mot · GA02So215 · 1987-01-20 00:00:00 — Vidare har vi tagit del av en fältstudie beträffande effekterna av små alkoholdoser på förarprestationer i kritiska situationer som genomfördes av statens väg- och trafikinstitut på uppdrag av trafiksäkerhets Vid undersökningen tilldelades ett antal försökspersoner föraruppgifter som bestod i olika manöverprov, varvid en signifikant skillnad mellan nyktert och alkoholpåverkat körbeteende kunde konstateras. Resultatet visade entydigt en försämrad körprestation när den genomsnittliga blodalkoholhalten var . Genom vad som framkommit av dessa undersökningar kan det ifrågasättas om inte också gränsen är för hög. Det är angeläget att understryka att vi anser att al! alkoholförtäring i samband med bilkörning skall vara förbjuden. Den nedre gräns som måste finnas skall inte vara satt med hänsyn till att lagstiftaren skall bjuda på ett glas vin eller en flaska starköl. bör nu ge regeringen i uppdrag att återkomma till med ett förslag till ny lägsta promillegräns. Förbättrad alkoholstatistik m. m. Alkoholfrågan har länge ägnats stor uppmärksamhet av politiker och myndigheter. I många avseenden är ett internationellt föregångsland. Trots att vi har en ambitiös alkoholforskning och en allmänt sett välutbyggd statistik finns det också anmärkningsvärda brister. Vi vet helt enkelt för litet om alkoholskadornas effekter. Genom ökad kunskap skulle politiken kunna bli effektivare och - förhoppningsvis mindre kontroversiell, genom att olika vanföreställningar om alkoholen skulle försvinna. Några exempel på brister i statistik och alkoholforskning är: Kännedom om hembränningens omfattning är ytterst bristfällig. Det bedrivs i alltför liten forskning om effekter av olika alkoholpolitiska åtgärder. Statistiken har i flera avseenden försämrats. Domstolarna registrerar inte längre alkohol i samband med brott. Genom att nykterhetsvården har integrerats i har ytterligare kunskap försvunnit. Det är t. ex. anmärkningsvärt att knappast någon forskning har gjorts om alkoholproblemens betydelse inom . Andra områden där det behövs ökad forskning är arbetsvärden, sjukvården, sjukfrånvaron och kriminalvården. o Då det gäller dödsfall, trafikolyckor, sjukskrivning och förtidspensionering finns viss registrering av alkoholorsaker. Underdiagnostiseringen är emellertid så kraftig, att dessa typer av statistik snarare är desinformativa. I en dödlighetsundersökning från fann man t. ex. att alkoholdödligheten var åtminstone sex till åtta gånger så stor som vad den officiella statistiken visade. Den alkoholpolitiska utredningen (APU) ansåg, att ekonomisk alkoholforskning borde ges högsta prioritet. Föga har dock gjorts. Sedan har färre än tio vetenskapliga alkoholekonomiska undersökningar presenterats. Därför är det angeläget att CAN ges möjligheter att analysera och åtgärda kunskapsbrister av den typ som har nämnts ovan. En viktig fråga för den framtida alkoholpolitiken är om vi på alla punkter har tillräckliga kunskaper för att kunna hantera alkoholproblemen. Visserligen finns det ett omfattande kunskapsmaterial som visar alkoholens skadliga verkningar på den mänskliga organismen. Det finns också forskningsresultat som visar sambandet mellan alkoholmissbruk och våld, kriminalitet och sociala svårigheter av olika slag. Inte desto mindre behövs en förstärkt alkoholforskning och en systematisk utvärdering och uppföljning av alkoholpolitiken för att ge bättre underlag för samhällets åtgärder. a. behövs en kartläggning av alkoholmissbrukets sociala och ekonomiska skadeverkningar för missbrukarnas familjer och omgivning. Särskilt viktigt är att få till stånd en undersökning av förhållandena för barn i missbrukarfamiljer. Narkotika Narkotikan ett hot Narkotikamissbruket har blivit en del av vår vardag, ett hot som berör många människor. Narkotikan är inte längre något som bara finns i storstäder bland de mest utslagna. Narkotikan finns över hela landet och missbruk förekommer i alla socialgrupper. Narkotikan är ett allvarligt hot. Den påskyndar utslagning och ökar otryggheten för den enskilda människan, både som ett hot mot liv och egendom till följd av den kriminalitet och det våld som följer i knarkets spår och som en rädsla för att ens anhöriga och vänner skall bli fast i missbruk. Varför blir man knarkare? Det finns inget enkelt svar på frågan varför någon börjar knarka. För ungdomar är det ofta ren nyfikenhet och kamrattryck som lockar dem att "pröva. Svårigheterna att få jobb och känslan av att framtiden är osäker skapar också grogrund för den flumkultur som narkotikan är en del av. Sociala svårigheter är ofta bakgrunden till missbruket. Alkoholism, arbetslöshet och kriminalitet utgör förhållanden som minskar den enskildes motstånd mot knark. om en personlig kris kan vara en förklaring till ett missbruk får det aldrig utgöra ett försvar för att fortsätta knarka. Inte heller får det storskaliga samhällets avigsidor bli en ursäkt för missbrukaren att fortsätta. I arbetet med att få en missbrukare att sluta knarka kan samhället ställa upp ända fram till den avgörande punkten: beslutet att sluta. Det måste missbrukaren själv fatta. Det skall vara förbjudet att knarka Nuvarande narkotikalagstiftning innebär att allt innehav av narkotika är kriminaliserat. Genom en dom i klargjordes att innehav i samband med själva konsumtionen av narkotikan inte omfattas av det kriminaliserade innehavet. Narkotika som förvaras exempelvis i fickan utgör ett straffbart innehav, men om motsvarande narkotika i stället finns i en haschpipa eller i en injektionsspruta föreligger inget brott. Det är detta orimliga förhållande som motiverar påståendet att det i rent juridisk mening inte är olagligt att knarka. har under en följd av år krävt en ändring i lagen som innebär att all icke-medicinsk befattning med narkotika kriminaliseras. Fram till alldeles har socialdemokraterna energiskt motsatt sig en sådan ändring. presenterade emellertid en promemoria Förslag till ändring i narkotikastrafflagen (DsJU 1986:8). Förslaget i promemorian avviker från regeringens förda politik. Vi återkommer till detta förslag. Samhället måste med fasthet och konsekvens ta avstånd från allt narkotikabruk. De straffrättsliga åtgärderna i sig är inte av avgörande betydelse, men de är nödvändiga som redskap. Det är därför som inte accepterar en lagstiftning som visserligen straffbelägger praktiskt taget alla former av handhavande av narkotika, men som ändå lämnar konsumtionen straffri. Konsumtionen är ju den yttersta förutsättningen för all narkotikabrottslighet. Finns det inga knarkkunder finns det heller inga knarkförsäljare. anser att det skall finnas starka skäl för att införa förbud. Att använda narkotika är ett bra exempel på en aktivitet som helt ska vara förbjuden. Det vilar något tragikomiskt över ett samhälle där det är förbjudet att cykla utan reflexer och att plocka vissa blommor men där det inte är förbjudet att knarka. Ett klart besked Det är förbjudet att knarka är viktigt för framför allt ungdomar. Ingen enda ung människa skall lockas att pröva narkotika med argumentet det är i alla fall inte förbjudet". Argumenten mot narkotika får en helt annan tyngd och trovärdighet om de bärs upp av ett förbud i lag än om lagstiftaren -fullt avsiktligt underlåtit att införa ett sådant förbud. Det får en viktig psykologisk betydelse för att motverka att ungdomar blir missbrukare. Detta synsätt har lett till att narkotikabruket har kriminaliserats i och . Som vi redovisade ovan har presenterat en promemoria med förslag till ändringar i narkotikastrafflagen. Förslaget innebär att olovlig befattning med narkotika skall bli en straffbar gärning, men att fängelse skall vara uteslutet som påföljd. Vidare föreslås en straffrihetsbestämmelse för de fall där missbrukaren sökt vård för sitt missbruk innan polis eller åklagare inlett förundersökning om brott avseende olovlig befattning med narkotika. Det är utmärkt att regeringen har ändrat uppfattning i den viktiga principfrågan huruvida konsumtionen skall vara kriminaliserad. Däremot kan vi inte acceptera den del av förslaget som innebär att fängelse utesluts ur strafflagen eller den särskilda straffrihetsbestämmelsen. Enligt vår uppfattning skall konsumtion av narkotika jämställas med övriga narkotikabrott. Påföljden för den som innehar eller har annan befattning med narkotika skall därmed vara den samma som för olovligt innehav, dvs böter eller fängelse . Vi skall här närmare utveckla vår uppfattning. Förslaget om att införa en ny straffbar gärning avseende narkotika, olovlig befattning, motsvarar i huvudsak det förslag som har lagts fram i de borgerliga partiernas reservationer i . Med den beskrivning som olovlig befattning fått i promemorian täcks huvudsakligen hela det straffria området kring konsumtion av narkotika. Undantag görs i promemorian för att bli tillförd narkotikainjektioner, vilket också i fortsättningen kommer att vara straffritt. Vi anser att även denna möjlighet att få i sig narkotika bör straffbeläggas. Missbrukaren spelar i dessa fall en pådrivande roll, och om han eller hon aktivt motsätter sig att bli tillförd narkotika kan detta ej ske utan våld. Missbrukarens medverkan framstår därmed som straffvärd. I specialmotiveringen bör därför anges att det även skall räknas in under olovlig befattning att bli tillförd narkotikainjektioner. Med en sådan åtgärd kan lagstiftaren förhindra att narkotikamarknaden anpassar sina handelsmetoder för att komma runt lagstiftningen och att vi i vårt land får uppleva framväxten av s. k. pumpstationer. Åtskilliga sådana finns i bl. Vid dem kan missbrukare bli tillförda narkotika intravenöst utan att själva behöva ta befattning med drogen eller injektioneringsapparaten. Påföljden för olovlig befattning avseende endast eget bruk av narkotika föreslås i promemorian bli endast böter. Detta är enligt vår uppfattning inte acceptabelt. Genom att utesluta fängelse ur straffskalan anger lagstiftaren att han anser att det nya brottet är att betrakta som mindre allvarligt än övriga narkotikabrott. En sådan signal motverkar det mål som vi anser att kriminaliseringen har, att ange att samhället tar avstånd från alla former av befattning med narkotika. Påföljden för olovlig befattning bör därför vara den samma som för olovligt innehav, alltså böter eller fängelse . Därmed får domstolarna också möjligheter att anpassa påföljden efter de omständigheter som framkommer vid personundersökningen. En form av påföljd som visat sig ändamålsenlig för missbrukare är villkorlig dom med skyddstillsyn och föreskrifter. I de senare kan ingå att fortsätta vårdkontakter, varför samhällsingripandet mot missbruket som hävdats från vissa håll - inte behöver leda till något avbrott i vårdkontakterna eller störa dessa. Tvärtom kan domstolens beslut om föreskrifter för många missbrukare att upprätthålla en inledd vårdkontakt ge ett extra stöd för dem i de lägen då deras egen behandlingsmotivation vacklar. En annan nackdel med den föreslagna begränsningen av påföljden för olovligt innehav till böter är att polisen inte kan använda urinprov eller liknande bevismedel. Eftersom det är erkänt svårt, även för sakkunniga, t. ex. psykiatriker, att ställa en korrekt diagnos vid drogpåverkan endast på grund av en yttre besiktning, kommer därmed i många fall uppgift att stå mot uppgift om vad som förevarit i en misstänkt missbrukssituation. Det måste från rättssäkerhetssynpunkt anses bättre att först få klarhet i sakfrågan och därefter vid domstolens val av påföljd bedöma vilken påföljd som kan vara lämplig. Den föreslagna straffrihetsbestämmelsen för de fall där en missbrukare sökt vård efter att ha konsumerat narkotika men innan polis eller åklagare inlett förundersökning om brott innebär att lagstiftaren skapar en möjlighet till efterhandsalibi. Ansvaret för en gärning bestäms därmed inte längre av gärningen och omständigheterna kring den utan av vad gärningsmannen sedermera har gjort i ett helt annat sammanhang. Bestämmelsen kan, om den genomförs, innebära att missbrukare väljer att bli kända på någon sjukhusklinik eller social servicecentral. Men dessa behandlingskontakter kan bli till intet förpliktande, eftersom inte kan ingripa med styrande eller tvingande åtgärder med mindre än att indikationerna i lagen om vård av missbrukare (LVM) är uppfyllda. I praktiken fordrar LVM att en missbrukare skall ha ådragit sig mycket allvarliga skador eller utgöra ett påtagligt hot mot andra innan tvångsvård kan tillgripas. Med den föreslagna straffrihetsbestämmelsen i narkotikastrafflagen kommer det även i fortsättningen att saknas laglig grund för att ingripa mot många missbrukares konsumtion av narkotika. Nya gränsdragningsproblem kring det som är tillåtet, och det som är straffbart, kommer att uppstå. Uppenbarligen blir det tillåtet och straffritt i betydelsen att det ej kan leda till påföljd eller andra ingripanden att fortsätta sitt missbruk under förutsättning att detta sker under kontakt med någon behandlingsinstitution. Reformen av narkotikastrafflagen, som avsåg att undanröja hittillsvarande tveksamheter och gränsdragningsproblem, förfelar därmed sin verkan. finns möjligheter för domstolarna att vid valet av påföljd ta hänsyn till om en missbrukare har allvarligt menade vårdkontakter. De möjligheterna bör utnyttjas även i fortsättningen. Den lucka som den i regeringens promemoria föreslagna straffrihetsbestämmelsen avsett att lämna kan därför utan men för missbrukarens pågående vårdkontakter täppas till genom att denna bestämmelse undanröjs. Som har framgått ovan syftar vårt förslag att kriminalisera själva konsumtionen i första hand till att vara en signal från lagstiftaren att all befattning med narkotika skall vara förbjuden. Det finns däremot inget egenvärde i att döma ett stort antal narkotikamissbrukare till fängelse. Detta kommer inte heller bli fallet även om vårt förslag att fängelse skall ingå i straffskalan också vid konsumtion genomförs. I det fall som en person står åtalad för att ha konsumerat narkotika, kommer detta i övervägande antalet fall som blir aktuella att röra sig om så små mängder narkotika att fängelse inte är aktuell som påföljd. På motsvarande sätt som innehav av små mängder narkotika resulterar i ett bötesstraff eller villkorlig dom kommer konsumtion av motsvarande mängder att leda till en icke frihetsberövande påföljd. Det förhållandet att konsumtionen kommer att rendera straff som bara i sällsynta fall innebär fängelse innebär i sin tur att en person som söker vård för sitt missbruk inte behöver känna sig ängslig för att han därmed anger sig för ett brott. Enligt sekretesslagen (14 kap., 2§, 3st.) är nämligen brott för vilket är föreskrivet fängelse som kommer till sjukvårdens kännedom sekretesskyddat i förhållande till polisen. har ansträngningar gjorts för att komma till rätta med det omfattande narkotikamissbruk som förekommer på fängelserna. Med tanke på att (1985/86) av de intagna på fängelserna är narkotikamissbrukare är detta arbete svårgenomförbart. Hittillsvarande ansträngningar har heller inte visat sig ge mer än marginella framsteg. Enligt vår mening måste arbetet med att få kriminalvårdsanstalterna fria från narkotika därför intensifieras. Ett åtgärdsprogram för att komma till rätta med narkotikaproblemen inom kriminalvårdsanstalterna måste utan dröjsmål arbetas fram. Ett sådant program måste ta sikte både på lagstiftningsåtgärder och på budgetmässiga och organisatoriska förbättringar. Ett element i ett sådant program är verkningsfulla åtgärder för att skära av tillförseln av narkotika till anstalterna. Det angelägna i att så sker är enligt vår mening uppenbarligen så framträdande att intresset av att de intagna helt garanteras personlig integritet måste ge vika. Detta måste i förekommande fall även gälla för besökande och andra som i sammanhanget kan komma i beröring med narkotika. Vi vill vidare slå fast att det inte är tillräckligt att som ha narkotikafria avdelningar endast på vissa anstalter; det är en självklarhet att alla avdelningar skall vara narkotikafria. Satsningarna på en differentiering av de olika kategorierna intagna på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar måste fortsätta. Inriktningen av och tidsplaneringen för detta arbete bör läggas fast i programmet. Även andra insatser för att komma till rätta med narkotikan inom anstalterna bör prövas vid utarbetandet av åtgärdsprogrammet. För att kampen mot narkotikan skall lyckas är det ett oavvisligt krav att kriminalvårdsanstalterna snabbt blir narkotikafria. Åtgärdsprogrammet bör därför arbetas fram och redovisas för i lämpligt sammanhang. Vård av missbrukare Vård och behandling Behandlingen av missbrukare bör ske i samarbete med missbrukaren. En fungerande vård måste byggas upp i samverkan mellan polis, socialtjänst och hälso- och sjukvård. Vårdresurserna måste utökas. Det är angeläget att en rad olika metoder för vård och förebyggande behandling av missbruksproblem prövas. Särskilt angeläget är att utveckla åtgärder som leder till tidig upptäckt. En metodutveckling bör ske så att bl. a. företagshälsovården och primärvården blir effektivare i att upptäcka och åtgärda. Det måste först och främst finnas tillräckligt med vårdplatser för alla missbrukare som frivilligt vill ha vård. Med hänsyn till att narkomaner utgör en av riskgrupperna för aids har detta självklara krav fått än större betydelse . Det är också nödvändigt att fördomsfritt ompröva regleringar och bestämmelser som försvårar eller förhindrar lämpligt omhändertagande. En sådan bestämmelse är att sjukpenning vid institutionsvistelse bara utgår om den som vårdas kommit dit genom . Missbrukare som önskar vara anonyma och få vård utan försorg får svårigheter att klara detta ekonomiskt. Risken är då stor att insatser mot missbruket fördröjs tills problemen har förvärrats. Att arbeta med missbrukare ställer stora krav på personalen. Det krävs en klart uttalad vårdfilosofi, en bestämdhet att inte släppa individen förrän han eller hon mår bra och en arbetsorganisation där personalen får stöd av varandra. Olika personalgrupper bör jobba i arbetslag och ansvara för ett bestämt antal klienter. Missbrukaren måste motiveras till förtroende och fortsatt vård. Framför allt måste arbete kunna ordnas för dem som också genomgår en behandling. Samhällets insatser efter vården måste förbättras. Bostad och arbete eller utbildning är oftast en förutsättning för att vårdtiden inte skall vara bortkastad. Det måste finnas utrymme för olika vårdformer. Rädslan för att ett projekt skall misslyckas får inte skrämma oss från att pröva nya metoder. Den missbruksvård som drivs i ideell regi har i flera fall kunnat uppvisa mycket goda resultat. Det sammanhänger sannolikt med den tillämpade vårdfilosofin som oftast förutsätter en total sinnes- och attitydförändring hos missbrukaren samt att också dennes familj och nära omgivning tas med i behandlingen. Det är därför angeläget att ge den verksamhet som bedrivs av bl. a. och gynnsamma arbetsvillkor, exempelvis genom att kommunerna ger dem tillgång till lokaler. Det finns också skäl att stödja tillkomsten av behandlingsanläggningar med liknande vårdfilosofi, t. ex. den s. k. Hazelden-metoden. Primärvården kommer i kontakt med en stor del av befolkningen. Personer med missbruksproblem är överrepresenterade bland patienterna på vårdcentraler. Genom att samma person ofta söker och läkaren ofta träffar även familjen har läkaren goda förutsättningar att skaffa kunskaper om patientens situation och kan även behandla patienten i en tidig fas av missbruket. Företagshälsovården har speciella förutsättningar att göra en insats för att få bukt med missbruket. Problemen löses bäst genom preventiva åtgärder och en tidig upptäckt. Tillsammans med arbetsgivaren och fackliga organisationer kan FHV här spela en betydande roll. Fördelarna är att man når ut till en stor del av befolkningen. Arbetsplatsen är en neutral plats att samtala på, arbetsanpassnings- och missbruksproblem är ofta sammankopplade varför de måste lösas tillsammans, FHV kan påverka arbetsmiljön som kan ha framkallat besvären, vänner arbetar kanske inom företaget och FHV kan då ta kontakt med dem. Trivseln i arbetet/arbetsglädjen och kontakten med arbetskamrater kan utnyttjas i rehabiliteringsprocessen. FHV kan ha en kontinuitet i kontakten. FHV-åtgärder kan också kombineras med kamratstödjande verksamhet inom företaget. Kamratstödet bör kombineras med utbildning, information och handledning av arbetsledare, chefer och fackliga förtroendepersoner. Kontraktsvård som alternativ till fängelse Med kontraktsvård avses i detta sammanhang att en missbrukare som döms för brott frivilligt kan underkasta sig vård för sitt missbruk enligt en särskild vårdplan i stället för ett vanligt straff. betänkande Nya alternativ till frihetsstraff föreslagit att kontraktsvård införs i påföljdssystemet i form av villkorligt fängelse. Förslaget innebär att tingsrätten skall få möjlighet att bestämma att ett utdömt fängelsestraff inte skall verkställas om den som blivit dömd: Vanemässigt missbrukar alkohol eller narkotika och är i behov av vård för sitt missbruk. Har förklarat sig villig att undergå sådan vård enligt ett särskilt vårdavtal. Bedöms som lämpad för vården. En proposition med anledning av detta betänkande var aviserad . Vi beklagar att regeringen ännu inte slutfört detta arbete. Vi anser att det är angeläget att en ordning med kontraktsvård som alternativ till fängelse kan införas i det svenska påföljdssystemet. Frivillig kontraktsvård bör införas som ett komplement och alternativ till tvångsvård. Det innebär att man med missbrukaren kommer överens om innehållet i ett vårdprogram, som han eller hon accepterar, t. ex. genom att skriva på en förbindelse att delta i vården. Om missbrukaren sedan avviker från vårdinstitutionen skall han/hon kunna återföras med tvång. Folkpartiregeringen uppdrog 1979 åt en särskild utredning att framlägga förslag om kontraktsvård inom . Utredningen framlade 1980 ett förslag som bör genomföras. Trots stora insatser kommer många narkomaner inte att acceptera erbjudanden om frivillig vård. Därför måste samhället kunna tillgripa tvångsvård. För ungdomar med missbruksproblem samt vuxna missbrukare av alkohol eller narkotika finns därför vissa möjligheter att besluta om vård enligt lagen om vård av unga (LVU) resp. lagen om vård av missbrukare (LVM). Vården kan behöva pågå men kan med stöd av LVM pågå endast . Missbrukaren måste därefter förmås att fortsätta vården frivilligt. Någon kvarhållningsrätt finns inte. Socialberedningen överväger f. n. om det finns skäl att ändra de regler som gäller tvångsvård av missbrukare. utesluter inte att de nuvarande tidsgränserna visar sig vara för korta och måste förlängas. Vi vill emellertid avvakta socialberedningens förslag. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen sägs om restriktioner och förebyggande åtgärder,1] [att begär att regeringen överväger åtgärder som är ägnade att stävja de problem som är förknippade med snabbvinsatserna,2] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen sägs om åtgärder för att få den tekniska spriten oanvändbar som berusningsmedel,1] 1. att som sin mening ger regeringen till känna att skall följa WHO:s rekommendation och uppsätta målet att minska alkoholkonsumtionen , [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om regelbundna höjningar av alkoholpriset,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande utarbetande av ett nytt index,1] [att hos regeringen begär förslag om beskattning av vin och starksprit efter alkoholstyrka,1] 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs beträffande återkommande kampanjer mot langning, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs beträffande kvinnor och missbruk, 4. att beslutar att inom anslaget H 4 avsätta 3 milj . kr.