mot · GA02u415 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87:U415 m. fl. (s) Vapenexporten Den senaste tidens debatt om den svenska vapenexporten, föranledd inte minst av anklagelserna mot om vapensmuggling, har ytterligare aktualiserat det politiska och moraliska dilemma som denna export utgör. För en bred opinion framstår vapenexporten på ett mer övergripande plan som en allt större politisk belastning i arbete för fred och nedrustning. Det finns anledning att överväga en skärpning av tillämpningen av gällande lagstiftning med dess principiella restriktivitet. De välkända riktlinjer enligt vilka regeringen beviljar dispens från förbudet mot export av krigsmateriel är inte entydiga. De har inte sällan givits en tolkning som måste betecknas som mycket vid. Ett problem vid tillämpningen av dessa riktlinjer är dessutom att potentiella köparländer, och då i synnerhet , inte sällan utmärks av en brist på stabilitet som gör att situationen snabbt kan förändras. Bedömningen om ett visst land kan godtas som köpare är därför vansklig. Ett land kan vara godtagbart vid beslutstillfället men inte - ofta - när det enligt avtalet är dags att leverera reservdelar. Situationen kan då ha förändrats så mycket att förutsättningar för leverans inte föreligger. I betänkandet Med sikte på nedrustning (SOU 1984:62) framhåller utredningen om samband mellan nedrustning och utveckling att de flesta företag inom försvarsindustrin klarar att hålla uppe sysselsättning och kompetens utan export. Tre företag stod 1983 för så gott som hela den export av krigsmateriel som i princip är förbjuden: , FFV och Elektronikindustrier. Utredningen markerar också en oro över att andel av den svenska vapenexporten ökat påtagligt. Listan över mottagarländer 1983 toppas av , och . Det året gick av exporten till länder i tredje världen och till NATO-länder utom samt till och . av exporten gick till den kategori mottagarländer som främst hade i åtanke när den fastställde de kriterier som i huvudsak alltjämt gäller - övriga alliansfria länder i samt våra nordiska grannländer. Vapenexporten till förvärrar inte sällan deras internationella skuldsättning. Ungefär en fjärdedel av internationella skuldbörda kan enligt utredningen beräknas hänföra sig till deras vapenimport. Den går också ut över deras inre ekonomiska och sociala utveckling. En forskarrapport till om nedrustning och utveckling har belyst denna fråga. Med hjälp av en ekonometrisk modell visar den att ett vapenim portprogram av den antagna storleken i ett genom- Mot. 1986/87 snittligt u-land leder till U415 - 20 fler döda per 1000 levande födda, - minskad livslängd, - 13-14 fler analfabeter per hundra invånare. Särskilt stötande är den aktiva marknadsföring som vapenproducenterna bedriver och som tidigare betecknat som sabotage mot våra försök att skapa en stark svensk profil i det internationella nedrustningsarbetet. Sådan marknadsföring bör inte vara tillåten i länder som inte kan godtas som mottagarländer, och vi finner det angeläget att den statliga kontrollen över vapenexporten utvidgas till att omfatta även marknadsföring. Det är därför värdefullt att denna fråga nu är föremål för utredning. Regeringen får mestadels upp frågan om licens för vapenexport när redan det aktuella företaget preliminärt tecknat avtal med köparen (Under förutsättning av regeringens godkännande). Detta ställer regeringen inför ett besvärligt dilemma. Ett avslag kräver starkare och mer utförlig motivering, missförstånd kan lätt uppstå hos köpenationen och påtryckningar kan ske i vad gäller sysselsättningen. Regeringen bör därför komma in i beslutsprocessen . En förändring är härvidlag nödvändig. För att öka kontrollen över den svenska vapenexporten är det vidare nödvändigt att regeringen agerar kraftfullt för att förhindra vidareexport av svenska vapen. Alla stater som köper svenska vapen måste underteckna ett s. k. slutförbrukarintyg. Det är bra, men den väsentliga frågan är om ett köparland bryter mot detta intyg och vidareexporterar svenska vapen. Följderna av detta måste vara kännbart. Vapenexporten till sådant land bör stoppas . har i sitt betänkande 1986/87:3 över bl. a. motion 1985/ 86:409 invänt att resultatet av rikspolisens och tullkriminalens pågående utredningar bör avvaktas. Beklagligtvis dröjer detta resultat. Utredarna har emellertid lämnat ut sådana uppgifter till massmedia att det finns skäl att anta att vidareexport ägt rum i flera av de fall som utredningarna avser. Då en stat kan misstänkas ha gjort sig skyldig till vidareexport bör regeringen överväga om nya avtal om leveranser till sådan stat skall ingås i avvaktan på att utredningen slutförs. Enligt den nämnda utredningen exporterade de största försvarsindustrierna försvarsmateriel till ett värde av 1983, men bara 1,6 miljarder utgjordes av varor som klassades som krigsmateriel. Resten såldes helt utanför regeringens kontroll. Frågan bör på nytt utredas för att åstadkomma ett vidgande av krigsmaterielbegreppet. Det kan inte vara godtagbart om svenska vapenproducenter skulle söka att kompensera minskade svenska försvarsbeställningar med en utvidgad export. Om exporten av krigsmateriel bedöms som nödvändig av företagsekonomiska skäl och för att hålla de svenska försvarskostnaderna nere - ett argument vars generella giltighet kan ifrågasättas - så bör mottagarkretsen hållas så snäv och politiskt godtagbar som möjligt. Vår vapenexport bör i huvudsak endast ske till våra nordiska grannländer samt de alliansfria sta Förutsättningarna för en stegvis begränsning av länder bör Mot. 1986/87 utredas. har i det nämnda betänkandet uttalat att en sådan begränsning av exporten skulle avsevärt försvåra möjligheterna att upprätthålla för försvars- och neutralitetspolitik erforderlig tillverkningskapacitet i den egna krigsmaterielindustrin. Det skulle därtill kunna vara från säkerhetspolitisk synpunkt problematiskt att förbjuda export till länder som självt är i behov att importera krigsmateriel ifrån. bör dock enligt vår uppfattning vara berett att bära de ekonomiska konsekvenserna av att upprätthålla den nödvändiga kapaciteten inom industrin sedan den export avvecklats som är problematisk utifrån en striktare tillämpning av gällande regler. Vi vill också ifrågasätta den generella giltigheten av det säkerhetspolitiska argument som utskottet anför med hänsyn till att vårt land visat sig vara attraktivt som kund för många säljare. Vi anser också att regeringen bör överväga frågan om att i internationella organ ta ett initiativ till nya internationella regler eller konvention om vapenhandeln, begränsning och kontroll av den internationella vapenhandeln, liksom registering av produktion av vapen i alla länder. För att kraftfullt kunna agera för en offentlig redovisning av vapenhandeln i världen är det av stort värde om den utvidgade redovisningen av svensk vapenexport kan förbättras ytterligare. Åtgärder för bättre kontroll av vapenexporten och för en skärpt tillämpning av gällande lagstiftning är ytterst angelägen. Sådana åtgärder kan vara att 1. förutsättningar för en stegvis begränsning av mottagarstater till i huvudsak och alliansfria stater i utreds enligt vad som anges i motionen, 2. de förslag till omställningsfonder som framläggs i den statliga utredningen med sikte på nedrustning genomförs möjligt, 3. krigsmaterielbegreppet ses över med syfte att vidga dess innebörd så att en större del av den militära exporten kommer under regeringskontroll, 4. all vapenexport till stat som, i strid mot slutförbrukarintyget, vidareexporterar svensk krigsmateriel stoppas under ett visst antal år, 5. frågan om att i internationella organ framlägga förslag om öppen redovisning och begränsning av den internationella vapenhandeln övervägs, 6. möjligheterna att ytterligare utvidga den svenska vapenexportstatistiken undersöks, 7. regeringen bör pröva frågan om önskad vapenexport och innan preliminära avtal träffats med mottagaren. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen angetts om åtgärder för begränsningar, bättre kontroll och redovisning av vapenexporten samt skärpt tillämpning av gällande lagstiftning. () () () ()