mot · GA02So610 · 1987-01-19 00:00:00 — Med en sådan grundläggande rättvisa i botten skulle det familjepolitiska stödet Det enda långsiktigt hållbara sättet att förbättra hushållens standard är att föra en politik som successivt minskat skattetrycket, låter den enskilde få behålla mer av vad han eller hon har arbetat ihop och som därigenom också leder till en högre tillväxttakt. Riktlinjer för en sådan politik redovisas i vår motion om den ekonomiska politiken. Skattetrycket måste sänkas främst på skatter som belastar arbete och sparande. Den offentliga sektorn måste effektiviseras och enskilda alternativ främjas i stället för att motverkas. Åtgärder som minskar byråkratin och leder till avreglering måste vidtas. Genom en sådan politik kan tillväxten öka. Det skulle också öka hushållens valfrihet och självbestämmande genom att dessa själva får bestämma över en större del av sin inkomst. Avdrag eller bidrag? Det är inte längre möjligt att skapa rättvisa för barnfamiljerna genom en politik som även fortsättningsvis innebär ökade bidrag finansierade med höjda skatter som till stor del får betalas av just barnfamiljerna. Det leder till att de enskilda i alltför hög grad blir beroende av offentliga bidrag för att kunna klara sin ekonomi. Familjerna måste i stället bli mer oberoende genom en beskattning som tar hänsyn till försörjningsbördan. En familj med normala inkomster skall få behålla så mycket av sina inkomster att de klarar sin egen försörjning. En politik som innebär mera rundgång genom höjda bidrag och ökade skatter leder till minskad ekonomisk effektivitet och minskad tillväxt. Detta drabbar i första hand familjer med låga inkomster och stor försörjningsbörda. Familjer med olika antal barn har olika förmåga att betala skatt. Därför måste en reformerad inkomstbeskattning för att skapa rättvisa innehålla ett grundavdrag för varje barn. Storleken av detta grundavdrag bör utgå från att nödvändiga kostnader för barnets konsumtion - utöver dem som betalas medelst bidrag - skall undantas från beskattningen. Eftersom vi vill avskaffa den statliga inkomstskatten i vanliga inkomstlägen bör grundavdraget införas vid den kommunala inkomstbeskattningen, som för flertalet barnfamiljer också utgör den tyngsta belastningen. betydligt bättre kunna inriktas på dem som har störst behov av det allmännas insatser. I det följande kommer vi närmare att redogöra för utformningen av en sådan familjepolitik. Den genomgripande reformering av inkomstbeskattningen som bör genomföras så att hänsyn tas till försörjningsbördan innebär: o Grundavdrag med . per hemmavarande barn införs vid den kommunala beskattningen. Avdragsrätten skall också omfatta hemmavarande barn mellan som går i gymnasieskola och uppbär studiestöd, o De som har så låga inkomster och/eller så många barn att de inte kan utnyttja grundavdraget för barn fullt ut kompenseras genom "negativ skatt". Detta innebär att ett belopp motsvarande nettoeffekten av den inte utnyttjade delen av grundavdraget utbetalas kontant. Därigenom kommer alla, oavsett inkomstförhålladen och antal barn, att kunna utnyttja avdragets effekt fullt ut. o Inom ramen för den kommunala skatteutjämningen sker en utjämning av skatteunderlag mellan kommuner med olika andel barn. Grundavdraget tillgodogörs skattebetalarna genom en förändring av preliminärskatteuttaget. Deklarationsarbetet för den enskilde kommer inte att kompliceras. För familjer som har för låga inkomster eller för många barn för att kunna utnyttja grundavdraget fullt ut krävs enbart en ansökan om negativ skatt motsvarande en ansökan om skattejämkning. (Jämkningsansökan lämnas bl. a. av flertalet familjer som bor i småhus). Den negativa skatten fastställs därefter och bör utbetalas i likhet med barnbidraget. Denna reform bör genomföras i tre steg med början och är således fullt genomförd . De förslag som redovisats ovan innebär att inkomstbeskattningen i fortsättningen utformas så att större hänsyn tas till försörjningsbördan. Därmed minskar barnfamiljernas behov av såväl generella som inkomstprövade bidrag. Marschen bort från den ständigt ökande rundgången genom höjda bidrag och höjda skatter inleds. I tabellen nedan redovisas förändringar av den disponibla inkomsten genom införande av grundavdrag för barn. Till detta kommer sedan effekterna av sänkta statliga inkomstskattesatser, det successiva borttagandet av fastighetsskatten m. m. Som framgår av tabellen leder vårt förslag till att skatten sänks mer ju fler barn som försörjs inom familjen. Förändring av barnfamiljernas disponibla inkomst enligt det moderata förslaget om grundavdrag för barn vid en utdebitering på . (utan hänsyn till finansiering) Begränsa behovet av inkomstprövade bostadsbidrag De inkomstprövade bostadsbidragen har stoppat till de värsta hålen i utsatta barnfamiljers plånböcker. Den dystra sanningen är emellertid att varje höjning av dessa inkomstprövade bidrag gör det svårare för ännu fler barnfamiljer att själva kunna förbättra sin ekonomi. 1 en trebarnsfamilj släpar dessa bidrag med som en tung extra marginalskatt ända upp i hushållsinkomster på tillsammans nära , i fembarnsfamijer ända upp till . Detta drabbar också tillskottet till familjeekonomin när en hemarbetande make tar förvärvsarbete. Ju fler barn det finns i en familj, desto mindre blir i allmänhet behållningen av detta förvärvsarbete sedan skatt och minskade bostadsbidrag räknats bort. Till detta kommer att barntillsynskostnaderna oftast blir större ju fler barnen är. Resultaten blir ofta att man varken har råd att själv ta hand om barnen eller att förvärvsarbeta. Ju fler barn och ju större behov av inkomstökning, desto mindre blir således tillskottet till familjeekonomin till följd av avtrappningen av bostadsbidraget. Inkomstprövningen av bostadsbidragen tar inte hänsyn till om underhållsbidrag, bidragsförskott e.d. ingår eller inte. Inkomstprövningen sker dessutom mot familjens bruttoinkomst, utan hänsyn till hur mycket som går bort i skatt. Detta missgynnar ytterligare familjer som endast har gemensamma barn liksom familjer där hushållsinkomsten främst tjänas in av en förälder. En viss förbättring i detta avseende sker genom att regeringen föreslagit att bidragsförskott eller motsvarande underhållsbidrag eller barnpension skall räknas in i den bostadsbidragsgrundande inkomsten, något som vi föreslagit. missgynnas makar/samboende genom att avtrappningen av bostadsbidragen föreslås ske från samma hushållsinkomst som i hushåll med endast en vuxen. Detta motverkar ansträngningarna att komma till rätta med bl. a. skenskilsmässor och skenskrivningar. Förslaget innebär dessutom en hårdare knytning till boendekostnader, vilket innebär en ökad styrning av familjerna och en mindre valfrihet i fråga om boendet. Det kan t. ex. få till effekt att barnfamiljer som bor på landsbygden finner det gynnsamt att flytta närmare staden och till en dyrare bostad i stället för att bo kvar på landsbygden och bekosta resorna till och från arbetet. Totalkostnaden för båda alternativen kan vara lika stor. Skillnaden är att bostadsbidraget blir väsentligt högre vid den högre hyran. I ett annat avseende har regeringen däremot tagit fasta på förslag som vi fört fram. Vi har visat att den helt övervägande delen av familjer med fyra eller fler barn har bostadsbidrag. För att minska de orimiga marginaleffekterna i dessa hushåll och öka deras förmåga att själva förbättra sin ekonomi bör de inkomstprövade bostadsbidragen så långt möjligt ersättas av grundavdrag vid beskattningen, lägre inkomstskatter och flerbarnstillägg. Regeringen har föreslagit att det statliga bostadsbidraget fr. o. m. 1988 upphör från fjärde barnet och ersätts av ett till förhöjt flerbarnstillägg. I övrigt ökar regeringens förslag - trots påståendet om motsatsen progressiviteten i systemet. Avtrappningen av bostadsbidragen skulle komma att ske för hushållsinkomster mellan för hushåll med ett barn . för hushåll med två barn . för hushåll med tre barn . för hushåll med fyra barn Regeringen har också föreslagit att bostadsbidragen endast skall omprövas en gång för att minska marginaleffekterna. Detta kan medföra betydande nackdelar. Inkomstförändringar beaktas först långt efter det att de inträffat. Om en inkomst plötsligt faller bort blir påfrestningen på familjeekonomin stor. Däremot svarande (högre) bostadsbidrag kan erhållas först nästa kalenderår. De tröskeleffekter som regeringen säger sig vilja minska kommer att kvarstå men inträffar med någon tids förskjutning och då desto hårdare. Regeringens förslag bör avslås. En första målsättning måste vara att inte öka de inkomstprövade bostadsbidragen. Dessa bör i stället stegvis och så långt möjligt ersättas med grundavdrag för barn, en successiv sänkning av skattetrycket som gör att hushållen får behålla en större del av sina inkomster samt flerbarnstillägg. Behovet av inkomstprövade bostadsbidrag kan därigenom kraftigt minska. Inkomstprövningen bör dessutom ske mot familjens disponibla inkomst efter skatt. Regeringen bör utarbeta en plan för hur bostadsbidragen för merparten av bidragstagarna successivt skall ersättas med andra åtgärder, så att barnfamiljer som betalar skatt normalt inte skall behöva uppbära inkomstprövade bidrag. Av störst betydelse är en skattereform, som radikalt sänker inkomstskatterna och därmed också undanröjer de stora marginaleffektsproblem som dagens system ger upphov till. De barnfamiljer som behöver inkomstprövade bidrag skall inte behöva betala skatt. Den tid då barnen är små är kort i de flesta familjers liv. Men den är grundläggande för barnens utveckling. Tror sig föräldrarna inte om att kunna klara av dessa år på ett tillfredsställande sätt vågar de inte heller sätta fler barn till världen. Den kommunala förskole- och skolbarnsomsorgen ger i många fall en trygg och bra vård för barnen. Men den kostar stora belopp för stat och kommuner. Bortåt hälften av alla förskolebarn har inte tillgång till daghem eller familjedaghem. Daghemmen har också svårt att tillgodose infektionskänsliga barn liksom barn till föräldrar som har obekväm arbetstid, arbetar nattskift eller har många barn. Till detta kommer att det till följd av statsbidragsreglerna i många kommuner anses att barnen bör vara på daghemmen viss minsta tid . Föräldrar som minskar sin arbetstid för att få mer tid för barnen kan av den anledningen t.o.m. gå miste om barnstugeplats. Som utförligt visats i vår motion 1984/85:3233 med anledning av propositionen Förskola för alla barn, kvarstår sådana orättvisor i statsbidragens utformning som försvårar en anpassning av barnomsorgen till föräldrarnas För barn som vistas i daghem utgör statsbidraget nära . per barn och år, för barn som är där . Statsbidragsreglerna missgynnar också familjedaghemmen, som kan erbjuda mer flexibla tillsynstider. Den vård och omsorg som föräldrarna kan ordna i hemmet erhåller över huvud taget inget stöd, ej heller barnomsorgsalternativ som Pysslingen. Deltidsförskolan, den forna lekskolan, får en väsentligt mindre andel av sina kostnader täckta via statsbidrag än daghemmen. Statsbidragsreglerna innebär att enskilda alternativ - med undantag av föräldrakooperativa daghem och daghem som drivs av ideella organisationer - står utanför varje form av statligt stöd. Detta innebär att sådana alternativ successivt kommer att försvinna eller aldrig får någon chans att visa vad de skulle kunna ge, även om de skulle vara bättre för familjen och dessutom ställa sig väsentligt biligare än den kommunala barnomsorgen. Hur orimlig situationen är framgår av följande exempel: Om två familjer med vardera två småbarn och en hel- resp. en deltidsarbetande () förälder skulle slå sig samman om en barnvårdare skulle detta kosta vardera familjen ca . , hälften mot vad motsvarande daghemsvård skulle kosta. Eftersom det privata alternativet inte skulle få något som helst stöd från det allmännas sida skulle det ställa sig cirka fem gånger dyrare för familjerna än den kommunala barnomsorgen där föräldraavgifterna endast skulle uppgå till ca . för vardera familjen, vilket är av den verkliga kostnaden. Trots att den privata barnomsorgen endast kostar hälften mot den kommunala barnomsorgen skulle den medföra en försämring i ekonomin för vardera familjen på . i jämförelse med daghemsalternativet. Mycket få familjer torde ha en sådan ekonomi att de kan klara det billigare och mer skräddarsydda privata alternativet. Den totala kostnaden för den offentliga barnomsorgen uppgick till . 1987 kan den beräknas kosta ca . Borträknas föräldraavgifter blir skattebetalarbidragen 21 å . Skulle den kö som följer av nuvarande ensidiga stöd "byggas i kapp" kan kostnaderna förväntas öka mycket kraftigt bl. a. tillföljd av högre kostnader för obekväma arbetstider och större andel småbarn. De kraftigt växande kostnaderna skulle i sin tur tvinga fram ännu högre skatter som tvingar ytterligare föräldrar att söka sig till den kommunala barnomsorgen, även om de skulle föredra andra lösningar. Allt vad alternativ heter skulle långsamt men säkert strypas. En sådan utveckling är inte bara oacceptabel från valfrihets- och rättvisesynpunkt. Risken är också påtaglig att kostnaderna skulle stiga så kraftigt att det skulle bli ofrånkomligt att radikalt urholka kvaliteten på den kommunala barnomsorgen. Vårt alternativ innebär att all barnomsorg skall vara av hög kvalitet. Föräldrarna har - och skall ha - huvudansvaret för barnens vård och fostran. Det förutsätter att föräldrarna kan välja mellan många olika alternativ på någorlunda likvärdiga villkor. För att öka valfriheten och minska klyftan i stöd mellan och annan barnomsorg måste inte bara alterntiva daghem utan också föräldrarnas egen vård av barnen och sådan barntillsyn som föräldrarna själva anordnar underlättas. Med ett väsentligt lägre stöd än det som tillkommer den kommunala barnomsorgen skulle de föräldrar som så önskar själva kunna ta hand om sina barn under deras viktiga men snabbt flyende småbarnsår eller kunna anlita enskilda barnomsorgsalternativ, anpassade till deras individuella behov. skulle platser frigöras inom den kommunala barnomsorgen, som sannolikt väl skulle räcka till för att täcka behovet hos dem som föredrar det alternativet. Barntillsynen skulle dessutom lättare kunna skräddarsys för familjer med speciella behov, såsom flerbarnsfamiljer och familjer med obekväma arbetstider. Fler barnomsorgsalternativ erbjuder också en vidgad arbetsmarknad för alla dem som arbetar inom den kommunala barnomsorgen. Enligt skall föräldrarna utöva den uppsikt över barnet som är erforderlig med hänsyn till barnets ålder och övriga omständigheter. De har således ett vårdnadsansvar gentemot barnet även om de förvärvsarbetar. Trots detta betraktas barntillsynskostnaderna som privat levnadsomkostnad. Detta innebär att dessa måste betalas med beskattade inkomster. Resultatet har blivit en omfattande "svart marknad samt att allt färre föräldrar har möjlighet att själva betala en mer marknadsmässig avgift vid den kommunala barnomsorgen. Det borde i stället vara naturligt att betrakta nödvändiga barntillsynskostnader, som kan styrkas, som en avdragsgill utgift för inkomstens förvärvande, på samma sätt som t. ex. utgifter för resor till och från arbetet. Avdrag skulle då medges upp till ett visst maximibelopp. Förvärvsarbetande föräldrar skulle med ett sådant system kunna betala mer än som är möjligt för enskild barnomsorg eller motsvarande högre avgift till den kommunala barnomsorgen. Detta skulle minska behovet av stöd till dag-, fritids- och familjedaghemmen. Eftersom barntillsynskostnaderna måste styrkas för att föräldrarna skall få göra avdrag, vore det ett positivt sätt att göra den "svarta barnomsorgen vit. Privata dagmammor och "barnflickor/barnpojkar skulle då också få den sociala trygghet som de mestadels går miste om. I beslöts att socialavgifter för hemhjälp för barn skulle göras avdragsgilla. Även om det är ett steg i rätt riktning torde det vara otillräckligt för att göra enskild barnomsorg till ett verkligt alternativ i familjer med vanliga inkomster. har emellertid dessutom ett hemvårdsstöd för barn (och syskon ) som vårdas i det egna hemmet. har en avdragsrätt för styrkta barntillsynsutgifter. Den uppgår till högst 11 000 Nkr. för ett barn , dock högst av inkomsten och till 13 500 Nkr., dock högst av inkomsten vid två eller flera barn . Som alternativ kan förvärvsarbetande eller studerande föräldrar dra av högst 3 500 Nkr., resp. 4 000 Nkr. En skatteutredning föreslog dock 1984 att avdragsrätten borde tas bort, bl. a. därför att den ansågs prioritera dem som hade lyckats att få daghemsplats för sina barn. En förutsättning för att en avdragsrätt för styrkta barntillsynskostnader skall ge vidgad valfrihet och bättre kvalitet och trygghet i fråga om barnomsorgen är enligt vår mening: a) att avdragsrätten i första hand bestäms av barnens omvårdnadsbehov, ej av föräldrarnas inkomster, b) att den kombineras med en motsvarande minskning av subventionerna inom den kommunala barnomsorgen, c) att taket för avdragsrätten sätts så pass högt att vit" barntillsyn med skatt och sociala avgifter i motsats till nu blir möjlig också för familjer med vanliga inkomster, d) att den inte missgynnar familjer med flera småbarn i förhållande till familjer med endast ett barn. Detta är viktigt av sociala skäl men också därför att flerbarnsfamiljerna av självklara skäl har större svårigheter än andra att använda sig av den kommunala barnomsorgen. En rimlig utgångspunkt för taket på en avdragsrätt är de löneförmåner som skulle tillkomma en dagbarnvårdare som tar hand om familjens barn. Enligt det avtal som gäller motsvarar hel tjänstgöring för en dagbarnvårdare . Detta kan t. ex. innebära att hon tar hand om tre barn på vartdera och ett barn . Lönen uppgår tjänst till /mån. och slutlönen uppgår till . Till detta kommer sociala avgifter och omkostnadsersättning för täckande av utgifter för mat och förbrukningsmaterial. Omkostnadsersättningen bestäms av varje kommun men uppgår enligt anvisning till . per hel dag eller . Cellstoff/ blöjor beräknas då inte ingå. En omkostnadsersättning av denna storlek är skattefri. Det kan därför vara rimligt att sätta ett tak för avdragsrätten vid ca . plus dithörande socialavgifter för föräldrar som arbetar heltid, har ett barn under skolåldern och inte har något statligt eller kommunalt stöd för sin barnomsorg. (Uppbär föräldrarna skattefri vårdnadsersättning skall motsvarande belopp dras ifrån barntillsynskostnaderna, innan avdragsrätten inträder.) Omkostnadsersättningen motsvarar utgifter som föräldrarna annars skulle ha haft själva för barnet och bör därför inte göras avdragsgill. Någon anledning att begränsa avdragsrätten för ett andra eller ett tredje barn under skolåldern torde inte föreligga. De verkliga barntillsynskostnaderna blir i allmänhet lika stora för dessa barn som för det första barnet. Avdragsrätten begränsas dessutom alltid av den kostnad som föräldrarna kan visa att de har betalat för sina barns vård. Med en sådan avdragsrätt skulle det också bli möjligt för en hemarbetande förälder med flera småbarn att göra ett direkt arbetsbyte utan att familjeeko nomin därför skulle försämras. En förutsättning är givetvis att utgifterna styrks. Även för barn som vistas i kommunala daghem eller familjedaghem bör den del av föräldraavgiften som motsvaras av omkostnader för mat m. m. inte vara avdragsgill. Det är rimligt att föräldraavgiften i övrigt höjs så mycket att föräldrarnas nettokostnad i stort sett blir densamma som med nuvarande regler. Avdragsrätten borde i första hand tillfalla den förälder som har lägst inkomst eller ensamföräldern. I motsats till vad många synes tro skulle en avdragsrätt ofta vara särskilt fördelaktig för hushåll med låga inkomster eller flera barn eftersom den bostadsbidragsgrundande inkomsten därigenom sänks, vilket medför högre bostadsbidrag. Skulle det trots allt - t. ex. av förenklingsskäl - anses rimligt med någon ytterligare begränsning i avdragsrätten skulle den kunna utformas som ett icke avdragsgillt karensbelopp i botten. Detta borde i så fall vara lika högt för familjer med ett barn som för flerbarnsfamiljer. Den kommunala barnomsorgen omfattar barn ända . En tolvårsgräns finns också vad gäller rätt till föräldrapenning för vård av sjukt barn. Inledningsvis skulle dock avdragsrätten för barntillsynskostnader kunna begränsas till barn . Ett utvidgat förvärvsavdrag av detta slag skulle sannolikt helt finansieras av ökade skatteintäkter och socialavgifter för den enskilda barntillsynen, ökade föräldraavgifter vid den kommunala barnomsorgen samt minskat behov av nya platser inom denna. Mer skräddarsydda och billigare alternativ i barnomsorgen skulle bli mer konkurrenskraftiga, vilket också skulle innebära betydande samhällsekonomiska vinster. Någon lyxkonsumtion möjliggörs inte genom den skisserade avdragsrätten, eftersom taket för avdragsrätten sätts till den verkliga kostnaden för motsvarande kommunala dagbarnvård. Däremot kan en sådan avdragsrätt för barn i skolåldern innebära viss budgetförsvagning genom att skolbarn som över huvud taget inte får någon tillsyn skulle få möjlighet till detta. Den närmare utformningen av ett sådant förvärvsavdrag bör skyndsamt utredas i syfte att ge barnfamiljerna ökad valfrihet och rättvisa. Inte minst torde en sådan reform underlätta också för flerbarnsföräldrar att om de så önskar fortsätta sitt förvärvsarbete. I avvaktan på att en sådan reform genomförs är det nödvändigt att snabbt förbättra situationen för familjer med barn . Detta bör ske genom en viss omfördelning av statsbidraget till barnomsorgen. För att snabbt minska klyftan i stöd mellan de familjer som får och de som inte får barnomsorg, för att öka småbarnsfamiljernas valfrihet samt för att minska behovet av de för många småbarn mindre lämpade småbarnsplatserna vid daghemmen-dessa kostar dessutom ca . per barn - bör en skattefri vårdnadsersättning införas för alla barn mellan ett och ålder från . För att minska klyftan i stöd mellan barnomsorg, föräldrakooperativ m.m. och sådan omsorg som föräldrarna själva anordnar utan några bidrag bör föräldraavgifterna inom den skatteunderstödda barnomsorgen höjas. Avgiftshöjningen bör endast omfatta barn med vårdnadsersättning och vara lika stor som vårdnadsersättningen. Skulle däremot vårdnadsersättningen läggas ovanpå ett oförändrat stöd till och annan barnomsorg, skulle klyftan i stöd kvarstå fullt ut och därmed orättvisorna. Enskilda barnomsorgsalternativ skulle i praktiken få lika svårt att hävda sig, även om de i verkligheten kostar väsentligt mindre. Kostnaderna för en viss vårdnadsersättning skulle också bli väsentligt högre och "besparingarna i form av minskat utbyggnadsbehov inom den kommunala barnomsorgen bli väsentligt mindre. I kommun, som är en frikommun, har de tre borgerliga partierna gemensamt motionerat om en vårdnadsersättning för alla barn mellan 12 och 48 månaders ålder. Vårdnadsersättningen föreslogs vara skattefri och uppgå till . per barn och år. skulle avgifterna inom den kommunala barnomsorgen höjas med samma belopp för barn med vårdnadsersättning. Reformen kunde beräknas bli självfinansierande för stat och kommun om var femte å sjätte småbarnsplats inom kommunala barnomsorg härigenom frigjordes. skulle småbarnsföräldrar få väsentligt bättre möjligheter att själva ta hand om sina små barn eller att själva ordna sin barnomsorg. Även vi anser att en vårdnadsersättning redan på kort sikt skulle kunna bli till huvudsaklig del självfinansierande. En förutsättning är dock att vårdnadsersättningen inte sätts för lågt och att föräldraavgifterna höjs för barn med vårdnadsersättning. Vi föreslår därför att vårdnadsersättningen skall uppgå till . per barn och år. Detta skulle brutto kosta ca . Eftersom över hälften av dagens ett- och tvååringar redan har plats inom den kommunala barnomsorgen blir nettokostnaden väsentligt lägre, eftersom motsvarande belopp flyter tillbaka i form av högre föräldraavgifter.