mot · GA02ju630 · 1987-01-26 00:00:00 — Motion till 1986/87: Ju630 och () Åtgärder mot narkotika Vår tids största sociala problem är tveklöst drogmissbruket. Missbruket av narkotika har under en följd av år ökat på ett ytterst oroväckande sätt. har kraven på resoluta motåtgärder vuxit i styrka. önskar en överväldigande majoritet av folk att all befattning med narkotika av icke medicinsk art skall kriminaliseras! Men alltjämt återstår målet att uppnå en majoritet av motsvarande slag i . måste med andra ord göra missbruk av narkotika i direkt anslutning till konsumtion rättsligt åtkomligt. Ett samhällsproblem med många förgreningar De viktigaste narkotikapolitiska åtgärderna är de som hejdar missbruket och därigenom dämpar efterfrågan på narkotika. Konkret handlar det om att genom en restriktiv politik tränga ut missbrukarna ur den brottsliga narkotikamarknaden och slussa dem som är i behov in i olika former av vård. Detta förutsätter sociala lagar och regler som konsekvent styr missbrukarnas rättigheter och skyldigheter. Initierade bedömare anser att bortåt av de intagna på riksanstalterna, dvs. "det tyngre klientelet, numera kan anses vara aktiva narkomaner. Det är inte bara handel och missbruk inne på anstalterna som är problemet utan även den mer eller mindre organiserade brottsligheten som kan skötas innanför murarna och som drabbar medborgarna ute i samhället. Bland den berörda personalen finns en entydig önskan om en enhetlig lagstiftning som innebär en restriktiv användning av fri telefon samt väsentligt ökade resurser till verksamheten med visitationspatruller. Om vi inte får en sådan restriktiv narkotikapolitik kommer vi automatiskt att få en kontrollpolitik som kränker den enskilde individen. Narkotikamissbruket har utbrett sig till helt nya grupper och konsumenter. Enligt kriminologen . W. är mellan 150 000 och 250000 socialt etablerade människor narkotikamissbrukare. Det vill säga helt vanliga människor som sköter ett arbete och sin familj. Med narkotikamissbruk på arbetsplatser följer juridiska och avtalsrättsliga frågor. Skall anställda som ertappas med narkotikamissbruk avskedas? Eller skall vid misstanke någon tvingas till urinprov? låter man den enskilde hålla på med sitt 1 1 1986/87. missbruk tills det är för sent att rätta till missförhållandena. Företagens och arbetsplatsernas möjligheter att begränsa narkotikamissbruk är begränsade och dömda att misslyckas så länge det inte finns en heltäckande narkotikapolitik. Nödvändigheten av en restriktiv politik baserad på flera åtgärder - bl. a. mot själva missbruket är alltjämt en ovillkorlig målsättning för en minimering av narkotikabrottsligheten i . Den utanför utbredda debatten om legalisering av narkotika som cannabis, kokain och heroin har varit mycket destruktiv och skadlig. I måste vi rusta oss mer på det förebyggande området. Åtgärderna mot insmuggling och distribution av narkotika måste intensifieras. Lagstiftningen måste skärpas ytterligare och samordnas i för högsta möjliga effekt. Vårdinsatserna måste förbättras och även omfatta en adekvat eftervård. Generellt sett måste åtgärderna nå distributörer och missbrukare på ett mycket tidigare stadium än vad som oftast sker . För att komma till rätta med narkotikamissbruket och den brottslighet som har samband därmed fordras nu samhällsinsatser mot alla grenar av narkotikaproblemet. Därför har det internationella och nordiska samarbetet avgörande betydelse för att hindra införseln av narkotika i våra länder. Att den svenska narkotikapolitiken inte hinner med utvecklingen har länge stått klart. första summering kan konstateras att narkotikabrottsligheten på intet sätt minskar i jämförelse . - Det finns en överväldigande opinion, som kräver helt andra och kraftfulla tag mot narkotikamissbruket. - Varför gör man då inget åt problemet? Orsaken är att samma synsätt som kännetecknade narkotikapolitiken på 1960och 1970-talen alltjämt har en stor inverkan. - Vi låter det gå så långt och får erkänna att problemen vuxit så stora, att är och kommer att förbli ett narkotikasamhälle, eller också tvingas vi ta till så hårda metoder, att grundläggande demokratiska värderingar äventyras. Ett kvarstående problem är svårigheten att bevisa innehav av narkotika. Missbruk i direkt anslutning till konsumtion lämnas utan någon som helst påföljd. finns stora möjligheter för den enskilde missbrukaren att tämligen ostört fortsätta sitt missbruk - tack vare att narkotikainnehav och narkotikakonsumtion fortfarande bagatelliseras, i stället för att sättas i centrum för lagstiftningen. På den punkten förändrar inte riksdagsmajoritetens beslut narkotikastrafflagen, trots att det i förarbetet till lagen uttryckligen står: Missbruket har blivit en motor i en omfattande kriminalitet. Lagskrivaren har förstått den grundläggande roll som varje enskild missbrukare spelar i den illegala narkotikahanteringen. Regering och riksdagsmajoritet valde att inte dra någon riktig slutsats av denna analys. De förebyggande insatserna för att hindra missbruk av narkotika och andra sociala problem måste vara grunden för allt missbrukspolitiskt arbe Det måste i fortsättningen finnas normer i samhället som tillåter att vi gör det så svårt som möjligt för missbrukare att vara missbrukare. Att ta med den ena handen och ge med den andra är inte alltid det mest effektiva sättet att främja individens möjligheter att själv utveckla sig och ta ansvar för de resurser som var och en besitter. Ett nytänkande som i långt större omfattning än nu bygger på människors ansvar för sig själva och sin familj måste bli en viktig del i det kriminalpolitiska arbetet. Ett annat skäl till att narkotikalagstiftningen ytterligare bör revideras är att dagens missbrukare inte enbart finns i socialt utslagna grupper med ett vårdbehov, de finns också i socialt stabila grupper. Dessa missbrukare lever under socialt ordnade förhållanden och kommer därför sällan i kontakt med myndigheter. är de ofta en drivfjäder i den illegala narkotikahandeln. Det är av största vikt att kunna bekämpa detta missbruk, men även på den punkten är dagens narkotikalagstiftning ett klart otillräckligt instrument. Framgång i arbetet mot narkotikabrottsligheten kräver en konstruktiv narkotikalagstiftning. På några punkter har lagen förbättrats , men den tillåter befattning med narkotika i anslutning till konsumtion. Detta har högsta domstolen slagit fast i en serie domar. För att dömas till innehavsbrott måste en person ha besittningen till narkotikan. Med denna tolkning av innehavsbegreppet blir det fullt lagligt att ta emot en pipa hasch eller en fylld injektionsspruta för att röka respektive injicera och sedan låta den gå vidare. Därmed får narkotikamarknaden fortsatta möjligheter att existera, eftersom konsumtionen är hela denna hanterings yttersta förutsättning. För att komma åt denna marknad måste all icke medicinsk användning av narkotika i lag förbjudas. måste samhällets möjligheter att upptäcka, bevisa och beivra sådan användning öka. Eftersom begreppet innehav enligt högsta domstolen inte är tillämpligt på narkotikakonsumtion och begreppet missbruk är för diffust, måste begreppet olovlig befattning bli nödvändigt för att täcka bl. a. egen konsumtion. I detta sammanhang måste observeras att det är själva beteendet att över huvud taget befatta sig med narkotika som lagen måste gälla för, dvs. att ta emot, använda, osv. - således inte tillståndet narkomani. Denna gränsdragning är mycket viktig, då beroendet i princip är livslångt, som man mycket väl kan avhålla sig från narkotika och leva som nykter narkoman. En narkoman som avslutat sitt missbruk och inte länge befattar sig med narkotika skall självklart inte riskera straff. Att avstå från begreppet kriminalisering av missbruk sammanhänger med vagheten och mångtydigheten i begreppet missbruk. Missbruk omfattar ett antal olika stadier av vilka ett par definitivt inte bör lagforas. En uppspaltning av begreppet missbruk visar att det innehåller minst fyra stadier. Först måste man få (ta emot) narkotika. Sedan måste man på något sätt få i sig narkotikan (administration, t. ex. genom rökning). Medlet finns därefter i kroppsvätskorna (biologisk förekomst). Medlet ger vissa effekter (t. ex. berusning). Alla ovanstående stadier inkluderas i begreppet missbruk. Punkterna 3 och 4 kan knappast betraktas som aktiva gärningar utan snarare som resultat av gärningar. Därför bör de inte straffbeläggas. Punkterna 1 och 2 däremot är juridiskt avgränsade i och med att de kan betraktas som gärningar. I dessa sistnämnda fall handlar det om aktiva gärningar och inte om tillstånd. Enligt vår mening är det nödvändigt att den svenska narkotikapolitiken innebär: att varje icke-medicinsk befattning med narkotika blir olaglig och straffbeläggs, att kraftigare påföljder än böter regelmässigt tillgrips vid upprepad illegal befattning med narkotika, att ovidkommande inskränkningar i narkotikastrafflagen slopas, det skall inte krävas bevis för att beslagtagen illegal narkotika framställts för missbruksändamål, att narkotika förvärvats i överlåtelsesyfte, att preparaten inköpts för eget bruk etc., vilket alltid leder till komplicerade men i grunden irrelevanta bevisfrågor, att en särskild lagstiftning upprättas mot knark-attiraljer (förbud mot försäljning av haschpipor, vågar, smycken och marknadsföring av den synliga delen av narkotikaorganisationernas verksamhet), att handläggningen av narkotikamål görs väsentligt snabbare än , att en ny behandlingslagstiftning beträffande såväl unga som vuxna upprättas. I de fall då vårdbehovet är stort, men brottets omfattning ringa, framstår behandlingsskyldighet inom socialvårdens ram som en självklar åtgärd. För att denna strategi skall leda till resultat krävs att de sociala lagarna förändras bl. a. så att myndigheterna åläggs att vidta nödvändiga åtgärder. Kriminaliseringen ökar ansvaret på socialvården, som måste ges bättre lagstöd än LVU och LVM för att kunna ta ett aktivt ansvar som alternativ till kriminalvården. Dessutom är det viktigt att slå fast, att majoriteten av missbrukare säkerligen inte behöver någon vård alls för att sluta, om missbruket åtgärdas på ett tidigt stadium. För denna grupp kan det vara tillräckligt med ett varaktigt och påtagligt mottryck, utövat av en nära omgivning som med lagstöd kontrollerar narkotikafriheten och stöder en ny livsstil. Målsättningen för en social lag som omfattar barn och ungdom måste vara att förebygga störningar och skador. Lagen som skall tillämpas måste vara utformad så att både företrädare och den enskilde själv kan utläsa under vilka förutsättningar lagen kan - och skall användas. Det måste vara klart angivet att ett ingripande alltid skall ske på lägsta erforderliga åtgärdsnivå. måste anses ha ansvar - tillsammans med enskilda och andra myndigheter - att upprätthålla grundläggande sociala kommunikationsregler. I dessa regler skall den enskildes rättigheter klart framgå liksom de skall motsvaras av lika klart angivna skyldigheter för såväl den enskilde som för den sociala myndigheten. När det gäller missbruk är ett tidigt ingripande nödvändigt. För att nå missbrukare tidigt erfordras ett mera aktivt uppsökande arbete. I detta sammanhang bör skillnaden mellan missbruk av legala rusmedel som alkohol och illegala narkotiska preparat anges. För alkohol kan man tala om bruk respektive missbruk, där gränsdragningen beror på omfattning och följderna av konsumtionen. När det gäller narkotiska preparat betecknas all icke-medicinsk användning som missbruk eller olaga befattning med narkotika. kan inte ha annat förhållningssätt än andra myndigheter. befattning med narkotika får inte accepteras. Självfallet skall inte ha en polisiär funktion, men får inte heller motarbeta polisens åtgärder mot narkotikabrottsligheten. För att fullgöra sin uppgift måste kunna vidta tidiga insatser. I brist på lagregler skall Allmänna råd" ge ledning. Där får värdet av tidiga insatser vid missbruk föga stöd. På s. 52 i de Allmänna råden : 1 anges: bör iaktta stor försiktighet när det gäller att identifiera enskilda människor som missbrukare. För dem som inte själva upplever sin konsumtion av alkohol eller andra beroendeframkallande medel (narkotika) som ett dominerande problem kan en sådan stämpling försvåra möjligheterna för att på egen hand komma ifrån problemen. De s. k. förebyggande åtgärderna, som var angivna i den gamla barnavårdslagen respektive nykterhetsvårdslagen, saknas i nuvarande socialtjänstlagstiftning; de kännetecknades av: att de ålade den sociala myndigheten skyldighet att aktivt agera samt anvisade åtgärder och garanterade rättssäkerhet för den enskilde, att de tidigaste insatserna byggde på frivillighet, men föreskrift och övervakning kunde beslutas oberoende av samtycke, att de icke helt frivilliga insatserna krävde skriftlig motivering och beslut av nämnd och kunde överklagas, att ingen kunde bli föremål för tvångsåtgärd utan att förebyggande åtgärder först hade prövats eller dessa åtgärder kunde bedömas som gagnlösa, att åklagare kunde underlåta åtal och tingsrätt kunde döma till överlämnande med hänvisning till de åtgärder som innebar ett strikt åtagande för den sociala myndigheten. torde det inte finnas någon som är beredd att påstå att LVU och LVM är några bra lagar och att de kan utgöra ramen för en vettig vård och behandling. När socialberedningen presenterade sitt förslag till LVM ansåg vi redan då att den nya LVM-lagen är som politisk kompromiss en fullträff, men som vårdlagstiftning är den näst intill oduglig. LVM är en så dålig lag att det inte är lönt att komma med förslag till tillägg och delvisa ändringar. Hela lagen måste göras om. Man borde ha tagit mera fasta på den s. k. alternativutredningens förslag, där man framhåller behovet av förebyggande åtgärder. Frivillighet bör vara förstahandsalternativet vid behandling och tvångsingripande skall utgöra undantag. Ingripande och behandling bör ske på tre nivåer: 1) frivilliga åtgärder inom ramen för socialtjänstlagens bestämmelser, 2) övervakning och andra föreskrifter som sociala nämnden ålägger missbrukaren och i sista hand 3) frihetsberövande. S. k. vilande resolution bör vara möjlig att ge och verkställighetstiden för beslut skall vara . Behandlingen skall vara individuellt anpassad. Vårdtiden skall normalt vara högst , men skall kunna förlängas om det är nödvändigt för att erhålla ett bestående resultat. Frihetsberövande skall beslutas av länsrätten efter ansökan av sociala nämnden. Övriga åtgärder beslutas av socialnämnden. I våra motioner 1981/82:207-210 och 1982/83:267-268 har vi givit en utförlig bakgrundsbeskrivning av narkotikaproblemen. Vi skall inte upprepa den här, utan hänvisar till motionerna i fråga. Däremot återkommer vi till frågan om en effektivare organisation. Om samhällets resurser skall kunna utnyttjas på ett riktigt sätt måste två viktiga förutsättningar vara uppfyllda: Insatserna måste riktas mot den allvarligaste brottsligheten och särskilt mot dess svagaste länkar. De resurser som utnyttjas måste mot bakgrund av vad de riktas mot vara allsidigt sammansatta. De måste kunna arbeta snabbt och effektivt utan hindrande byråkratiskt och administrativt krångel i form av t. ex. gränsdragningen mellan myndigheter. Samhället besitter i själva verket stora resurser för förebyggande och bekämpande åtgärder inom narkotikaområdet. Men dessa resurser är splittrade i vad gäller både organisation och ansvar. Myndigheter, såsom skola, socialvård, polis, domstolar och kriminalvård, arbetar med narkotikaproblemet efter olika förutsättningar med olika mål och tyvärr alltför sällan i samverkan. Enligt vår mening måste nya regler för samarbete utarbetas, med avsikt att skapa en effektivare och längre gående samverkan mellan berörda myndigheter. Vad som krävs för bekämpning av narkotikaproblemet är en snabb och effektiv organisation som har överblick över hela strukturen och snabbt kan ingripa, utreda, lagföra och följa upp effekterna av sina insatser genom hela kedjan, från inledande insatser i skola, socialvård, polis m. m. till kriminalvård eller narkomanvård och återanpassning i samhället. Organisationen skall inte strikt behöva följa myndighetsgränser. Den skall snabbt kunna på konsult- eller arvodesbas knyta till sig sakkunskap i form av t. ex. juridisk, medicinsk eller social expertis. Strävan skall vara att komma åt missbruket och riktat mot alla delar av strukturens svaga punkter. Sådana insatser skulle snabbt kunna pressa ned bruket och återställa tilltron till samhällets förmåga att tillgodose medborgarnas krav. Vi förordar därför att man tillskapar samordnade organ, lokalt, regionalt och centralt, för ledning av förebyggande och bekämpande av narkotikabruk och narkotikabrottslighet. I varje kommun måste det bildas grupper, som kontinuerligt följer narkotikafrågan. Förutom polis och sociala myndigheter bör det finnas representanter för Hem och Skola, elevföreningar och så många aktiva ungdoms- och idrottsföreningar som möjligt. Det gäller att slå tillbaka mot narkotikan på bred front, där det finns tid att göra något. På länsplanet bör motsvarande organisation samordna insatserna för narkotikabekämpning så att inga ärenden faller mellan stolarna på grund av traditionella myndighetsgränser. Vi förordar därför att en sådan grupp, bestående av representanter för polis, åklagare, domstolar, socialvårdskonsulent, sjukvårdsstyrelse, länets Hem och samt länsskolnämnden, bildas i varje län. Enligt vår mening är de åtgärder som syftar till att samordna insatserna på lokalt och regionalt plan så viktiga att dessa bör prioriteras i särskild ordning. Polisen måste ges erforderliga resurser Vi ser med stor oro den höga nivå brottsligheten nu nått. begicks över en miljon anmälda brott i . har andelen ouppklarade brott drastiskt ökat. Mot denna bakgrund är det näst intill absurt att överväga indragningar från länen utanför storstadsregionerna. Detta kommer att betyda att möjligheten att bevaka laglydigheten i dessa län kraftigt försämras. Många människor är skakade över denna utveckling. De är förvånade och upprörda över att polisen tydligen inte har resurser för att klara den uppgift som samhället har lagt på denna yrkeskår. Polisens resurser har urholkats genom alltmer komplicerade brott, då framför allt ekobrott samt tunga narkotika- och våldsbrott. Resurserna har försvagats också på grund av arbetstidsförkortning, ökad rätt till ledighet m. m. har man drastiskt minskat utbildningen av nya poliser till 150/år. Det betyder att man har en mycket högre avgång framför allt genom pensionsavgångar. Föregående år begärde att 460 nya poliser skulle utbildas, men socialistiska majoritet sade nej till ett dylikt krav. Inför årets budgetbehandling har upprepat sitt krav. Vi har självfallet full förståelse för att trycket på storstadsregionerna är stort. Men detta problem kan enligt vår mening inte lösas genom indragningar från övriga landet. Emellertid är inte enbart ökade polisinsatser tillräckliga för att vända den oroande brottsutvecklingen. Många andra åtgärder är nödvändiga. I vårt samhälle måste vi på alla plan verka för att hemmen och skolan skall lära barnen respekt för givna regler och för andra människors liv och egendom. Vi behöver påföljder som tas på allvar av lagöverträdare. Vi måste få alla de åtgärder som vi pekar på i denna motion för att komma åt narkotikamissbruket på bred front. Men utan fler poliser kan vi inte på kort sikt öka medborgarnas skydd mot våldsbrott, stölder och skadegörelse. Därför måste fler poliser utbildas. krav måste därför i möjligaste mån tillgodoses. bör därför göra ett uttalande av denna innebörd! Med stöd av det anförda hemställer vi 1. att hos regeringen begär förslag till lagstiftning som kriminaliserar all hantering av narkotika (olovlig befattning) utom för medicinskt bruk i enlighet med vad som anförts i motionen, [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om lokal och regional samordning av resurser för bekämpande av narkotikamissbruket i enlighet med vad som anförts i motionen,1] 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om att ökade resurser bör ställas till polisens förfogande i enlighet med vad som anförts i motionen. () () 1 1986/87: So255