mot · GA02A497 · 1987-01-26 00:00:00 — De merkostnader som förorsakas av storstadsboendet kompenseras däremot inte genom skattesystemet. Bostadsbeskattningens utformning leder tvärtom till att dessa merkostnader ökar. De som bor i storstadsområdena tvingas inte bara betala mer för sitt boende, utan måste också betala en högre skatt för detta boende. Medelvärdet för ett försålt småhus i län 1983 var , medan medelvärdet för ett försålt småhus i var . Eftersom bostadsbeskattningen är kopplad till taxeringsvärdet och taxeringsvärdet är kopplat till fastigheternas försäljningspris, leder denna differens till en särskilt hård skattebelastning av villaägare i och andra storstadsregioner. har i sitt delbetänkande SOU 1984:36 sökt belysa skillnaderna mellan olika regioner. I sina kalkyler har kommittén därvid utgått från en medelfastighet i med taxeringsvärdet . och en medelfastighet i en mellankommun (3000074999 invånare) med taxeringsvärdet . Enligt en kalkyl utförd av (1985/86:701) skulle ägaren till Stockholmsfastigheten (under vissa antagna betingelser) få ta upp ca . mer vid taxeringen till inkomstskatt än fastighetsägaren i mellankommunen. Vid en inkomst om . och en skattesats på . skulle skillnaden i skatteutfallet bli . Till detta kommer en högre (särskild) fastighetsskatt; skillnaden kan beräknas till . För större fastigheter kan denna klyfta bli avsevärt djupare, eftersom schablonintäkten för fastigheter med taxeringsvärden . räknas efter högre procentsatser. Vad är då skälet till att villaägare i storstadsområden utöver högre kapitalkostnader för boendet också skall belastas med en skatt som i normalfallet kan vara . högre än mellankommunvillaägarens och i många fall avsevärt högre än så? Finns det några rimliga skäl till denna sneda fördelning av skattebördan? Nej, det är svårt att finna några sådana skäl. Det ursprungliga syftet bakom villabeskattningen var inte att åstadkomma någon utjämning i bostadskostnaderna mellan landets olika delar. Snedbelastningen har långsamt förvärrats utan att några principiella ställningstaganden förekommit. När lågräntepolitiken släpptes och räntesatserna anpassades till inflationen blev effekten att räntorna på det i fastigheten nedlagda upplånade kapitalet snart kom att överstiga schablonintäkten. De egna hemmen kom i växande utsträckning att visa underskott. Det gällde naturligt nog särskilt nybyggda eller nyförvärvade fastigheter, som till övervägande del var lånefinansierade. Den obegränsade rätten till avdrag för räntekostnaderna medförde således att allt fler villaägare kom att redovisa underskott i inkomstslaget annan fastighet, som de drog av från sina övriga inkomster. Man kan anlägga olika synpunkter på denna avdragsrätt. Från interregional utjämningssynpunkt var den emellertid betydelsefull. Den medförde att de merkostnader som stockholmarna fick betala i förhållande till dem som bodde på landsbygden för ett likvärdigt hus till stor del utjämnades vid beskattningen. När avdragsbegränsningen infördes inskränktes denna utjämning, och därmed tilltog klyftan mellan villaägare i olika delar av landet. Efter avdragsbegränsningen framstår progressiviteten i villabeskattningen som en anomali. Det reella syftet med progressiviteten var ursprungligen att begränsa effekterna av ränteavdragen för ägare till mera lyxbetonade villor. Sedan möjligheten till ränteavdrag inskränkts hänger den progressiva villaschablonen i luften. Genom att såväl inkomstbeskattningen som kapitalbeskattningen är progressiv kan man genom dessa skattetyper införa det mått av progressivitet som man önskar i skattesystemet. Att därtill ha en tredje progressiv skatt skapar bara oreda i systemet och gör det i själva verket svårare att hantera de båda först nämnda instrumenten. Problemet med en alltför splittrad" progressivitet i avgifts- och skattesystemet har uppmärksammats i många olika sammanhang, a. i slutrapporten från LO:s utredning om den offentliga sektorn. Den slutsats som dras där och som dragits i flera andra inlägg är att det inte från utjämningssynpunkt är någon poäng att stapla olika progressiva system på varandra. Även i övrigt finns det skäl att inför den reformering av bostadsbeskattningen som förestår se till att den nu tillämpade snedbelastningen mellan olika regioner elimineras. utredningar, villabeskattningsutredningen (Ds Fi 1966:4) och fastighetstaxeringskommitté (Ds B 1980: 5), har varit medvetna om problemen men med hänvisning till kravet på enkelhet i beskattningen ändå avstått från att föreslå regionalt mer rättvisa modeller. Även bostadskommittén, som i ett delbetänkande (SOU 1984: 36) behandlar frågan, anför enkelhetsargument mot införande av en regionalt differentierad beskattning. Därtill för kommittén ett resonemang om att en eventuell förändring av beskattningen skulle få ett sådant genomslag i prisbildningen att det åsyftade resultatet endast skulle bli temporärt. Denna synpunkt är emellertid föga övertygande, eftersom den med lika kraft kan användas som motivering såväl för som mot vaije föreslagen förändring av skattesystemet. Om höjningar och sänkningar av fastighetsskatten till fullo kapitaliseras i fastighetsvärdena skulle nettokostnaderna för boendet vara desamma oavsett om skattesatsen var 0 eller . Detta förefaller inte sannolikt. När hade att pröva de synpunkter på bostadsbeskattningen som vi här har utvecklat anförde skatteutskottet (SkU 1985/86:44) att det fanns praktiska skäl mot en regional utjämning. Denna synpunkt är svårbegriplig eftersom t. ex. en avveckling av den differentierade villabeskattningen rimligen måste innebära en förenkling av skattesystemet. En så allvarlig snedfördelning av skattebördan som den som vi här har påtalat kan heller inte viftas undan med synpunkten att praktiska skäl talar mot en rättvisare beskattning. Den nuvarande regionala snedbelastningen i bostadsbeskattningen utgör ett allvarligt problem. I det fortsatta arbetet att utveckla bostadsbeskattningen bör det vara ett väsentligt mål att skapa större regional rättvisa och jämlikhet. Utveckling och ekonomisk tillväxt skapar nya resurser och möjligheter för ett samhälle. I en stagnerad ekonomi däremot sker varje förbättring för en grupp på någon annans bekostnad. En huvuduppgift för den ekonomiska politiken måste därför vara att förbättra förutsättningarna för tillväxt i ekonomin. I diskussionerna om framtid figurerar många större och kostnadskrävande projekt. Problemet är dock att inte erhållit tillnärmelsevis den andel av statens investeringar som vår befolkningsandel skulle motivera. Det kan inte vara orättvist om vi får behålla, inte allt, men mera av våra inbetalda skatter genom investeringar i vår landsdel. Härför talar även att det är i som trafikinvesteringarna gör mest nytta, samhällsekonomiskt och välfärdsmässigt. har, jämfört med riksgenomsnittet, - lägre andel invånare med kort gångavstånd till arbetsplatsen, - lägre andel invånare med mindre än . restid till arbetet, - större andel invånare med mer än . restid till arbetet, - större andel invånare med mer än . kollektivrestid till arbetet. En tredjedel av kollektivresandet i landet, mätt i personkilometer, sker i . Om inte betydande ansträngningar görs för att förbättra situationen både för bilister och kollektivresenärer, kommer de genomsnittliga restiderna att öka kraftigt . Kötider är totalt improduktivt för samhället. Den som tvingas resa länge till arbetet förhindras att utföra produktivt arbete eller tillfredsställa sina personliga fritidsbehov. Detta utan att välfärden för någon annan medborgare ökar. Det är uppenbart att en större del av anslagen till vägbyggande och kollektivtrafik måste fördelas till om inte också säkerhetsoch miljöproblemen skall bli oöverstigliga. Från både regeringen och socialdemokraterna i har det förts fram förslag på straffbeskattning av företag och biltrafik i . Vi avvisar dessa tankar. En höjning av de statliga skatterna enligt förslagen skulle inte på något sätt komma regionen till godo, utan skulle bara försvinna i statens allmänna budgetunderskott. Satsningar i ses ibland som konkurrerande med övriga delar av landet. En välutvecklad huvudstadsregion är emellertid en förutsättning för att skall kunna hävda sig i konkurrens med övriga storstäder i . En välutvecklad huvudstadsregion är därmed av intresse för hela landet. Med hänvisning till vad som anförts ovan hemställs [att begär att regeringen inleder planeringen för en ny flygplats på ,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om behovet av utbyggnad av spårbunden trafik i ,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om fördelning av statliga anslag vad gäller vägar och kollektivtrafik till ,1] 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om länets arbetsmarknad, [att som sin mening uttalar att bemanningsplanen för måste omprövas,1] [att som sin mening ger regeringen till känna att Landsorts bemanning bör vara av sådan omfattning att utkiken kan dygnet-runt-bemannas,1 ] [att begär att regeringen förändrar reglerna för statliga bostadslån så, att ungdomshotell kan byggas,2] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som i övrigt angivits i motionen om bostadsbyggande i länet,2] [att beslutar att avskaffa tilläggslån för lägenhetssammanslagningar,2] [att som sin mening ger regeringen till känna att det fortsatta arbetet med att utveckla bostadsbeskattningen bör inriktas bl. a. på att skapa en större regional jämlikhet i belastningen,3] [att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om länets miljöproblem,4] 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om behovet av utveckling av . () () () () () () (fp) fp) 1 1986/87: T227. 2 1986/87: Bo253. 3 1986/87: Sk455. 4 1986/87: Jo833.