mot · GA02Fi216 · 1987-01-27 00:00:00 — m. fl. (fp) Den ekonomiska politiken 1986/87 Fi216 Årets finansplan innehåller en serie varningar om kvarstående balansbrister i den svenska ekonomin. Den s.k. tredje vägens politik har sålunda misslyckats med att lösa dessa. Regeringen betonar att pris- och lönekostnadsökningarna är alldeles för stora och att kapitalbildningens bidrag till tillväxten är alldeles för litet. Utvecklingen ligger mycket nära det sämre alternativet i de treårskalkyler som presenterades . finner det desto mer anmärkningsvärt att inga korrigeringar föreslås i den ekonomiska politiken. föreslår i motionen ett antal åtgärder som enligt vår uppfattning måste göras för att nedbringa löne- och prisutvecklingen till en mer rimlig nivå och för att öka kapitalbildningen och tillväxten. För det första bör arbetsgivaravgifterna inte höjas , vilket regeringen föreslagit. Det lilla utrymme för lönekostnadsökningar som kan finnas 1988 bör reserveras för löntagarna. För det andra måste marginalskatterna sänkas för alla heltidsarbetande. I partimotionen om skattepolitiken anges riktlinjer för en stor skattereform som kan träda i kraft . måste emellertid vissa steg tas för att underlätta avtalsrörelsen. föreslår att marginalskatten sänks för alla inkomster . För det tredje måste arbetslöshetsförsäkringen reformeras. Staten måste även fortsättningsvis bekämpa den öppna arbetslösheten, men förändringar i systemet krävs så att dels en större del av finansieringen sker av parterna, dels det område som skall finansieras med medel från försäkringen vidgas. En sådan reform skulle understryka arbetsmarknadspolitikens roll som en integrerad del av den ekonomiska politiken. Den lägre pris- och löneökningstakt som kan väntas följa av förslag skapar bättre förutsättningar för ökad kapitalbildning. Därutöver föreslår ytterligare åtgärder med samma syfte och för att få ned räntenivån i . Valutaregleringen måste liberaliseras även för ingående valutaflöden. Därigenom ökar efterfrågan på svenska statspapper varigenom räntenivån kan väntas sjunka. Statens skuldbörda måste saneras. föreslår därför utförsäljning och börsintroduktion av statliga företag, utflyttning av studielån ur Därigenom minskar statens upplåningsbehov, vilket även Mot. 1986/87 det kan väntas sänka räntenivån. Företagens investeringsfonder bör släppas fria för att sedan i samband med genomförandet av den av föreslagna skattereformen återföras till beskattning. I fråga om budgetpolitiken föreslår minskade utgifter på ca vartill kommer ränteeffekten av den föreslagna skuldsaneringen, totalt ca . Dessutom föreslås ett stort antal omprioriteringar: - ungdomsskolan framför vuxenutbildning, - kultur och högskola framför presstöd, - slopad äkta make-prövning framför återbetalningsfria år vid studiemedlens återbetalning, - rättvis sjukpenningreform för deltids- och delårsarbetande samt höjd ersättning för vård av handikappade barn framför oförändrad sjukpenning för alla korttidssjuka och ersättning för insjuknandedagen, - stimulansbidrag till ombyggnader för rätt till eget rum framför höjd ersättningsnivå i delpensionen, - ökade resurser för regionalpolitiken framför selektivt industripolitiskt stöd, - fler platser inom AMU och bevarad starthjälp framför statsbidrag till beredskapsarbeten och fler tjänster hos AMS, - miljövård, fiske och rennäring framför jordbruksregleringens administration, - höjt generellt familjepolitiskt stöd (bl. a. vårdnadsbidrag) framför mjölksubventioner och oförändrat grundavdrag, samt - sänkta marginalskatter framför avdrag för fackavgifter. Det utrymme som skapas av utgiftsminskningarna skall enligt användas för att sänka skatterna. Marginalskattesänkningar föreslås för alla heltidsarbetande , vilket på kort sikt minskar statens inkomster med ca . Dessutom föreslås den senaste höjningen av fastighetsskatten återtas och förmögenhetsskatten på arbetande kapital avskaffas, tillsammans ca . nej till höjda arbetsgivaravgifter betyder minskade offentliga inkomster med ca . Sammantaget innebär dessa förslag skattesänkningar på ca . Avdraget för fackavgifter skall avskaffas, vilket innebär att skattesänkningarna netto uppgår till ca . Budgetsaldot blir med förslag i stort sett oförändrat i förhållande till regeringen på helår räknat. För /88 leder förslag till en liten ytterligare minskning av budgetunderskottet, ca . Den internationella utvecklingen inom blev något svagare än väntat. De positiva effekterna av sjunkande oljepriser och fallande internationella räntor visade sig slå igenom långsammare än Tillväxten kan enligt decemberprognos Mot. 1986/87 bedömas till ca 2 1/. För den närmaste framtiden väntas en oförändrad eller svagt ökande tillväxt. Inom de europeiska förutses tillväxten bli ca 2 1/och ungefär densamma . I och beräknas en mindre ökning av tillväxten , men detta måste omgärdas med stor osäkerhet med hänsyn till att utvecklingen tycks ha varit något sämre än väntat. beräknar emellertid att tillväxten för hela området blir ca 2 3/och ungefär densamma . I de nordiska länderna bedöms tillväxten bli något lägre än inom hela OECD-området. bedömer tillväxten till i , och , medan och framför allt beräknas få en avsevärt lägre tillväxt på 11/resp. 1/. Eftersom de nordiska länderna har stor betydelse för den svenska utrikeshandeln är utvecklingen i särskilt viktig för . Den internationella inflationen, som dämpats , väntas öka något under innevarande år, från till . Världshandelns volym förutses öka i ungefär oförändrad takt, med , och möjligen drygt detta . Den väntade produktionsökningen skapar fler arbetstillfällen, men ökar utbudet av arbetskraft. Arbetslösheten väntas därför bli oförändrat hög, i och i OECD-området som helhet. har obalanserna i världsekonomin ökat. Till detta kommer det stora budgetunderskottet i . Det gäller främst det mycket stora bytesbalansunderskottet i som motsvaras av betydande överskott i bytesbalansen i och . Det torde råda stor enighet om att en förutsättning för fortsatt stabil tillväxt är att dessa obalanser minskar. varnar för att långsamheten i en sådan process kan riskera att leda till okontrollerade störningar på valutamarknaderna eller ökat politiskt gehör för de protektionistiska tendenser som redan märkts, främst i . En sådan utveckling skulle vara särskilt negativ för små utrikeshandelsberoende länder som . i efterhand kan man konstatera att den bedömning av tillväxten som gjordes - drygt 1 1/- visat sig överensstämma med utfallet. Detta har skett trots de omfattande förändringar i internationella faktorer som skett. Den optimism om stimulanseffekter från de kraftiga fallen i oljepriser, dollarkurs och de internationella räntenivåerna som inträffade har således blivit väsentligt mindre än väntat. Den privata konsumtionen har ökat mer än dubbelt så mycket som väntat, enligt finansplanen med drygt 3 1/. I stort sett alla andra komponenter i försörjningsbalansen har utvecklats svagare än förutsett: industriinvesteringar, bostadsinvesteringar, export m. m. Industrins investeringar bedöms ha minskat med , vilket kan jämföras med en prognostiserad ökning i finansplanen 1986 på . 1* 1986/87.3 sami. Konsumtionen svarade i själva verket för mer än hela tillväxten, dvs. 1986/87 bidraget från investeringar och nettoexport var negativt. Regeringen berömmer sig i finansplanen för att sysselsättningen har ökat . Sanningen är emellertid den att den öppna arbetslösheten enligt nu under ett gott konjunkturläge ligger på nästan exakt samma nivå som trots den då rådande djupa lågkonjunkturen. De senaste årens utveckling pekar på betydande underliggande problem på arbetsmarknaden. Nedgången i långtidsarbetslösheten har under den senaste konjunkturuppgången varit betydligt mindre . Uppgången i det genomsnittliga antalet arbetade timmar per person innebär att en ökning i antalet sysselsatta personer kräver en större produktionsökning . Rörligheten på arbetsmarknaden, både den geografiska och den yrkesmässiga, förefaller också ha minskat. Slutsatsen av dessa tendenser är att det bara för att förhindra en fortsatt ökning av arbetslösheten krävs en sysselsättningstillväxt som är avsevärt större än vad som förutses. Även prisutvecklingen inger bekymmer. Den minskning i den totala inflationen som skett beror enbart på utifrån kommande negativa priseffekter. Om man räknar bort effekterna av sänkt oljepris, sänkt dollarkurs och sänkta internationella räntor ligger den inhemska prisstegringstakten på i stort sett samma höga nivå som , dvs. Se nedan diagram 1. Konsumentpriser exkl. energi och räntor (dec.= 100) Också i fråga om bytesbalansen beror den uppmätta förbättringen på de internationella faktorerna. Överskottet i bytesbalansen bedöms ha blivit ca , men om man räknar bort effekterna av oljepriser, dollarkurs och räntor skulle det snarare ha blivit ett underskott på Detta är en ännu sämre utveckling än vad som förutsågs i finansplanen 1986 där man väntade ett underskott på ca . Valutaflödena var positiva. Allt eftersom den svenska räntenivån närmade sig den internationella avstannade emellertid inflödena och utvecklingen vände till ett utflöde, på ca . Denna utveckling har fortsatt . Räntedifferensen gentemot Eurodollarmarknaden har åter stigit. Valutaflödenas utveckling framgår nedan av diagram 2. 1986/87 Fi216 Det önskade och nödvändiga trendbrottet i lönekostnadsutvecklingen har inte inträffat. Enligt finansplanen ökade timlönekostnaderna med i genomsnitt, något mer i den offentliga sektorn och något mindre inom industrin. Sammantaget har således den ekonomiska utvecklingen i under Mot. det gångna året inte inneburit någon förbättring i fråga om våra grundläggan- Fi216 de strukturella problem. Finansplanen 1987 - en kritisk granskning leder den ekonomiska analysen i årets finansplan till en stark betoning av den ekonomiska tillväxten. Vi delar helt bedömningen att det bara är genom en stabil och hög tillväxt som centrala välfärdsmål kan uppnås, t. ex. full sysselsättning, stigande realinkomster, låga prisstegringar, rättvis fördelning och regional balans. konstaterar regeringen att viktiga strukturella balansbrister återstår att lösa. Det gäller i första hand pris- och löneutvecklingen samt kapitalbildningen. "Likväl är fortfarande pris- och kostnadsstegringstakten för hög. Den nuvarande ökningstakten är inte förenlig med en långsiktigt stabil utveckling mot full sysselsättning och bestående överskott i bytesbalansen. - "i ett något längre perspektiv måste sammansättningen mellan konsumtion och kapitalbildning förskjutas, så att kapitalbildningen - dvs. investeringar och nettoexport - svarar för en större del av den totala ekonomiska tillväxten. Det allvarligaste problemet är pris- och löneutvecklingen. Inflationen i procent (under loppet av året) * markerar prognos enligt finansplanen 1986 resp. 1987. Övriga siffror visar faktiskt utfall enligt nationalbudgeten och enligt SCB. Som framgår av tabellen ovan är den klart viktigaste orsaken till att inflationen har minskat att det internationella bidraget har minskat. De inhemskt orsakade prisstegringarna har legat på i stort sett samma (eller högre) nivå som . Förra årets bedömning innebar en mycket optimistisk prognos för den inhemska prisstegringstakten, . Vi varnade då från för att denna siffra var orealistisk eftersom den inte följdes upp med lämpliga ekonomisk-politiska åtgärder. Tabellen visar att denna varning var befogad. Regeringen gör nu åter en mycket optimistisk bedömning av den inhemska prisökningen ,3,. Vi nödgas konstatera att denna bedömning inte heller kan väntas infrias på grund av bristen på åtgärder. Den inhemska efterfrågan förutses i finansplanen öka vilket är mer än . Trots detta anser regeringen att den inhemska inflationen skall sjunka! Regeringens inflationsbekämpning har med andra ord varit föga framgångsrik. Under stora delar av utnyttjades prisregleringen i försöken att dämpa inflationen. Den faktiska utvecklingen visar att detta inte Mot. Trots det tycks man nu vilja återgå till regleringsmetoden. tecken på detta är det införda prisstoppet på bensin och uttalanden av pris- och löneministern i samband därmed. uppfattning kan problemet med den alltför höga prisutvecklingen inte lösas genom återinförda regleringar utan måste angripas med mer grundläggande Inflationen har under hela den socialdemokratiska regeringsperioden varit väsentligt högre i än i våra viktigaste konkurrentländer. Det är främst temporära händelser som har medfört att skadeverkningarna på den svenska ekonomin inte blivit större än de faktiskt blivit. Efter devalveringarna 1981 och 1982 fick draghjälp av den internationella högkonjunkturen, vilket medförde snabbt stigande kapacitetsutnyttjande. Trots detta krävdes två panikpaket med skatte- och räntehöjningar, och . fick vi draghjälp genom att viktiga valutor steg i värde gentemot den svenska kronan. Någon fortsatt sådan draghjälp kan emellertid knappast påräknas, vilket också regeringen konstaterar i finansplanen. Bristen på inhemska anpassningsåtgärder riskerar därmed att få allvarliga konsekvenser. Finansplanen innehåller två förslag som direkt påverkar pris- och löneutvecklingen. Det ena är inbjudan till diskussion med parterna på arbetsmarknaden, det andra är förslag om höjda arbetsgivaravgifter. Det är naturligt att ha samråd med parterna, men all erfarenhet visar att det inte löser några problem. Förslaget om höjda arbetsgivaravgifter innebär ett direkt försvårande av nästa avtalsrörelse. Enligt vår uppfattning är denna inriktning av den ekonomiska politiken felaktig. Vi återkommer nedan med förslag till åtgärder. Det andra huvudproblemet är den otillräckliga kapitalbildningen. (inklusive regeringens prognos ) har mer än 9/10 av tillväxten använts för konsumtion och bara 1/10 för kapitalbildning, dvs. investeringar och nettoexport. Bidrag till BNP-tillväxten procent Den allvarligaste utvecklingen gäller som synes nettoexporten. Det negativa bidraget från utrikeshandeln visar enligt vår uppfattning på grundläggande snedvridningar i den svenska ekonomin. har svenska företag förlorat marknadsandelar på världsmarknaden liksom på den svenska hemmamarknaden. Detta hänger självfallet samman med den alltför höga inflationen i . Inte heller utvecklingen av bruttoinvesteringarna är tillfredsställande, även om den inte är fullt så dålig som utrikeshandeln. Även detta kan återföras på pris- och kostnadsutvecklingen genom att denna medverkat till att tvinga fram en stor positiv räntedifferens i förhållande till omvärlden. höga ränteläget i har inneburit att avkastningen på helt riskfria Mot. statliga obligationer under praktiskt taget överstigit avkastningen Fi216 på investeringar i ökad industriell kapacitet. Detta har självfallet verkat återhållande på industrins investeringvilja. Sammanfattningsvis innebär årets finansplan en serie varningar om kvarvarande balansbrister i den svenska ekonomin. Den s. k. tredje vägens ekonomiska politik har sålunda misslyckats med att lösa dessa. Vi finner det desto mer anmärkningsvärt att inga korrigeringar föreslås i politikens inriktning. Med utgångspunkt i strävan att öka levnadsstandarden genom ökad ekonomisk tillväxt, ett stärkt sysselsättningsläge och minskad arbetslöshet anger regeringen i finansplanen några huvuduppgifter för den ekonomiska politiken. Sedan regeringen konstaterat att den förutsedda ökningen av den privata konsumtionen på kortare sikt inte skapar några problem framhålls, som tidigare nämnts, att i ett något längre perspektiv måste sammansättningen mellan konsumtion och kapitalbildning förskjutas så att kapitalbildningen dvs. investeringar och nettoexport - svarar för en större del av den ekonomiska tillväxten. Den främsta förutsättningen för att åstadkomma detta, sägs det vidare, är att löne- och prisökningarna blir låga, så att konkurrenskrafter stärks. Vi kan instämma i detta. nödgas vi konstatera att löne- och prisökningarna i alltjämt är för höga för att konkurrenskraften skall kunna stärkas. Detta är också regeringen medveten om. Betydelsen av att komma till rätta med löne- och prisökningarna underströks starkt i de treårskalkyler som redovisades av i fjolårets kompletteringsproposition: En utveckling mot balans förutsätter att prisstegringstakten sjunker rejält. Om en sådan förändring inte kommer till stånd under de framförliggande tre åren kommer den gynnsamma konkurrenssituationen som åstadkommits genom 1981 och devalveringar att reduceras till ett tillfälligt positivt mellanspel i en långsiktigt nedåtgående utveckling (/86:150, Bil 1.2, s. 29). I kalkylerna utgick departmentet från att timlönerna skulle stiga 1987 och därefter 1988 och 1989. Konsumentpriserna förutsattes öka 1987 och vardera . Detta s. k. balansalternativ ställdes mot ett annat där en snabbare takt i löne- och prisökningarna förutsattes. Lönerna förutsattes i detta öka med 6,1, 5,4 resp. och priserna med 4,5, 4,0 och Konsekvenserna av detta alternativ skulle enligt departementet bli en klart sämre ekonomisk utveckling. En snabb pris- och löneökningstakt får mycket allvarliga konsekvenser för den ekonomiska utvecklingen även vid en relativt g gynnsam internationell utveckling. Tillväxten stagnerar, arbetslösheten Mot. fördubblas och statsskulden fortsätter att växa till följd av den bestående Fi216 obalansen i statens finanser. Slutsatsen är given; det är nödvändigt att prisoch lönestegringstakten snabbt kan sänkas i så att utvecklingen kan fortsätta mot intern och extern balans, (samma som ovan, s. 41). De av regeringen gjorda antagandena för pris- och löneutvecklingen under innevarande år ligger mycket nära det sämre alternativet i treårskalkylerna. Med kännedom om den tid det tar för den ekonomiska politiken att uppnå effekter på den ekonomiska utvecklingen torde möjligheterna att nu ändra utvecklingen vara mycket begränsade. Dess värre tycks 1987 bli ännu ett förlorat år i strävan att få ned löne- och prisökningstakten. Regeringen ser det nu som en central uppgift för den ekonomiska politiken att i varje fall , och nästa års avtalsförhandlingar, ändra förutsättningarna för utvecklingen. genomsyras finansplanen av osäkerhet om vad som bör göras. Det mest konkreta är att regeringen aviserar nya överläggningar med arbetsmarknadens parter i syfte att försöka tala dem till rätta. Vi ifrågasätter inte att regeringen bör ha sådana samtal med jämna mellanrum, men som ekonomisk politik är det enligt vår uppfattning otillräckligt. I det följande skall vi utveckla våra synpunkter på vad som kan göras för att nedbringa löne- och prisutvecklingen till en mer rimlig nivå och vad som därutöver kan göras för att öka kapitalbildningen. Inledningsvis vill vi gärna understryka att vi har största respekt för svårigheterna att pressa ned löne- och prisökningarna. Dessa är inte ett resultat enbart av beslut som fattas av statsmakterna utan också av hur andra aktörer agerar. Regering och riksdag kan påverka förutsättningarna för löneoch prisbildningen men kan och bör inte besluta om den. Regeringen litar helt till diskussioner med arbetsmarknadens parter. Som vi redan nämnt har vi stor förståelse för att sådana diskussioner äger rum, men vi är i högsta grad skeptiska till möjligheterna att endast genom sådana överläggningar nå de önskade resultaten. Hur värdefullt det än kan vara att regeringen för parterna redovisar sina samhällsekonomiska bedömningar har detta enligt vår bedömning begränsad betydelse för utfallet av t. ex. löneförhandlingarna. Långt viktigare är de mer konkreta förutsättningar statsmakterna skapar genom t. ex. skatteregler, budgetpolitik och organisationsformer för offentlig verksamhet. Regeringen föreslår i budgetpropositionen att arbetsgivaravgifterna fr. o. m. 1988 skall höjas med . Denna höjning tar i anspråk en betydande del av ett - som vi sett - mycket begränsat löneutrymme. Regeringen framhåller själv i finansplanen att en sådan kraftig höjning inskränker i motsvarande mån löneutrymmet, vilket kan komma att försvåra förutsättningarna för lönerörelsen. Enligt vår uppfattning måste slutsatsen av detta konstaterande bli att höjningen av arbetsgivaravgiften inte bör genomföras. I vår motion om slopande av de kollektiva löntagarfonderna föreslår vi också att den extra ATP-avgiften på 0,2 9 procentenheter tas bort. Det lilla utrymme för lönekostnadsökningar som Mot. 1986/87 kan finnas 1988 bör reserveras för löntagarna. Förslaget om höjd arbetsgivaravgift motiveras av att vissa reformer på sjukförsäkringsområdet föreslås. Vi har i andra sammanhang redovisat vår syn på detta reformförslag och skall också i det följande återkomma härtill. Frågan om skattesystemets utformning berörs kortfattat i finansplanen. Regeringen aviserar att möjligheterna till en mera genomgripande reform av i första hand inkomst-, kapital- och företagsbeskattningen nu skall prövas. Vi skulle för vår del välkomna en sådan reform och har i en särskild motion om skattepolitiken redovisat vilka riktlinjer vi anser bör gälla för denna. En stor skattereform kan dock inte genomföras . Framförallt i syfte att underlätta avtalsrörelsen bör vissa förändringar i skatteskalan göras redan då. Enligt vår uppfattning bör marginalskatterna för alla inkomster . Detta innebär att marginalskatten i inkomstskiktet . sänks från till . sänks marginalskatten från och för högre inkomster från . Dessa bägge åtgärder bör tillsammans avsevärt underlätta ett avtal på låg nominell nivå 1988. Ett enkelt räkneexempel på individnivå kan illustrera effekterna. Vi utgår från en löntagare som 1987 har en lön före skatt på . Om arbetsgivaravgiften höjs enligt regeringens förslag och kostnadsökningen för arbetsgivaren skall stanna på blir löntagarens löneökning efter skatt . Med de av oss föreslagna förutsättningarna blir löneökningen efter skatt Till det kommer en skattesänkning på ytterligare . (vid beräkningen har även den sänkning av grundavdrag som vi föreslår i vår familjepolitiska motion beaktats). Totalt ökar inkomsten efter skatt således med . För att lönen efter skatt i detta exempel skall öka med lika mycket, dvs. , förutsatt att de av regeringen föreslagna reglerna skall gälla måste arbetsgivarens kostnader stiga eller nästan dubbelt så mycket. Det bör understrykas att detta är ett individexempel. - Bilden kan nyanseras om beräkningen görs på hela löntagarkollektivet, men tendensen är givetvis densamma. Vi har tidigare förespråkat en reformering av arbetslöshetsförsäkringen. Statsmakternas ambition bör även i fortsättningen vara att bekämpa den öppna arbetslösheten och att vid arbetslöshet erbjuda utbildning, beredskapsarbete eller annat alternativ, eller, när det inte låter sig göras, ge en skälig ersättning för inkomstbortfall. Möjligheterna att hålla tillbaka arbetslösheten är, som regeringen framhåller i finansplanen, beroende av löne- och prisutvecklingen. Det är nödvändigt med låga nominella löneökningar för att skall kunna bibehålla och helst förstärka konkurrenskraften. Om löneökningarna drivs upp stiger arbetslösheten och behovet av arbetsmarknadspolitiska åtgärder ökar. De som i första hand drabbas av arbetslöshet tillhör emellertid ofta inte de Mot. 1986/87 kollektiv som lyckats pressa upp lönerna utan andra oorganiserade grupper Fi216 såsom kvinnor och ungdomar, ofta på väg in på arbetsmarknaden. Eftersom arbetslösheten berör andra än dem som är representerade vid förhandlingsbordet, och statsmakterna dessutom har ambitionen att hålla tillbaka den öppna arbetslösheten, uppfattas hotet om en ökad arbetslöshet säkert inte som särskilt starkt. Regeringen pekar själv i finansplanen på den skillnad som härvidlag också finns mellan offentliganställda och privatanställda. Enligt finns det skäl att överväga en reformering av arbetslöshetsförsäkringen som dels tar sikte på att lägga en större del av finansieringen hos parterna, arbetsgivare och arbetstagare, dels på att vidga det område som i sin tur skall finansieras med medel från försäkringen. avser försäkringen endast kontant arbetslöshetsunderstöd.