och inflytande, till service och stöd, till arbete och boende. För de flesta svenskar är det självklart att ha tillgång till allt detta. Vi finnér det naturligt att kunna nyttja bostäder, fritidsanläggningar, skilda kommersiella anläggningar osv. Det är naturligt för oss att kunna använda kollektiva transportmedel. Vi ser det som självklart att få kunskap och information via massmedia. Vi kräver möjligheter att välja utbildning och yrke. För gruppen handikappade i vårt samhälle är detta inte lika självklart. Stora klyftor råder generellt sett mellan handikappade och andra i samhället. För är det självklart att slå fast: alla människor måste garanteras en social ekonomisk grundtrygghet. Det innebär att alla människor skall kunna leva i en social gemenskap under ekonomiskt acceptabla förhållanden. De insatser som fordras för att möjliggöra ett samhälle tillgängligt för alla måste bedömas i ett nationalekonomiskt sammanhang. Så sker inte . Först då kommer också handikappade människor självklart att uppfattas som närande i stället för som tärande. Enligt undersökningar från har handikappade människor i en lägre levnadsnivå än andra grupper i samhället. Välfärden fördelas inte rättvist i landet. Handikappade har en lägre bostadsstandard, begränsade möjligheter till utbildning, svårare att få arbete och sysselsättning, sämre möjligheter till en varierad och rik fritidsverksamhet. finns olika hinder som försvårar för handikappade att få del av samhällets utbud. Särskilt allvarligt är skillnader i boendestandard mellan handikappade och andra samt den låga sysselsättningsgrad som olika handikappgrupper har. Dessa och andra skillnader kan inte undanröjas så länge handikappfrågor ses som en avgränsad del av samhällsarbetet. Först när samhällsplaneringen utgår från att alla självklart skall ha tillgång till välfärdsutbudet kommer skillnaderna mellan handikappade och andra att minska. 1986/87 So260 262 1 1986/87. 3 sami Nr So 260262 Vårt samhälle präglas av koncentration av olika funktioner, vilket leder till isolering. Den storskaliga samhällsplaneringen medverkar till en uppdelning av livets olika funktioner. Befolkningsomflyttningarna under 1960talet innebar att bostadsbyggandet forcerades. Kravet på en god boendemiljö fick stå tillbaka inför kraven på nya bostäder. Boende och arbete separerades. Arbetsplatserna koncentrerades till vissa områden och följden blev långa arbetsresor och krav på en omfattande utveckling av olika kollektiva transportmedel. Samhällsservicen centraliserades på liknande sätt. Kommunsammanläggningarna medförde en koncentration av samhällsservice till centralorter eller andra större tätorter. Skolor, äldreomsorg, institutionsvård separerades från boendet. Sambandet mellan boende, arbete och service bröts, isoleringen ökade därmed. En sådan utveckling drabbar särskilt de människor som av olika skäl är beroende av att leva och vistas i omedelbar närhet till sin bostad. Det gäller äldre, handikappade och barn. Storkommunerna ledde till en försämring av enskilda människors möjligheter att få information och därmed kunna påverka samhällsservicens utformning. resulterade kommunsammanläggningen i att de kommunala förtroendemännens och tjänstemännens kunskaper om enskilda människors levnadsförhållanden försämrades. Utvecklingen styrs därför mer utifrån generella uppfattningar om behov och önskemål än utifrån lokala förhållanden och förusättningar. Införande av kommundelsnämnder är ett erkännande av att denna planeringsmodell misslyckats. Rätt använd kan försöket leda till en samhällsorganisation som tar till vara människors kunskaper, erfarenheter och initiativförmåga. En planering av samhället så att olika hinder kan undanröjas fordrar kunskap om olika gruppers behov. Här är särskilt erfarenheter och insikter i handikappade människors situation nödvändig för alla som deltar i samhällsplanering. Alla människor vill kunna påverka val av bostadsort och boendemiljö. För de flesta är detta också möjligt. Målet för handikappolitiken är integrering i samhällslivet. Människor skall ha möjligheter att bo i en egen bostad. Bostaden skall kunna anpassas till de särskilda behov som den boende har. Den service, i form av omsorg och tillsyn, som behövs skall tillhandahållas genom kommunens eller landstingens försorg. Möjligheterna att påverka boendemiljö, servicegrad och när och av vem kommunens service skall ges är begränsade för många som har detta hjälpbehov. Det är viktigt att varsamt och i samråd med serviceutnyttjaren besluta om vilka åtgärder som skall göras. Den enskildes integritet måste man slå vakt om. Många handikappade saknar möjligheter att välja boendeform. Många vårdas på institution trots att de med rätt stöd och service skulle kunna klara Många har fått tillgång till en anpassad bostad och viss service. Alla har dock inte möjligheter till dagliga och vardagsnära kontakter utanför bostaden. Ensamhet och isolering kan då bli fallet. Samhällets service till handikappade utgår inte alltid från den enskildes krav på insatserna. Hänsyn tas ofta inte till faktorer som andra människor i samhället betraktar som självklara. Människor utan handikapp finner det fullständigt självklart att själva kunna påverka boendemiljön. Handikappade människor har särskilt stora behov av en kvalitativt och kvantitativt god utbildning anpassad till deras behov. Utbildningen bör leda till en yrkesutbildning som kan vara en grund för ett rikt vuxenliv. Särskilda insatser för handikappade att få information och erfarenheter om samhällsarbete och samhällsorganisation är nödvändiga. Här är en utveckling av olika tekniska hjälpmedel en förutsättning för att kunna få möjligheter att ta del av och påverka samhället. Olika stödinsatser inom grund- och gymnasieskolan förbättrar möjligheterna till en god utbildning för alla. Insatserna måste differentieras utifrån de skilda behov som olika handikappade har. Handikappade elever skall så långt möjligt integreras i skolan. Det innebär att eleverna skall behandlas lika som andra. Skolan har ett ansvar för att alla elever får möjligheter delta i de olika aktiviteter som ordnas. Det gäller både tillfälliga inslag som friluftsdagar och studiebesök och mer kontinuerlig verksamhet som skolidrott och datakunskap. Det är självklart att handikappade elever har lika stora behov som andra att delta i skolans kontakter med arbetslivet via exempelvis PRAO-verksamheten. Inte minst viktigt är det att skolan kan tillhandahålla anpassade läromedel. Från sida avvisar vi de besparingsförslag som regeringen ålägger skolan. Detta redovisas utförligare i motion 1986/87:Ub817. Enligt vår mening är det angeläget att bevara nuvarande stödresurser inom skolområdet. I takt med att antalet elever minskar kommer resurser att kunna frigöras. De bör styras så att eleverna med särskilda behov kan få dem tillgodosedda inom den ordinarie skolverksamhetens ram, t. ex. genom lärarassistenter. För handikappade är möjligheterna till fortsatt utbildning, vidareutbildning etc. viktigt. Arbetslivet förnyas och förändras i allt snabbare takt, vilket ställer ökade krav på arbetstagarnas flexibilitet. Det gäller inte minst för grupper som av olika skäl har större svårigheter än andra att ta del i den vidare- och fortutbildning som anordnas. Stödet till studieförbunden skall underlätta för förbunden att integrera handikappade i cirkelverksamhet. Det kan ske genom en utveckling av det särskilda stödet för handikappverksamhet så att eventuella merkostnader för att öka tillgängligheten i verksamheten finansieras av budgetmedel. Studiecirkelformen är ett bra sätt att skapa gemenskap med andra. För ett fåtal svårt handikappade elever kommer det även i fortsättningen att vara nödvändigt med undervisning i specialskolor. För dem är det vik tigt att undervisningen organiseras i anslutning till vanliga skolor så att de handikappade eleverna kan delta i delar av den ordinarie verksamheten. Handikappades tillgång till arbetslivet Rätten till arbete skall gälla alla vuxna människor i samhället. Det är också målet för arbetsmarknadspolitiken. Verkligheten visar att allt fler människor slås ut från arbetsmarknaden. Många har även svårigheter att erhålla arbete. Kraven på de arbetssökande har stigit. Det avspeglas inte minst i den arbetslöshetsstatistik gällande handikappgruppen som redovisats. Trots stödåtgärder för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden och trots den arbetsmarknadsrättsliga lagstiftningen är vissa handikappgrupper missgynnade. De behandlas inte jämlikt i arbetslivet. Den öppna arbetsmarknaden måste bli öppen i ordets egentliga bemärkelse. Det ställer ökade krav på insatser bl. a. från skolans sida. Skolan bör ha skyldigheter att tillsammans med de arbetsvårdande myndigheterna underlätta övergången från skola till arbete. Alla ungdomar behöver få erfarenheter av det praktiska yrkeslivet som en del av sin utbildning/introduktion på arbetsmarknaden. För ungdomar med funktionsnedsättningar är detta angeläget. Ungdomarna får möjligheter att pröva vilka arbetsområden som kan vara möjliga att förena med handikappet. Anpassad utbildning och anpassning av arbetsplatsen är avgörande för möjligheterna till sysselsättning. Det är en handikappads arbetsförmåga och inte handikappet som sådant som ska vara utgångspunkten. En förändring i synsätt, både hos arbetsgivare och arbetskamrater, behövs. Förutom de resurser som direkt anvisas för att öka tillgängligheten på arbetsmarknaden bör medel som inte specialdestinerats användas. Lönebidragens nuvarande avtrappningskonstruktion måste förändras så att arbetstillfällen i större utsträckning kan tillskapas i näringslivet. förslag till åtgärder för arbetshandikappade redovisas utförligare i motion 1986/87:A227. Goda möjligheter att kunna förflytta sig från en plats till en annan krävs för att människor skall kunna fungera i samhället. Många handikappade är direkt beroende av särskilda insatser för att klara arbetsresor och övriga resor. Färdtjänst och bilstöd är nödvändiga som komplement till de allmänna färdmedlen. Den nuvarande begränsningen för bilstöd är enligt uppfattning inte rimlig. En egen bil innebär för många handikappade ökad frihet och ett oberoende som färdtjänsten inte kan tillgodose. Särskilt anmärkningsvärt är att kostnaderna för samhällets färdtjänst inte vägs mot kostnaderna för ett bilstöd i de enskilda fallen. är det inte ovanligt att en handikappad vägras bilstöd eftersom han/hon inte har ett arbete men i stället tillerkänns rätt till en betydligt kostsammare färd Det innebär att samhället inte tar hänsyn till handikappades egna önskemål och inte heller söker utnyttja tillgängliga resurser optimalt. Vi anser också att nuvarande inkomstgränser för bilstöd är för snäva. Anskaffningskostnaden för en handikappanpassad bil överstiger vanligen avsevärt kostnaden för ett normalt bilköp. Till det kommer att många på grund av sitt handikapp inte kan använda en billig småbil utan måste välja en dyrare och större. Efter upprepade förslag i beslutades att ett skyndsamt utredningsarbete skulle resultera i nya regler till . Regeringen har dock förhalat frågan och först under nästa kan ett förslag väntas. Den angelägna frågan måste ges en lösning som är till gagn för de handikappade och som kan rymmas inom totalramen för färdtjänst och bilstöd. De kollektiva trafikmedlen skall utvecklas så att tillgängligheten för handikappade ökar. har också fått i uppdrag att utfärda föreskrifter för handikappanpassning av kollektiva färdmedel. Dessvärre kan vi konstatera att rådets föreskrifter inte mer än marginellt ökar tillgängligheten. Som ett exempel kan nämnas att de mer anpassade personvagnarna i SJ inte ger möjligheter för rullstolsburna att själva kunna nyttja tåg. Riksfärdtjänstens nuvarande organisation är tungrodd och byråkratisk för alla berörda parter. En översyn av verksamheten är under arbete och bör syfta till att riksfärdtjänsten organiseras så att handikappades möjligheter till längre resor underlättas. Handikappades kostnader för resor med allmänna färdmedel får inte överstiga andra gruppers. Det gäller alla transportmedel. En kartläggning av handikappades reella kostnader för inrikes resor bör ingå i den aktuella översynen. Rehabilitering, vård och omsorg Aktiva åtgärder för att öka möjligheterna till rehabilitering är nödvändiga. Detta gäller inte minst gruppen nyhandikappade. Ansvaret för rehabiliteringsinsatserna åvilar flera olika myndigheter. Samarbetet mellan försäkringskassa, arbetsförmedling, sjukvård och olika handikapporganisationer behöver utvecklas. Över huvud taget är det viktigt att handikappades erfarenheter kan påverka rehabilitering. Erfarenheter från rehabiliteringsverksamhet i handikapporganisationers regi måste tas till vara. Vi anser att sjukvårdshuvudmännen ska ge handikapporganisationernas behandlingsenheter möjligheter att arbeta antingen genom direkt stöd eller genom att landstingen sluter samarbetsavtal med enheterna. God tillgång till tekniska hjälpmedel är nödvändig, eftersom de styr möjligheterna till eget boende och arbete. Här måste även service av hjälpmedel ske snabbt i de fall de behöver åtgärdas. Socialtjänstlagen anger att komunerna har ett absolut ansvar för medborgarnas sociala service. Den kommunala skall, som vi tidigare framhållit, utgå från att servicetagarnas integritet och självbestämmande bevaras. För många handikappade är det viktigt att själva kunna påverka vem som skall ge servicen och när den skall utföras. I andra sammanhang diskuteras möjligheterna till s. k. objektsanställning av vårdare för långtidssjuka. har en positiv inställning till detta. Likaså är det rimligt att öppna möjligheten för objektsanställning av vårdbiträde i öppenvård för handikappade. Vi föreslår, mot bakgrund av den diskriminerande verklighet som många handikapp leder till, en utredning för att pröva formerna för en ombudsmannaverksamhet, vars uppgift skall vara att tillvarata de handikappades rättigheter i förhållande till den diskriminerande attityd de möter på samhällslivets alla olika områden. Rehabiliteringslön m. m. Alla unga handikappade och nyhandikappade skall ha en alternativ försörjning till förtidspension så länge de deltar i rehabilitering. Ersättningen måste utformas så att den ekonomiskt inte missgynnar enskilda handikappade i förhållande till de som har pension. Regeringen har uppenbarligen planer att presentera ett förslag som kommer att förhindra en aktiv rehabilitering. Införande av ett rehabiliteringsstöd som är lägre än förtidspension är en orättvis och olycklig lösning. Dessutom bör ersättningen få karaktären av lön i stället för stöd. hävdar att ersättningen inte får understiga pension samt att den bör benämnas rehabiliteringslön. Regeln bör vara att förtidspension inte får beviljas förrän försök till rehabilitering har genomförts. Förtidspensioneringen skall ej utgöra ett hinder för ett inträde i arbetslivet. Tillgängligheten till olika fritidsaktiviteter och till olika kulturaktiviteter är viktig för att ge handikappade en god livskvalitet. Enligt SCB:s undersökning av de handikappades levnadsförhållanden deltar handikappade i liten omfattning i de fritidsaktiviteter och det kulturutbud som finns. Studiecirkelverksamhet som samhället understödjer nyttjas allt för litet av handikappade. Tillgängligheten, ämnesvalet och statsbidragssystemet kan vara några skäl till detta. utgår särskilt stöd till som direkt riktar sig till handikappade. De eventuella merkostnader som studieförbunden måste täcka (val av annan lokal, viss utrustning m. för att möjliggöra för handikappade att delta i övrig verksamhet är inte statsbidragsberättigade. Vi anser att detta skall ingå i den bidragsgrundande delen. Trots uttalade ambitioner kan vi ändå notera att möjligheterna för handikappade att få tillgång till ett rikt och varierat utbud av fritidsaktiviteter är begränsade. Den tekniska utvecklingen inom mediaområdet ger möjligheter att öka tillgängligheten av informationen för handikappade. Det råder en bred politisk enighet kring uppfattningen att tillgång på information och kunskap direkt påverkar möjligheterna till insyn och inflytande för enskilda individer. Utgivning av taltidningar, särskilda radioutsändningar med nyheter från dagliga tidningar, liksom textade TV-program m. m. är exempel på insatser som successivt måste förbättras och byggas ut. Principen ska vara att information skall vara tillgänglig för alla. Ansvaret för detta måste i första hand läggas på samhället. Anslagen till handikapporganisationerna har förstärkts i årets budgetproposition. Vi anser detta vara riktigt med tanke på den informativa och pådrivande funktion som organisationerna har. Det gäller både kontakt med medlemmar och informationsinsatser riktade till en bredare allmänhet och beslutsfattare. På arbetsmarknaden och i samhällslivet betraktas funktionsnedsättningar vanligen som en belastning snarare än som en tillgång. Det medför att handikappade inte bara måste ha en teoretisk och formell kompetens för olika aktiviteter utan också ofta vara överkvalificerade för att kompensera funktionsnedsättningen. Detta synsätt måste ändras. Handikappades erfarenheter i vård och rehabilitering kan bättre tas till vara. Det kan ske både genom att handikappade direkt arbetar inom sektorerna eller genom att utveckla ett omfattande informationssystem från handikappgrupper till vård och rehabiliteringsverksamhet. I all samhällsplanering är handikappades kunskaper viktiga och en tillgång. Den tekniska utvecklingen måste styras så att dess positiva effekter kan utnyttjas. Det gäller exempelvis ny datateknik som rätt använd kan sprida arbetstillfällen oavsett beoendeform och bostadsort. Inom kultursektorn är det viktigt att stödja olika kulturformer. Handikappades möjligheter att arbeta som kulturarbetare bör förbättras. Det kan ske bl. a. genom att de stödformer som finns för kulturarbetare i större utsträckning än också kommer sökande med funktionsnedsättningar till godo. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om handikappades möjligheter att påverka samhällsplanering,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om handikappades självbestämmande i vad gäller boende och service,1] [att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna behovet av att bibehålla och utveckla nuvarande stödresurser inom skolområdet,-] 1 1986/87:Bo518. 2 1986/87 :Ub328. [att som sin mening ger regeringen till känna vikten av statligt stöd till studieförbundens handikappverksamhet,-] [att som sin mening ger regeringen till känna nödvändigheten av att handikappades tillgång till arbetsmarknaden underlättas,3] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om en samordning av bilstödet och anslaget till färdtjänst,4] att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om en ombudsmannaverksamhet för handikappade. () () () () () () 3 1986/87 :A250. 41986/87:SD19.