mot · GA02So122 · 1987-02-20 00:00:00 — Motion till 1986/87:Sol22 m. fl. Förslag till lag om dödens inträde, m. m. 1986/87:79) Etik och moral är aldrig något bestående, en gång för alla givet, som kan definieras av traditioner eller överordnade auktoriteter. Den materiella, sociala och intellektuella utvecklingen ställer oss från gång till annan i nya situationer, som kräver vidgade eller förändrade ställningstaganden. Detta gör etiken till något dynamiskt, som människan på ett ansvarigt och skapande sätt måste förhålla sig till. Den medicinsk-tekniska utvecklingen har ställt oss i en sådan ny situation. I ett begränsat antal fall kan man med artificiella medel till upprätthålla grundläggande livsfunktioner, som eljest skulle ha upphört. Det är en rimlig prognos, att denna utveckling kommer att avancera i ytterligare steg och därmed förstora problemet. Detta problem skulle ha uppstått alldeles oavsett om hur det funnits någon transplantationskirurgi eller ej. Ehuru denna kirurgi naturligtvis är intresserad part, finns kärnproblemet likväl närvarande. Till denna nya situation kan man förhålla sig på två sätt. Endera behåller man den klassiska definitionen av död även för dessa fall. Konsekvensen blir då, att man måste överlämna hela behandlingssituationen till läkarens subjektiva avgörande. Alternativet är att skapa ett objektivt kriterium, som avgörs av den demokratiska lagstiftningen, och som läkaren har att följa. Konstaterandet av att hjärnan är oåterkalleligt utslagen erbjuder ett säkert sådant kriterium. Att fastslå ett hjärndödskriterium är enligt vår mening både tekniskt och etiskt överlägset. Det ger den demokratiska lagstiftningen ett företräde, det skapar säkerhet i diagnosen och det begränsar läkarens subjektiva bedömning. En med valet av dödskriterier förenad fråga är gränserna för befogenheten att ta organ för transplantation. Oavsett om man är anhängare av det klassiska eller det nya, kompletterande, dödsbegreppet ställs man inför denna fråga. Motståndarna till hjärndödsbegreppet är uppenbarligen inte motståndare till transplantationer, och är därför i samma predikament som anhängarna till hjärndödsbegreppet. Skillnaden är bara, att motståndarna även här överlämnat avgörandena till läkaren i stället för till lagstiftaren. Förslaget till ändrad transplantationslag innebär en skärpning av villkoren. Detta är enligt vår mening riktigt. Vi anser emellertid att några ytterligare uppstramningar kan vara befogade. Vid motstånd från eller oenighet bland anhöriga, kan organ inte tas. Det finns emellertid situationer, där lagen inte är helt klar. Det kan t. ex. inträffa, att den döde inte har några anhöriga i livet, att de anhöriga inte kan nås eller är rättsinkapabla. I sådant fall menar tydligen propositionen, att läkaren skall kunna ta organ, om det kan antas att den döde inte skulle ha i livet motsatt sig detta. Vi menar, att presumtionen här bör vara den omvända. Villkoret bör vara, att det finns ett positivt uttryck för den dödes inställning, helst dokumenterat, som man kan hänvisa till. För det andra: en utveckling av transplantationskirurgin ställer också flera nya problem. Ett viktigt sådant utgörs av risken för kommersialisering. Det är av stor vikt, att man inte i de känsliga medicinska och mänskliga avgöranden det här handlar om, tillåter privathandel med transplantat eller att andra privata intressen får insteg. Ett tillägg i lagen bör därför göras, som reserverar tagande och hantering av transplantat till den allmänna hälso- och sjukvårdens område. Därmed garanteras ett förutsebart ansvar och en medborgerlig insyn i verksamheten. Mot bakgrund av det anförda föreslås 1. att hos regeringen begär förslag om sådan skärpning i transplantationslagen, som beslutas i motionen, 2. att beslutar att verksamhet rörande transplantat och transplantation endast får förekomma inom den allmänna hälso- och sjukvården. (vpk) (vpk) (vpk) i 1986/87 Sol22