mot · GA02Jo803 · 1987-01-23 00:00:00 — Motion till 1986/87: Jo803 m. fl. (fp) Bättre miljövård Den enskilda människan står i centrum för liberal politik. Viljan och strävan att ge människor bättre förutsättningar att utveckla sin personlighet är ett av liberalismens främsta kännemärken. Varje människa har rätt att utvecklas i en trygg och stimulerande miljö. Människan lever i och av naturen. Ytterst är hennes existens beroende av att hon handlar så att naturen inte skadas. Alla mänskliga samhällen måste därför fungera uthålligt i samspel med naturmiljön. Därför måste också varje människa lära sig ta ansvar för den natur vi fått att förvalta. Vi måste lämna den ifrån oss så fruktbar och oförstörd, att även kommande generationer kan leva ett tryggt och meningsfullt liv. Miljöförstöring och resursslöseri drabbar ytterst oss alla. De som har den minsta kraften att försvara sig mot starka intressen i samhället får ofta ta de värsta törnarna. Friheten för somliga att släppa ut föroreningar blir ett oacceptabelt hot mot andras välfärd. Genom en aktiv miljöpolitik vill vi skapa ett mänskligare samhälle. I ett sådant samhälle måste alla garanteras rätten till hälsosam miljö och till naturupplevelser. Rent vatten, ren luft, frihet från buller och gifter i hem och på arbetsplatser, glädjen att få njuta av oförstörd natur är självklara delar i en god livsmiljö. En mänskligare miljö innebär också i sig en förbättrad livskvalitet. Som obundet idéparti, utan direkt anknytning till fackförenings-, industri- eller lantbruksintressen, har särskilda förutsättningar att driva en aktiv och ambitiös miljöpolitik. Som ett parti, där omsorgen om svaga grupper, betoningen av kulturella och andra icke-materiella värden, den kristna förvaltarskapstanken och den internationella solidariteten ingår i det levande idéarvet, har också skyldighet att driva en sådan miljöpolitik. Marknadsekonomin underlättar en aktiv och ambitiös miljöpolitik, därför att den lättare än något annat system kan förses med effektiva styrmedel såsom t. ex. miljöavgifter och andra ekonomiska sådana som medför att dessa intressen tillgodoses på ett effektivt sätt. Därtill kommer att marknadsekonomins uppdelning mellan det enskilda näringslivets producerande och de offentliga organens kontrollerande funktion främjar en effektiv miljövård. 1 1986/87. Det hittillsvarande miljövårdsarbetet har i betydande utsträckning varit inriktat på sanering och reparation, att rätta till tidigare försummelser. Detta arbete är långt ifrån avslutat men efter hand måste miljöpolitiken i högre grad inriktas på förebyggande åtgärder. Det gäller att bättre anpassa samhälle, levnadsmönster och produktion till miljökraven, att se till att miljöskador inte uppstår. Vi måste se till att ett miljötänkande genomsyrar den framtida samhällsutvecklingen. Denna måste efter hand anpassas till de ramar som ges av naturresurser och naturmiljö. Oacceptabla miljöeffekter måste begränsas och bringas att upphöra. o Genom resurssnålare teknologi, ändrade konsumtionsvanor och ökad återvinning kan vi begränsa slöseriet med naturresurser och därmed förknippade miljöproblem. o Genom mer miljövänliga produktionsprocesser, bättre reningsteknik och mer omsorgsfull lokalisering kan vi begränsa miljöpåverkan av industriell och liknande verksamhet. o Genom mindre användning av kemiska produkter med konstaterad eller befarad negativ miljöeffekt och striktare kontroll kan vi begränsa farorna med kemisamhället. o Genom mer miljövänliga produktionsmetoder, bättre anpassning till lokala naturförhållanden och ökad naturvårdshänsyn kan vi begränsa miljöpåverkan av jord- och skogsbruk. o Genom fler nationalparker och naturreservat, bättre skydd för växtoch djurarter och utvecklad fysisk planering kan vi begränsa utarmningen av vårt naturarv. miljöpolitik bygger på ett antal grundläggande principer. En sådan är allas ansvar för miljön: Företag, myndigheter och enskilda måste ta ett ansvar för miljövården inom det aktuella området genom att dels verka för att miljöskador undviks eller begränsas, dels svara för miljökontroll etc. En förutsättning för att denna princip skall kunna tillämpas är att kunskap om miljökonsekvenserna finns tillgängliga , då ställning tas i en fråga där miljön kan påverkas. Detta sker bäst genom ett system med obligatoriska miljökonsekvensanalyser, något som saknas i . En annan viktig princip är att förorenaren skall betala (Polluter Pays Principle) som innebär att all produktion och annan verksamhet skall bära sina miljökostnader. Priset på en vara bör i princip innefatta alla kostnader i kedjan från råvara via tillverkning och konsumtion till slutlig hantering av avfallet. En viktig tillämpning av denna princip är miljöavgifter, varigenom man bl. a. kan få till stånd mer rättvisande priser på produkter, som påverkar miljön negativt, genom att dessa blir dyrare. Andra viktiga inslag i miljöpolitik är decentralisering och ökat medborgarinflytande bl. a. genom en förstärkt roll för ideella miljöorganisationer. Vidare krävs en effektiviserad miljöadministration, effektivare och bättre samordnade lagar som bl. a. ökar miljövårdens tyngd gentemot andra intressen, ökad användning av utbildning och forskning som styrmedel i miljöpolitiken samt ökad betoning av det internationella samarbetet. För att kunna bedöma vilka som är de allvarligaste miljöproblemen är det nödvändigt att utgå från problem som innebär oåterkalleliga effekter eller allvarliga skador på viktiga arter och ekologiska system; är angelägna att lösa med hänsyn till att människors livsvillkor påverkas; är angelägna att lösa med hänsyn till att de har stor areell omfattning, samt är brådskande att lösa med hänsyn till den takt med vilken de förvärras. Med utgångspunkt från de nämnda kriterierna bör utan rangordning följande problem pekas ut som de allvarligaste i vårt land: Försurning av mark och vatten med stora skador på bl. a. skogen. Bilavgaser och trafikbuller i större tätorter. Hälso- och miljöeffekter av ämnen som har långsiktiga och irreversibla verkningar (t. ex. biologiskt svårnedbrytbara, ackumulerbara, toxiska, mutagena och cancerogena ämnen). Den bristfälliga hanteringen av avfall. Utarmningen av landskap, biotoper, flora och fauna. Förändringar av jordens klimat och risk för ökad ultraviolett strålning. Eutrofiering av marin miljö. Flertalet av dessa problem är mer eller mindre förbundna med varandra, t. ex. genom att de förstärker varandras effekt. I det följande anger vi ett antal viktiga administrativa förändringar för att effektivisera miljövården. Miljöarbetet på regeringsnivå behöver förbättras. Det nya miljö- och är ingen tillfredsställande lösning. Det finns uppenbara risker att arbetet även i fortsättningen blir alltför splittrat och ineffektivt. ligger viktiga miljö- och därtill kopplade naturresursfrågor (t. ex. fysisk riksplanering i ) skilda från miljöfrågorna i övrigt. företräder inget statsråd odelat miljöintressena eftersom miljöministern har ansvar för energifrågorna som på många sätt står i motsatsförhållande till miljövården. Ett miljö- och naturresursdepartement bör därför inrättas. Därmed skulle ett statsråd få det centrala ansvaret och kunna hävda miljöfrågorna utan att tvingas till kompromisser med andra intressen. Vidare skulle man kunna uppnå en bättre samordning med övriga nordiska länder, som samtliga har miljödepartement. resurser har successivt urholkats, som nya uppgifter tillkommit. Genom att personalen måste vara specialiserad kan den inte utan vidare flyttas mellan olika befattningar. Det är angeläget att på ett mer uttalat och renodlat sätt företräder miljövårdens intressen och i mindre utsträckning svarar för avvägningar mot andra intressen. Verkets instruktion bör ändras i denna riktning. Naturvårdsenheterna har drabbats av betydande nedskärningar till följd av direktiven till länsstyrelserna att spara. har en rad nya uppgifter tillkommit. Detta har inneburit att lagreglerade uppgifter på många håll inte kunnat utföras. Än svårare har det varit att sköta den förebyggande miljövården. Situationen har på de flesta håll blivit ohållbar. Vi föreslår mot den bakgrunden en förstärkning av länsstyrelsernas naturvårdsenheter. bör anslå ytterligare 5 milj. kr. utöver vad regeringen föreslagit. Vidare bör länsstyrelsernas instruktion och arbetsordningar ändras så att naturvårdsenheterna på ett mer kraftfullt sätt företräder miljövårdens intressen. Kommunerna har successivt fått ett större ansvar för miljöfrågorna. Uppgifter och befogenheter har decentraliserats i allt större utsträckning och processen fortsätter. Det finns många fördelar med denna utveckling. Fler engageras i miljöarbetet. Det ligger ett värde i att beslut fattas nära de närmast berörda. Men det finns också problem. kan lokala exploateringsintressen strida mot miljövårdsintressen av rikskaraktär. En annan svårighet är att den kommunala organisationen och de personella resurserna inte anpassats till den förändring som pågår. Detta gör sig särskilt märkbart när det gäller den allmänna naturvården. Inget kommunalt organ har ett klart angivet ansvar för dessa frågor. Även om kommunerna själva skall ha ansvaret för sin organisatoriska uppbyggnad vill vi framhålla att den bästa lösningen i allmänhet torde vara att miljö- och hälsoskyddsnämnderna, som har ansvar för förhållandena på vatten- och luftvårdsområdena, också får ansvara för naturvården. Därmed skulle man få ett politiskt organ i kommunerna med ett samlat miljöansvar. Man skulle också få ett rationellt utnyttjande av personalen. Många kommuner har anställd personal med god kompetens också för naturvårdsuppgifter. På andra håll saknas sådan personal. Det är nödvändigt att kommunerna i takt med det ökande ansvar de får inom miljösektorn rekryterar personal med biologisk och geovetenskaplig kompetens - kommunekologer. En allvarlig svaghet i svensk offentlig miljövård är den påtagliga ovilja som vissa myndigheter, affärsdrivande verk m. fl. vid sidan av miljösektorn men med uppgifter där miljön påverkas, t. ex. att ge tillstånd till eller bedriva miljöstörande verksamhet - visar i fråga om att beakta miljövårdens intressen. Det gäller både viljan att följa klara direktiv som den fysiska riksplaneringens riktlinjer och att allmänt ta det miljöansvar man kan förvänta av ett offentligt organ. Som exempel kan nämnas det sätt på vilket domänverket satt sig över miljöintressena, när det gäller de ljällnära skogarna. Det styrmedel som dominerat inom miljöpolitiken är administrativ reglering. Ekonomiska styrmedel skulle kunna användas som komplement. Nya styrmedel skulle kunna bidra till större effektivitet och mindre krångel i miljövårdsarbetet. har dessa styrmedel ej utnyttjats i högre grad beroende på bl. a. bristande kunskap och ideologisk blockering framför allt hos socialdemokraterna. Det finns en rad miljökostnader som inte räknas in i priset på en vara och som därigenom alltid får bäras av någon annan än den som producerar eller konsumerar. I stället för att betala för hela varan övervältrar konsumenten en del av kostnaden på någon annan. Sådana kostnader kan vara påtagliga, t. ex. renhållning på offentliga platser och längs vägarna. De kan också vara mer svårgripbara, t. ex. förlust av naturvärden. Genom att använda miljöavgifter kan vi komma närmare principen att förorenaren betalar. Miljön står då inte längre gratis till förorenarens förfogande. Varor eller tjänster som medför stora miljökostnader, vilka nu inte finns inräknade i priset, blir dyrare och därmed mindre efterfrågade. Utsläppen kan begränsas. Ekonomiska styrmedel bör därför utnyttjas i större utsträckning som komplement. Miljöavgifter innebär att man sätter pris på miljön. är det gratis att smutsa ner vår miljö upp till den gräns som fastställts i det tillstånd som företagen fått. Därför är det viktigt att ge företagen en morot att minska utsläppen under den högst accepterade nivån. Det kan man göra genom att sätta en avgift också på de tillåtna utsläppen. Kostar det pengar för företagen att smutsa ner blir det intressantare att ytterligare utveckla reningstekniken eller att övergå till befintlig teknik. Miljöavgifter kan konstrueras på flera sätt. Man kan ibland mäta miljöskadorna och sätta avgifter därefter. Avgifter kan också utnyttjas i avskräckningssyfte och för att förhindra kalkylerade överträdelser av bestämmelser. Avgiftsintäkterna kan vara specialdestinerade. Exempel på det kan vara tillsynsavgifter och en avgift på olja för att finansiera bättre oljeskydd och insatser för att minska försurningens effekter, t. ex. kalkning av sjöar. De kan också vara generella. Viss verksamhet kan sägas medföra miljöskador som är svåra att mäta eller definiera. Avgifterna kan då gå till miljövårdssektorn eller statskassan. O Regeringen bör utarbeta förslag om miljöavgifter på i första hand direkta utsläpp av svaveldioxid, kväveoxider och organiska lösningsmedel i luft samt av kväveföreningar och klorerade ligninrester i vatten. O Förslag att avgiftsbelägga deponering och förbränning av avfall (som i ) samt freonanvändning bör också utarbetas med högsta prioritet. O Gödsel- och bekämpningsmedelsavgifterna bör höjas. O Det är också angeläget att ytterligare studera frågan om en miljöfond finansierad med avgifter som kan användas för sanering och andra miljöskyddsåtgärder där ingen direkt ansvarig finns. En av de allvarligaste bristerna i svensk miljöpolitik är att vi saknar ett obligatoriskt och heltäckande system för miljökonsekvensanalyser. Därmed finns ingen garanti att miljökonsekvenserna är utredda och redovisade innan ett offentligt organ beslutar om en åtgärd som direkt eller indirekt påverkar miljön. Ofta krävs mer utredning för att få ett område fredat än för att fa förstöra dess naturmiljö . håller här på att halka efter i den internationella utvecklingen på ett anmärkningsvärt sätt. Visserligen görs i allmänhet ordentliga utredningar i samband med prövning enligt vissa lagar, särskilt på miljö- och planområdet (t. ex. tillståndsprövning enligt miljöskyddslagen och lokaliseringsprövning enligt byggnadslagen), men på andra viktiga områden är utredningarna otillräckliga eller saknas helt. Här kan nämnas tillstånd till ingrepp i miljön som ges enligt icke-miljövårdsinriktade lagar (t. ex. jordbruks- och skogspolitik) samt beslut om medelsanvisning (t. ex. den s. k. 5: 3-satsningen i skogsbruket och trädesbidraget i jordbruket). Ett system med obligatoriska miljökonsekvensanalyser bör införas i . En utredning bör tillsättas med uppgift att föreslå den närmare tekniska juridiska och administrativa utformningen. Ett minimikrav måste vara att miljökonsekvenserna av ett beslut redovisas på samma sätt som sker för de ekonomiska konsekvenserna. Det får inte vara så, att det krävs mer utredning för att få ett område fredat än att få förstöra dess naturmiljö . Som framgår av Svenska förslag till ny naturskyddslag är de olika lagarna på miljöområdet dåligt samordnade. Vissa områden är inte alls lagreglerade. Det gäller främst de ekologiska effekterna av radioaktiv strålning. Andra täcks av mer än en lag med olika ambitionsnivåer: det gäller kravregler som t. ex. vattenlagen och naturvårdslagen i fråga om hydrologiska ingrepp. Det är angeläget att luckorna fylls igen och att de olika lagarna bringas i harmoni med varandra. Detta bör ske så att de från miljövårdssynpunkt fördelaktigaste kravreglerna tillämpas överallt. Den ovan nämnda utredningen bör ha till uppgift att föreslå hur en bättre samordning av lagstiftningen på miljövårdsområdet skall kunna ske. 3.1 Miljöskydd vid industriproduktion Betydande insatser har gjorts för att minska industriutsläpp av vatten- och luftföroreningar. Främst gäller det sådana föroreningar som förekommer i stora mängder och som är relativt lätta att identifiera och åtgärda, t. ex. organiskt material i vatten samt stoft och svaveldioxid i luft. Långtgående åtgärder har också vidtagits mot utsläpp av vissa särskilt allvarliga miljögifter, främst kvicksilver. Däremot har arbetet inte kommit lika långt när det gäller s. k. specifika föroreningar. Det förekommer betydande utsläpp av ett stort antal komplexa kemiska ämnen som är dåligt kända både vad gäller sammansättning, utsläppsmängder och effekter på miljön. I många fall är miljökonsekvenserna sannolikt betydande. Ett exempel på sådana föroreningar med svåra miljökonsekvenser där krafttag för att begränsa och helt eliminera utsläppen är nödvändiga - är klorerade ligniner från skogsindustrin. De miljöskyddande åtgärderna inom industrin har till största delen drivits fram med hjälp av miljöskyddslagens bestämmelser. Arbetet har i betydande utsträckning vägletts av principen om bästa tillgängliga teknik. Dagens miljöproblem är till stor del en följd av den tekniska och industriella utvecklingen i kombination med en alltför svag miljöpolitik. Motsvarande behöver inte gälla för framtiden. Med hjälp av vetenskap och ny teknik kan många miljöproblem lösas. Det finns en rad inslag i den tekniska utvecklingen som kan främja en resurssnål och miljövänlig industriproduktion. Följande krav är angelägna att ställa på det framtida miljöskyddet vid industriproduktion: Industriprocesserna bör så långt det är möjligt vara slutna. Det innebär att t. ex. vatten, processkemikalier och avfall tas till vara, behandlas och återanvänds. Man bör i minskad utsträckning förlita sig till en reningsanläggning i slutet av en industriprocess. Därmed kan de direkta miljökonsekvenserna i omgivningen minimeras. För att främja en sådan utveckling krävs också på kort sikt reformer när det gäller det industriella miljöskyddet. Exempel på åtgärder som därvid bör komma till stånd är skärpt lagstiftning, ökad kontroll och tillsyn av miljöfarlig industriell verksamhet, ökad tyngd åt miljövårdsintressena vid avvägning mot industriintressen och förbättrad process- och reningsteknologi. En första grovstädning har gjorts för att minska de totala utsläppen. måste de många mindre utsläppen av farliga föroreningar angripas. jökraven bör också i större utsträckning relateras till förhållandena i det område som påverkas av utsläppen. Utveckling av resurssnål och miljövänlig teknik bör särskilt stimuleras. En hög nivå på vetenskaplig forskning och tekniskt utvecklingsarbete är en grundläggande förutsättning också för naturresurs- och miljöpolitiken. En stor del av ansvaret för den förbättrade industriella miljöskyddspolitik, som vi här förordar, ligger på regeringen och de berörda myndigheterna. Minst lika viktigt är dock att regeringen genom prejudicerande beslut och på andra sätt slår fast miljöskyddets tyngd gentemot andra intressen. Tillsynen är en svag länk i miljöskyddsarbetet. Den fungerar ofta dåligt både där ansvaret ligger på länsstyrelsernas naturvårdsenheter och där det ligger på kommunernas miljö- och hälsoskyddsnämnder. Orsakerna är flera, t. ex. brist på personal och andra resurser, brister i lagstiftningen och bristande politisk uppbackning av tillsynsorganen. Den av regeringen införda prövnings- och tillsynsavgiften har visat sig få mycket negativa konsekvenser. går alltför mycket tid åt till att administrera avgiften. Tillsynsavgifterna enligt nuvarande utformning försvårar dessutom naturvårdsenheternas arbete. Från sida har i olika sammanhang begärts en ny konstruktion av avgiften. Ett nytt system kan exempelvis bygga på en schablonavgift antingen i kronor eller i procent av företagets omsättning. Tillsynen måste ges ökade resurser. Det är vidare nödvändigt att skärpa miljöskyddslagen. Den har visat sig fungera dåligt och bör omprövas på flera punkter. Detta gäller t. ex. sanktionsbestämmelserna, där bl. a. miljöskyddsavgiften har visat sig vara ett omständigt, arbetskrävande och föga effektivt miljöpolitiskt instrument. Det ekonomiska sanktionssystemet måste bli effektivare och mer kännbart för den som bryter mot lagen. För att ett företag skall kunna åläggas att betala miljöskyddsavgift räcker det inte att bevisa att det har brutit mot miljökraven. Det måste dessutom bevisas att företaget haft ekonomisk av utsläppet och att föroreningen orsakat betydande skada. Detta är synnerligen svårt att bevisa vilket är orsaken till att detta sanktionsmedel nästan aldrig har använts. Miljöskyddsavgift bör automatiskt utgå när ett företag överskridit de uppsatta gränserna. Har det väl brutit mot de uppsatta kraven skall skadan anses vara skedd. Parallellen med fortkörningsböter är tydlig: den som överträtt en hastighetsbestämmelse är skyldig. Det behöver inte bevisas att det enskilda fallet inneburit trafikfara. Utsläppskontrollen bör i ökad utsträckning kompletteras med recipientkontroll där bl. a. biologiska metoder utnyttjas. 3.2 Åtgärder mot försurning Försurningen måste hejdas. , vatten och levande organismer har drabbats och drabbas alltjämt hårt. Skogsdöden framstår alltmer som ett allvarligt hot som också har direkta ekonomiska konsekvenser av stor betydelse. Trots betydande miljöskyddsinsatser har problemen under en följd av år bara förvärrats i vårt land, främst beroende på nedfall som kommer från utländska källor. var den svenska andelen av svavelnedfallet i genomsnitt . har den sjunkit till som en följd av minskade utsläpp. I fråga om kväveoxider är den inhemska andelen däremot betydligt större. Reduktionen av svavelutsläppen som flertalet europeiska länder har förbundit sig att göra till måste ses som en första etapp. Den är helt otillräcklig för att lösa försurningsproblemen. Efter hand som kunskaperna om dessa frågor ökat, har nödvändigheten av att radikalt minska utsläppen av såväl svavel- som kväveföreningar framstått allt tydligare. Det är nödvändigt med intensifierad forskning om försurningen. Luftföroreningarnas betydelse i sammanhanget är emellertid så väl kända att ytterligare en rad konkreta åtgärder redan nu kan - och måste vidtas. förslag för att bekämpa luftföroreningar och försurning är ett omfattande program med åtgärder både på internationell och nationell nivå. Den bör väcka talan mot och vid i . Av det svavelnedfall som sker över härstammar ca från och ca från . Dessa länder vägrar också skriva under internationella avtal med åtaganden att begränsa svavelutsläppen. Det finns mot den bakgrunden skäl att pröva om dessa länders föroreningar av andra länders territorier strider mot folkrätten. beslöt 1985 att uppbyggandet av en internationell luftvårdsfond genom avgiftsuttag på fossila bränslen skulle övervägas av regeringen. Eftersom detta beslut ännu inte effektuerats - vilket är anmärkningsvärt bör än en gång uttala sig för en sådan fond vars syfte är att underlätta investeringar i reningsanläggningar. Ett närmare tekniskt och ekonomiskt samarbete med på miljöskyddsområdet bör övervägas. För att snabbt få till stånd nödvändiga åtgärder i kan det vara motiverat med direkta svenska investeringar i form av t. ex. filteranläggningar. Ett bilateralt samarbete av det här slaget bör särskilt övervägas om den föreslagna fonden inte kommer till stånd eller drar ut . spelar en alltför passiv roll i det internationella miljövårdssamarbetet, bl. a. när det gäller luftföroreningar och försurning. En markant ökad aktivitet, bl. a. inom ECE.s konvention om gränsöverskridande luftföroreningar, är nödvändig om vi skall kunna få till stånd överenskommelser om mer långtgående nedtrappningar av utsläppen inom rimlig tid. Att arbeta för sådana överenskommelser måste vara en huvuduppgift för svensk miljöpolitik . Internationella försurningssekretariatet gör viktiga insatser för att sprida information i andra länder om vad som håller på att hända i . Särskilt angeläget är att det pågående samarbetet med brittiska miljöorganisationer intensifieras. 3.2.2 Minskade inhemska utsläpp Målsättningen att minska de inhemska utsläppen av svaveldioxid med minst två tredjedelar och av kvävedioxider med hälften sett över perioden och 1995 bör slås fast.