mot · GA02u217 · 1987-01-26 00:00:00 — Metoden går ut på att i skyddet av en utglesad skog odla grödor med behov av viss skugga. Därmed behålles näringskapitalet, till större delen bundet vid vegetationen, inom odlingsområdet och kan även fås att öka om man går in för kvävefixerande växter. Agroskogsbruket förutsätter en permanent boendeform och bidrar därigenom till ett minskat och, förhoppningsvis, upphörande krav på ständiga flyttningar till ny röjningsmark i skogen. Det ökande svedjejordbruket är en följd av ett allt hårdare befolkningstryck. När migrationsströmmen vänder sig mot de tropiska och subtropiska flodernas fångstområden blir de negativa följderna som svårast. Sammanlagt har ca 150 miljoner ha mark avskogats inom dessa känsliga områden inom vilka bor 30 miljoner människor. Följdverkningarn i form av översvämningar, erosionsskador och stora och snabba växlingar mellan hög- och lågvatten i floderna drabbar nedströms ytterligare ca 500 miljoner människor. mot med som mest varnande exempel visar prov jq på effekterna av dessa ovarsamma mänskliga ingrepp i naturen. I har Mot. av skogen försvunnit . Om inte radikala U217 motåtgärder sätts in har all skog försvunnit , rapporterar en svensk jägmästare från sin verksamhet i landet. Ett ständigt växande befolkningstryck har tvingat jordlösa åkerbrukare att övergå till svedjejordbrukets osäkra tillvaro på de ekvatoriella och tropiska skogarnas näringsfattiga marker. Nya, permanenta, odlingar har också tagits upp allt djupare in i torrområden med känsligt klimatiskt marginalläge. Detta i sin tur har pressat ut nomadiserande folk allt närmare mot ökenranden. En sparsam vegetation, som lever vid gränsen för sina existensbetingelser, blir därvid överexploaterad genom överbetning samt nedhuggning av träd och buskar för att tillgodose behovet av vedbränsle. Ökenspridningen påskyndas därigenom. FAO räknar med att ca 1,5 miljoner ha i torra och halvtorra områden förvandlas till öken och att tre miljarder ha ligger i riskzonen. Förändringar av vegetationstäcket innebär också en påverkan på atmosfärens halt av koldioxid. Vid fotosyntesen binder växterna koldioxid och frigör syre och vatten. Vid rörande jordens klimat fastslogs att eldning med fossila bränslen, avskogning och ändrat markutnyttjande har ökat luftens koldioxidinnehåll under det senaste århundradet. Ökningen uppgår till . Tendensen är i stigande om den uttalade vilja till ökad kolförbränning beaktas, som signalerats från många av jordens energihungrande nationer. Får en sådan utveckling ske utan medvetet balanserande motåtgärder, kommer det av bearbetade scenariet att bli verklighet. Av detta framgår att med nuvarande ökningstakt av atmosfärens koldioxidhalt kommer den globala medeltemperaturen att ha ökat med fram till mitten av 2100-talets senare hälvt. Om de till stigande koldioxidhalt medverkande agencierna får än större inflytande kommer denna globala temperaturstegring att ske . Beräkningar gjorda på uppdrag av av ett antal vetenskapsmän visar att har koldioxiden i atmosfären fördubblats med resultatet att den globala medeltemperaturen stigit med . Även inom WMO har man kommit fram till att en fördubbling av koldioxidhalten ger en temperaturstegring på . En höjning av jordens medeltemperatur innebär inte att ökningen är densamma jorden runt. Minst stiger temperaturen i ett bälte runt ekvatorn för att mot högre latituder tilltaga alltmer. Polarregionerna får den högsta temperaturstegringen. Den kommer att bli tre till fyra gånger större än den globala genomsnittet. Detta innebär att vi med nuvarande trend kommer att ha 8 varmare förhållanden vid polerna. Följden blir smältande polarisar, höjd vattennivå på världshaven och omfattande översvämningar av jordens värdefulla, kustnära låglandsområden. Inför de allvarliga framtidsperspektiv som ett fortsatt ohämmat utsläpp av koldioxid innebär, måste människan skaffa sig kontroll över koldioxidcy En sådan kontroll måste grunda sig på ett genom forskning väl Mot. Ett sådant saknas ännu i många centrala frågor. För att kunna upprätta en balansräkning för produktion och konsumtion av koldioxid samt kartlägga dess transportvägar och rum krävs ökad kunskap om alla i processen ingående delkomponenter. Dit hör världshavens förmåga att uppta och avge koldioxid, växttäckets koldioxidupptagande förmåga, betydelsen av antropogen påverkan på vegetationen - exempelvis genom förändrad markanvändning och nedhuggna skogar - den globala mängden frigjord koldioxid vid förbränning av fossila bränslen, samt eventuella klimatförändringars reella betydelse. Endast med tillgång till en mängdanalys av i koldioxidcykeln ingående komponenter kan vi åstadkomma den syntes, som är nödvändig för att forma ett handlingsprogram, som leder till en för mänskligheten tryggare försörjningsbas och bättre livsmiljö. En ökad kunskap om koldioxidcykelns förlopp och kvantitativa förändringar är en målsättning som är väl lämpad att tas upp i det långsiktiga forskningsprogram som SAREC 1986 inledde för att dokumentera och analysera avskognings- och ökeutbredningsproblem. Ämnet uppfyller också det krav på långsiktighet och möjlighet att lösa för grundläggande problem, som föredraganden ställer på forskningen i proposition 1986/ 87:100, bil. Nederbördsklimatets beroende av växtvärldens transpiration har varit föremål för en lång rad forskares intresse. Resultaten av dessa arbeten ger följande bild av olika vegetationstypers transpirationskapacitet uttryckt i mm nederbörd : regnskog 1 400, fuktig savann , torr savann , törnsavann , stäpp , hårdbladskog och odlad mark . - Även om siffrorna måste betraktas som närmevärden ger de en värdefull information om storleksordningen och de inbördes relationerna. Andra mätningar visar att av nederbörden genom växternas transpiration återgår till atmosfären för att när mättningspunkten är nådd falla ut som ny nederbörd. det tar från det den tranpirerade fuktigheten lämnar växten till dess mättningspunkten är nådd, sker en förflyttning med hjälp av vinden. Tidsfaktorn, vindriktningen och vindhastigheten avgör platsen för det nya nederbördsfallet. Betydelsefullt i sammanhanget är det bidrag till synen på nederbördens matarområden, som lämnats genom tillämpning av den s. k. tritiummetoden. Genom att mäta nederbördens innehåll av tritium kan fastställas, om denna söker sitt ursprung från havet eller ha uppkommit över land. Resultatet visar på att i övergångszonen mellan den fuktiga och torra savannen sker en växling mellan nederbörd av maritimt ursprung och nederbörd av rent kontinentalt upphov (transpiration och avdunstning). Denna zon är av stor betydelse, då från denna och djupare in i landet nederbörden har ett kontinentalt ursprung med transpirationen som största matarkälla. relativt sett, begränsade mängd får detta kontinentala nederbördsvatten som betydelse genom att det förmedelst upprepade transpirationsförlopp och förhärskande vindar pumpas steg för steg allt djupare in i kontinenten. Avgörande för att denna naturens egen jättepump, ovan beskriven, skall Mot. fungera är att den inte drabbas av åverkan. Dess mest känsliga punkt är U217 övergångszonen mellan fuktig och torr savann. En sänkning av transpirationskapaciteten där får katastrofala återverkningar djupare in i kontinenten. Nederbördens räckvidd minskar, nederbördens storlek avtar och tillförlitligheten i dess uppträdande sjunker. Just i denna känsliga övergångszon har människans åverkan varit som störst. Beräkningar gjorda för visar att av dess vegetationstypers spontana utbredningsområde återstår mindre än en tredjedel. Av spontan regnskog finns endast kvar, vilket innebär att gränsen för dess utbredningsområde dragits tillbaka. Orsaken är att när tillskottet av transpirationsfuktighet till den maritimt bildade nederbörden minskar så avtar vegetationsperiodens längd mot kontinentinret och fyller ej de krav som regnskogen ställer. Resultatet av denna omgestaltning i av ovan berörda vegetationstyper är att törnsavannen minskat sitt spridningsområde till en tredjedel, stäppen tredubbelt sitt och öknen mer än fördubblats i storlek. Beräkningar visar att hade förändringar i vegetationen medfört att den totala transpirationsmängden i minskat . Denna reducering har med varierande styrka träffat de olika vegetationsbältena. På grund av de förhärskande vindriktningarna sträcker sig de värst drabbade områdena från i väster till i öster, vidare söderut över ned till norra delarna av . Det är först som dessa länder kommit in i den mest farliga och snabba degenerationsfasen. Ökenspridningen tilltar, i södra med . I. Nederbördens matarområden och förändringar inom dessa måste närmare utforskas för att få klarhet i desses regionala/globala betydelse. Resultatet ger svar på frågan i vilken utsträckning ökenspridningen här finner sin orsak. Föreställningen om att växternas transpiration endast har lokal betydelse måste överges. Tjernobyl har lärt oss att vad som lokalt tillförs en luftmassa kan få stor regional spridning. Regnskogarnas och övrig vegetations bidrag till vattencykelns massinnehåll måste klarläggas. Sambandet mellan transpirationsfuktighet och nederbörd är nödvändigt att vetenskapligt fastställa för att kunna undvika störningar av den ekologiska balansen. Regnskogarnas genetiska tillgångar, rika men ännu föga utforskade, måste bevaras åt eftervärlden. Tillräckligt stora och sammanhängande naturreservat måste skapas. Berörda skogsländer kan inte ensamma bära kostnader och ansvar härför. Detta måste läggas på hela världssamhället och i varje berört land administreras av en sammansatt nationell och internationell organisation. Svensk u-hjälp kan göra en långsiktigt verkande insats för övervakning av den globala avskogningstakten. I den svenska resursbasen ingår tillgång till avancerad satellitteknik genom satellitstationen i och den svensk-franska . Avskogningens roll i ökenspridningen samt inverkan på vatten- och koldioxidcyklerna skall också belysas i ett sådant forskningsprogram. Medel för ändamålet bör anslås inom anslaget för SAREC:s verksamhet. V. Svenskt såväl multi- som bilateralt bistånd skall i ökad utsträckning Mot. styras över till stöd åt sektorn agroskogsbruk. Genom kombinationen av U217 nya forskningsrön och traditionella odlingsmetoder kan bättre livsbetingelser skapas åt de ca 500 miljoner människor som lever på ett osäkert och ekologiskt förödande svedjejordbruk. Riktlinjerna för svensk u-hjälp skall vara kända och vägledande för representation i internationella fora. Ej minst betydelsefullt är detta i utvecklingsbanker såsom . Lånebeslut skall fattas mot bakgrunden att investeringarna medför positiva miljöeffekter. Att minska befolkningstillväxten är den viktigaste miljöåtgärden i många . Det går inte utan radikala politiska reformer, är ett av de centrala ställningstaganden, som för miljö och utveckling (WCED) redovisar från sitt sjätte möte i . Kommissionen konstaterar vidare att den hittillsvarande utvecklingen ej är en reell sådan, då den överutnyttjar naturtillgångarna och förvärrar den ekologiska obalansen. Vad som måste eftersträvas är en uthållig utveckling, där viljan att återvinna den ekologiska jämvikten skall få inflytande på all ekonomisk politik - lokalt, regionalt, nationellt och globalt. Starkast tonvikt lägger i sin analys på . Man finner att detta är en, ekonomiskt och ekologiskt sett, döende kontinent, om inte världssamfundet ingriper för att häva den nuvarande utvecklingen. Bedömningen är sakligt välgrundad. I förlängningen av ett uteblivet agerande utkristalliseras bilden av en ny typ av folkvandring - miljöflyktingarna. Dimensionen på en sådan flyktingström skulle bli så väldig att den torde medföra svårbemästrade problem för i-länderna. Inför ett sådant scenario är det lätt att inse att det ligger i i-ländernas eget intresse att gripa in med kraftfulla stödåtgärder. I , den av naturförstörelsen hårdast drabbade kontinenten, står världssamfundet inför uppgiften att återställa och vidareutveckla kontinentens egna naturresurser och parallellt därmed genom utbildning skapa ett, på det egna kulturarvet grundat, utvecklingsfrämjande socio-ekonomiskt system. Biståndet måste få en långsiktig inriktning mot målet att åstadkomma ökad produktion av livsmedel och höjd levnadsstandard. För att nå detta syfte blir det nödvändigt att även kortsiktiga insatser inordnas under långtidsmålsättningen. Andra förutsättningar är att en övergripande samordning av insatserna sker redan vid utarbetandet av program samt att en samtidig bedömning görs huruvida en inbördes påverkan olika insatser emellan ger positiva eller negativa effekter på det uppställda, långsiktiga utvecklingsmålet. I det internationella biståndsarbetet föreligger här påtagliga brister. Tillgången till vatten sätter gränsen för utveckling. Konsumtionen av dricksvatten, av vatten till djur, växter och industrier begränsas av den uthålliga vattentillgången. Relationen konsumtion av och tillgång till vatten ger också marginalen för den högsta möjliga befolkningstätheten. Att bestämma detta marginalvärde är en uppgift inom hydrologin. Som utgångsvärde används den s. k. flödesenheten, motsvarande 1 miljon m3 vatten . Med kännedom om totala antalet flödesenheter och ett värde på vattenkonkurrensen erhålls en siffra på antalet människor som kan få sitt vattenbehov tillgodosett. Vattenkonkurrensen uttrycker hur många personer (p) det går att försörja på en flödesenhet (f). Antalet varierar mellan länderna beroende på industrialiseringsgrad, levnadsstandard, socialt mönster, återvinningsgrad m.m. Följande värden på vattenkonkurrensen anges exempelvis för: många av länder 200-300 p/f 400 p/f 700 p/f 2 000 p/f höga siffra, ett resultat av långt driven återanvändning, är också ett troligt värde på en övre gräns, vattenbarriären, för den högsta möjliga vattenkonkurrensen (M. Falkenmark: Installationsföreläsning 1986). Enligt 1986 ökar befolkningen i , med nuvarande befolkningsutveckling, från 480 miljoner 1975 till 2 2075. Detta innebär att redan vid en fördubbling av befolkningen har många av länder överskridit vattenbarriären - såvida dessa ej tillägnat sig kunnandet om högteknologisk vattenåtervinning och långt driven markvård. Liksom växterna har en minimifaktor, som sätter gräns för deras utbredning, utgör vattentillgången en minimifaktor för utvecklingspotentialen i . Några exempel härpå skall anföras. hör till de länder där svenskt bistånd haft framgång. Detta gäller främst programmet för vattenförsörjning. har ca hälften av landsbygdens invånare fått rent dricksvatten. Detta innebär att landets 17 storbyar och 185 övriga byar försetts med vattenanläggningar. Totala antalet borrade brunnar i landet uppgår till 5 630 varav flertalet, ca 4 500, är privata och stadda i snabb ökning. (Bistånd utvärderat 3/84. SIDA 1984). Det genomförda byvattenprogrammet innebär emellertid ej att halva landsbygdsbefolkningen har tillgång till rent dricksvatten året runt. Traditionsenligt bor tswana-folket i storbyar men endast under halva året. Andra hälften flyttar familjerna ut till sina åkrar och betesmarker. Där är vattentillgången mindre och kvaliteten sämre, vilket har negativa hälsoeffekter. Den starkt ökande vattenkonsumtionen sker genom utnyttjande av grundvattentillgångar. Dessa är djupliggande och har oftast ett långsamt tillflöde. Risken för sänkning av grundvattennivån är därför påtaglig och har också konstaterats äga rum. I SIDA:s utvärdering påtalas vikten av att vattenuttaget balanseras mot tillflödet. Vid överuttag kan grundvattenkällan komma att tömmas med katastrofala följder som resultat. Till den stigande konsumtionen av hushållsvatten och därmed samman hängande försörjningsproblem kommer som ytterligare belastning utveck- Mot. lingen av husdjursbeståndet. beräknas att det finns tre U217 miljoner nötkreatur, 700 000 getter och 200 000 får. Antalet är i snabbt stigande. Djurens vattenbehov täcks genom lokala borrhål och dammar och påverkar därmed grundvattennivå och grundvattentillflöde. Detta innebär dock inte en begränsningsfaktor beträffande antalet djur. Tvärtom bidrar vattentillgången till en okontrollerad individökning med överbetning och ökenspridning som följd. Snara åtgärder måste här sättas in för att finna balanspunkten mellan en uthållig betestillväxt och antalet husdjur som denna kan föda. Har väl detta ernåtts måste det följas upp av ett i lag fastställt regelsystem som stöd för ett rätt markutnyttjande. intar ett marginalläge mot öknen. Detta förhållande utgör ett ständigt hot mot de vunna framgångarna på vattenförsörjningens område. Inför stigande befolkningstryck och ökad standard är steget kort för att passera gränsen till överexploateringens ödelagda land. Enda skyddet häremot är en fortlöpande, noggrann övervakning av att balansen mellan tillgång och efterfrågan på vatten bevaras. Man rör sig då inom mycket snäva marginaler. Kunskapen om nederbördens storlek, tillförlitlighet och fördelning i är ännu bristfällig. I landets östra delar faller regn men mindre än i dess västra delar. Kombinerat med en medeltemperatur för varmaste månaden på närmare blir bristen på vatten ett utmärkande drag. Därtill skall läggas att avrinningsförhållandena är sådana att regnvatten flyter mycket fort ut ur landet - topografin möjliggör inte att bygga höga, effektiva dammar - samt att regnen faller mycket oregelbundet med torrtider . Sårbarheten i läge beträffande tillgång på vatten och betydelsen därav för landets utvecklings- och försörjningsmöjligheter framgår av tillgängliga tekniska rapporter över företagna vattenstudier. Dessa bygger på flödessiffror från floder och borrade brunnar, uppmätta under en relativt kortvarig tidrymd. Därtill har s. k. fjärranalys använts, innefattande även tolkning av satellitbilder, för fastställande av avrinningsförhållanden, tektonik, grundvattentillgångar och erosionsområden. Svagheten i metodiken ligger i att studierna måste genomföras utan tillgång till ett tillfredsställande meteorologiskt observationsmaterial. Utan ett sådant är det bl. a. omöjligt att beräkna storleken på grundvattentillflödet, vars enda källa är nederbörden. Alla beräkningar belastas därför av en osäkerhet som stiger med antalet år för vilken sifforna skall utgöra underlag för ett planerings- och genomförandeprogram. En komplettering måste här göras dels med kontinuerliga mätningar i borrade brunnar av grundvattennivåns förändring med årstiderna och under torrår, dels genom upprättande av ett tillräckligt stort antal meteorologiska observationsstationer som vill ge säkrare grund för beräkning av grundvattentillgångarnas uthålliga kapacitet. I det nederbördsrikare östra kommer även vattentillgången att vara mycket knapp. Konsumtionskraven från hushåll och industri nödvändiggör ett sammanbyggt regionalt vattenförsörjningssystem. För landet som helhet gäller att vattentillgångarna med få undantag är otillräckliga för att möta behov från konstbevattningsanläggningar. Okavangos delta, Chobefloden och delvis Limpopo samt ett antal smärre Mot. konstbevattnas 3 5005 500 ha medan den U217 potentiella arealen lämpad för konstbevattning uppskattas till ca 45 000 ha (VIAK: Eastern Regional Water Study, ). De största potentialerna ligger utmed gränsfloderna (Chobe och Limpopo, vars utnyttjande dock förutsätter avtal med angränsande stater, och Ett tredje reservområde är Okavangos delta. deltat uppgår till 200-400 m3/sek., medan utflödet i Botetifloden endast håller /sek. Från det stora sumpområdet försvinner av vattnet genom evapotranspiration, infiltreras och flyter ut i Boteti (VIAK). Även om dessa siffror ej får uppfattas som exakta anger de relationer som bl. a. utvisar storleksordningen på nederbördens möjligheter att återfylla avtappade grundvattentillgångar. framtida utveckling är starkt bunden till vattenfrågan. Redan nu är man, under normalår och i de mera tätbefolkade östra delarna av landet, till en tredjedel bunden till grundvattnet för sin vattenförsörjning. Denna andel måste starkt öka, kanske mångdubblas, vid flerårig torka. Försörjningsläget blir då kritiskt om icke kontrollen över grundvattentillgångarnas utnyttjande är säkerställd på sådant sätt att en flerårig balans upprätthålls mellan tillrinning till och utpumpning av grundvattnet. Problemet är aktualiserat genom de många, på privat initiativ tillkomna, borrade brunnar, vilka ligger utanför vattenförsörjningsprogrammets beräkningar. Redan nu konstateras sjunkande grundvattennivåer. belysta problem från återfinns även i grannlandet och där speciellt inom . Under dess överståndna, fleråriga torrperiod tillgrep man grundvattentäkt för att lösa den akuta vattenbristen. Brunnsborrningar genomfördes utan kännedom om storleken på grundvattnets återfyllnad. Ej heller försågs brunnarna med en mätapparatur för kontroll och registrering av grundvattenytans fluktuationer. Ej heller finns något fungerande system som reglerar boskapsstammens storlek efter betestillgången. Samma problem, och i än större skala, råder inom Sahelområdet. Även där söker man motverka en skriande vattenbrist genom brunnsborrning. Sahels utveckling mot allt torrare förhållanden inleddes för ca 8 enligt en undersökning gjord av F. A. Street och H.E. (Global Maps of Lake-level Fluctuations since 30 000 B.P. rådde humida förhållanden i hela och nivån på sjöytorna låg avsevärt över den nuvarande. Så var situationen även inom nuvarande Sahelområdet. Arkeologiska och paleontologiska fynd i , tidsbestämda med hjälp av C14 och pollenanalys, vittnar om att helt andra naturbetingelser än var rådande vid övergången från paleolitikum till neolitikum för ca 8 . Väster om fanns stora anloppslösa sjöar med tillflöden från omgivande berg och högländer: och norr och nordväst om , följda mot norr av , Touat- och . Under äldre paleolitikum var landskapet täckt av högstammiga skogar av medelhavstyp - en vegetation som under neolitikum bytts ut mot en trädrik savann. Under denna senare tidsepok nådde regnskogen betydligt längre norrut än och bildade gräns för två invandrande folkslag: Mot. sudaneser från öster och svarta guineastammar från sydöst: (U217 och : Zehntausend Jahre , 1983). Överensstämmelsen mellan ovan citerade källors redovisning för naturlandskapets förändring är slående. Vid redovisning av förändringens orsaker är det lika slående hur konsekvent transpirations påverkan på nederbördsklimatet förbises. I (1984) redovisas att vattenflödet i floderna , och Chari har allvarligt minskat . I samtliga floder som når har vattenföringen minskat , motsvarande ett bortfall av vatten. minskade yta med två tredjedelar och volymen med tre fjärdedelar som sjön kluvits i två delar. Analys av fortlöpande medelvärden för nederbörden i visar att denna sjunkit med . Till rapportens kanske viktigaste konstaterande hör att mera fullständig kännedom måste förvärvas om ursprunget till den vattenånga som är regnbildande. Detta är ett nödvändigt behov för vidare studier av torkans uppträdande. - Anmärkningsvärt är att medan minskad avdunstning (evaporation) från marken sätts i samband med den sjunkande nederbörden så förbises helt vegetationens transpiration och dess betydelse som regnbildare. En kontinuerlig vattentillgång vid borrade brunnar drar nomaderna dit. Deras tidigare långa vandringar från vattenhål till vattenhål begränsas. Trycket på betesmarker kring de permanenta brunnarna ökar. Överbetning blir följden och den breder ut sig i allt vidare cirklar kring brunnarna. Ökenspridningen sätter in. Förutom att en reglering av boskapsstammens storlek framstår som nödvändig, är frågan om vattentillgångens uthållighet ett än större problem. Det råder inget tvivel om att brunnsborrning har en omedelbar och positiv effekt på betingelserna för såväl åkerbruk/fruktodling som boskapsskötsel. Detta sett utifrån en kortsiktig tidsskala. Betraktat ur långtidsperspektiv blir bilden en annan.