mot · GA02ju403 · 1987-01-14 00:00:00 — Motion till 1986/87: Ju403 m. fl. (fp) Vardagsbrotten Vi föreslår i denna motion skilda åtgärder för att minska sådana vålds- och förmögenhetsbrott som begås mot enskilda. Flera av förslagen är gemensamma för att minska bägge typerna av brott. En tyngdpunkt i motionen gäller dock åtgärder mot våldet. fick den typ av brott som går under benämningen oprovocerat gatuvåld stor uppmärksamhet i massmedia. Intresset kom att särskilt rikta sig mot det våld som ungdomar begår mot till synes främmande och värnlösa offer. Därefter har uppmärksamheten också kommit att riktas mot det våld som särskilt drabbar kvinnor och som förekommer i skolan. Jämsides med nyhetsrapporteringen kring våldet har det förts en debatt om dess orsaker och vilka åtgärder som samhället kan vidta för att minska våldet på gator och torg, i hemmen och i skolan. Med utgångspunkt från ett antal konkreta våldshändelser har skilda initiativ tagits för att närmare analysera och förhoppningsvis minska gatuvåldet, våldet mot kvinnor och våldet i skolan. Regeringen gav mot bakgrund av den bråkiga midsommarhelgen och i uppdrag att närmare studera utvecklingen av våldet och lämna förslag till åtgärder för att minska våldet och fylleriet i samband med bl. a. stora . Regeringen har vidare bildat en grupp av s. k. kändisar som genom ett opinionsbildande arbete skall förmå ungdomar att ta avstånd från våld. Slutligen har regeringen avlämnat en skrivelse till där vissa åtgärder mot våld diskuteras samt gett i uppdrag att utarbeta ett program för åtgärder mot våldet i skolan. Vi har ingen invändning mot de initiativ som har tagits men anser dem inte vara tillräckliga. Vi vill genom denna motion redovisa ytterligare ett antal åtgärder som vi anser bör genomföras. Har våldet ökat? Vi vill till en början redovisa utvecklingen av det totala antalet anmälda misshandelsbrott för den senaste . I siffrorna ingår många typer av misshandel; kvinnomisshandel, barnmisshandel, fyllebråk, oprovocerad misshandel etc. Alla siffror är hämtade från SCB. 1 * 1986187.3 sami. Anmälda brott, misshandel utan dödlig utgång, hela riket (SCB) (ej def uppgift) I procent innebär detta att ökningen är: Det finns alltid en betydande osäkerhetsfaktor i brottsstatistiken, nämligen frågan hur stor det s. k. mörkertalet är, dvs. brott som aldrig anmäls, i samband med misshandelsbrott. Detta mörkertal är särskilt stort vad gäller kvinnomisshandel och det s. k. subkulturella inomgruppsvåldet. Varje förändring i anmälningsbenägenheten påverkar därmed totalintrycket av hur misshandelssituationen utvecklas. Vad gäller t. ex. kvinnomisshandel anses anmälningsbenägenheten ha ökat vilket alltså syns i statistiken som en ökning av brott. Samma förhållande anses gälla barnmisshandel. Om vi bryter ned siffrorna i det oprovocerade gatuvåldet, kan vi konstatera en ökning vad gäller gruppen annan misshandel än grov misshandel utomhus där gärningsmän och offer var obekanta". Har ungdomsvåldet ökat? En central fråga att besvara är om ungdomsvåldet har ökat. Företrädare för polisen, BRÅ och regeringen förnekar att så är fallet. Att våldet skulle öka påstås vara en massmediakonstruktion. Vi har för att försöka bilda oss en uppfattning om hur utvecklingen har varit studerat SCB-statistiken för anmälda misshandelsbrott där gärningsmannen är 15 till . Av dessa siffror, som vi inte redovisar här, framgår att det har varit en ökning av antalet anmälda brott där gärningsmännen varit 16, 17 och . Ökningen är kraftig för 19-åringarna och helt obetydlig för 15-åringarna. Totalt sett är inte ökningen större än att den kanske går att förklara med en ökad anmälningsbenägenhet, något som t. ex. BRÅ har gjort i sina kommentarer. För vår del är vi beredda att sätta punkt för debatten om våldet har ökat (som ju siffrorna tyder på) eller om ökningen bara är skenbar. Förhoppningsvis kan alla däremot enas om att antalet våldsbrott är för högt och att det krävs åtgärder för att minska det. Vem är offer? För att ge en uppfattning om vem som är offer för misshandel har vi gjort ett annat utdrag ur statistiken över antalet anmälda misshandelsbrott . Siffrorna gäller offer för alla former av misshandel och totalt för riket. Av bakomliggande statistik kan vi utläsa att männen dominerar bland offren och att våldet mot kvinnor begås av gärningsmän som är bekanta och att det sker inomhus. För männen är förhållandet det omvända. Män misshandlas utomhus av okända gärningsmän. Det är i detta sammanhang vidare värt att notera att äldre personer är förhållandevis lite representerade i statistiken över våldsoffer. Den rädsla som många äldre känner för att bli utsatt för våld kan därför knappast anses vara grundad på de faktiska förhållandena. Å andra sidan blir ju tillfällena att begå våld mot äldre färre eftersom deras oro gör att många avstår från att t. ex. vistas ute när det är mörkt. Även antalet förmögenhetsbrott har ökat under en följd av år. anmäldes ca 400 000 tillgreppsbrott, 1986 beräknas antalet uppgå till 670 000. har ökningen av bilstölder och stölder ur bilar varit särskilt anmärkningsvärd. Vi har inte ambitionen att analysera alla de faktorer som kan befinnas vara orsak till att människor begår brott. Vi vill dock behandla några av de faktorer som brukar nämnas som förklaringar till det våld som begås av ungdomar och som har varit föremål för särskild uppmärksamhet : kampsporter och videovåld. Mångå menar att kampsporterna är inspirationskällor för en hel del av det oprovocerade våld som ungdomar begår. Ungdomar tränar genom att sparka eller slå ned främmande människor eller varandra. Kritik har därför kommit att riktas mot de många budoklubbar som vuxit upp runt om i landet . Vi anser inte att man kan hävda att seriöst arbetande budoklubbar har något direkt ansvar för gatuvåldet. De seriösa budoklubbarna kan tvärtom ha en positiv uppgift både genom att fostra ungdomar och att under kontrollerade former låta dem få utlopp för sin aktivitet, kanske också aggressivitet. Det förekommer också uppgifter om att det också finns oseriösa klubbar och tränare som lär ungdomar att slåss för våldets egen skull. Detta är självfallet oacceptabelt. I och för sig har vi inte svårt att förstå dem som ifrågasätter vilket existensberättigande som dessa sporter över huvud taget Misshandel mot barn Misshandel mot barn Misshandel mot kvinna mot man 1 050 11 610 19 093 har i dagens men att försöka förbjuda kampsportsträningen är orimligt av både principiella skäl och med tanke på det omöjliga i att övervaka ett sådant förbud. Däremot är det angeläget att påverka hur kampsporterna fortsätter att utvecklas. Detta kan ske främst genom att försöka styra ungdomar till de klubbar som är seriösa genom att skolan eller kommunernas fritidsverksamhet samarbetar med sådana klubbar. Vidare bör det inte förekomma att andra klubbar än dem som är anslutna till RF får aktivitetsbidrag och liknande. En återkommande synpunkt i debatten kring våldet är den negativa påverkan som det s. k. videovåldet har på framför allt barn och ungdom. Från skilda håll har under en följd av år krävts att all videofilm, även sådan som säljs eller hyrs ut för visning i hemmen, skall förhandsgranskas. Både den ökning av våldet som har skett och den förändring mot allt råare våld som har kunnat förmärkas skylls på videovåldet. Trots detta har en omfattande forskning inte kunnat belägga ett klart samband mellan våld på film och våld i verkligheten. Om man sträcker sig riktigt långt kan man sammanfatta forskningen så att den har visat att visst våld under vissa omständigheter kan utlösa våld hos vissa barn. Vi delar helt uppfattningen att en del av det videoutbud som tillhandahålls för visning i hemmen är mycket olämpligt att visas för barn och ungdom. Det är med förvåning vi har noterat att det enligt en del av de studier som har gjorts om barn och video alls inte är så att barn och ungdom bara tittar på våldsvideo i smyg, utan föräldrarnas kontroll. tycks föräldrarna vara väl medvetna om vad barnen tittar på. förnuftet säger oss att barn och ungdomar kan ta skada av att se en del av det utbud som finns på film och video. Detta gäller särskilt barn som är otrygga. Det är detta som gör att vi accepterar förhandsgranskning av film som vänder sig till barn och ungdom och som är motivet till att videovåldslagen infördes. Denna innebär att det är förbjudet att saluföra eller hyra ut film med skildringar av sexuellt våld eller tvång eller närmare eller utdragna skildringar av grovt våld mot människa eller djur. Det är förvånande att inte fler polisanmäler de videouthyrare som bryter mot lagen genom att hyra ut våldsvideo. Detta är en försummad möjlighet att motarbeta spridningen av videovåldet. I ett avseende tror vi att videovåldslagen kan förbättras. Vi tycker att man, med tryckfrihetsförordningen som förebild, skall överväga att införa ett system med ansvarig utgivare för videofilmer. Detta är en ordning som har föreslagits av yttrandefrihetsutredningen (SOU 1983:70). Tanken bakom förslaget är att man övergår från att kriminalisera spridningen av extremvåld till att i stället kriminalisera själva innehållet och att ansvar i efterhand alltid kan riktas mot viss person, den ansvarige utgivaren. Den avgörande och mycket diskuterade frågan är om vi utöver videovåldslagen och den förhandsgranskning av video som visas offentligt som fattade beslut om också skall införa en förhandsgranskning av sådan videofilm som skall visas i hemmen. Sådana krav reses från många håll och frågan är föremål för utredning. En liberal princip, som också slagit igenom i den svenska tryckfrihetsförordningen, är att publicering av skrifter, bilder m. m. skall kunna ske utan förhandsgranskning. Det innebär givetvis inte att man ostraffat kan publicera vad som helst. Lagen sätter gränser för vad som är tillåtet. Prövningen av om gränsen överskridits får emellertid ske vid en efterhandsgranskning. Har överträdelse skett straffas den ansvarige utgivaren eller motsvarande. Det är här videovåldslagen ger möjligheter att ställa uthyrare eller försäljare av videofilmer till ansvar. För att man skall göra avsteg från de här principerna måste det enligt liberal uppfattning finnas mycket starka skäl. Vad gäller film som vänder sig till barn har vi alltså accepterat att göra ett sådant avsteg. Även om det skulle finnas exempel på att filmvåld under speciella omständigheter har kunnat utlösa våldsreaktioner kan man inte därav dra slutsatsen att en hård censur av videofilm skulle vara ett verkningsfullt medel mot samhällsvåldet. Vi menar dessutom att det finns en risk att man skyller på videofilmerna när man försöker hitta förklaringar till våldet. När det i den allmänna debatten saknas konkreta förslag till hur våldet skall minskas har kravet på videocensur blivit lätt att tillgripa. Det finns också anledning att fundera över hur effektiv en förhandsgranskning av all videofilm skulle kunna bli. Kommer myndigheternas censur att ha större förutsättningar att hindra ungdomar från att se vissa filmer än de förbud som de flesta föräldrar säkert redan sätter upp ? En censur kan ju rimligen bara gälla sådan film som tillhandahålls genom någon form av handel, i sig en omfattande uppgift eftersom det rör sig om ca 4 000 filmer. Censuren kommer inte att gälla filmer som privatkopieras, lånas eller säljs privat. Vi tror att det finns en risk för att en censur i stället skulle leda till att det blev ännu mer spännande att få se en förbjuden film, att det skulle bli en omfattande smuggling och langning av filmer. Mycket av det som är barnförbjudet kommer ändå att finnas på marknaden. Där måste under alla förhållanden föräldrar och annat vuxenansvar ta vid. Hårdare censur löser alltså inte problemet med att barn och ungdom kan få tillgång till filmer - det riskerar tvärtom att ge vuxna känslan av att samhället tagit över ansvaret. En av de viktigaste uppgifterna för oss vuxna är att se till att våra barn och ungdomar får trygghet . Det innebär att vi måste skydda dem från många företeelser i vårt samhälle som de inte är emotionellt mogna för att möta, däribland vissa filmer. Denna uppgift har vi antingen vi är föräldrar, lärare, föreningsledare eller bara medmänniskor. Samhället kan aldrig ersätta avstängningsknappen på TV-apparaten. Alkohol och narkotika som orsak till brott Alkoholpåverkan är en av de mest klassiska förklaringarna till brott och särskilt till våldet. Förhållandet är väl dokumenterat i forskning och statistik. I en studie som BRÅ har gjort av ett stort antal domar var det endast i av fallen där både gärningsman och offer var nyktra. I av fallen var gärningsmannen berusad och offret nyktert och i var både gärningsman och offer berusade. Andra studier ger vid handen att proportionerna genomgående är dessa. När det gäller narkotika finns det inte belagt samma klara samband mellan missbruket och våld. Däremot är denna koppling mycket klar vad gäller narkotikamissbruk och förmögenhetsbrott. En betydande del av stölderna i hem, bilar och affärer kan hänföras till narkotikamissbrukarnas behov av gods som snabbt kan omsättas i pengar att använda till köp av narkotika. Det är uppenbart att en radikal minskning av drogmissbruket skulle få direkta och positiva konsekvenser i form av färre brott. har ett konkret och framåtsyftande program för att minska alkoholkonsumtionen och narkotikamissbruket. Detta redovisar vi i en särskild motion till detta . Det angelägna i att våra förslag där genomförs och leder till en minskning av drogmissbruket understryks inte minst av den koppling som finns mellan droger och brott. Detta arbete blir därmed ett av de viktigaste inslagen i kampen mot brottsligheten. Åtgärder för att minska vardagsbrotten Vi kommer senare i denna motion att föreslå både att antalet poliser skall öka och att vissa straff skall skärpas. Det mest angelägna i kampen mot brottsligheten måste dock vara att åstadkomma en attitydförändring bland de ungdomar som fascineras av den våldskultur som florerar på film, i klädmodet, i musik och serietidningar och i budosporter. Det måste bli självklart för alla ungdomar att ta avstånd från våld och att respektera andras egendom. Den spontana avsky som nästan alla känner mot våld, stölder och skadegörelse måste också överföras till den lilla grupp som tycker brott är tufft, ett sätt att hävda sig eller att förödmjuka andra. För att förändra attityder krävs det både konkreta åtgärder och ett opinionsbildande arbete. Det mest självklara inslaget i opinionsbildningen är uppfostran och omsorg i hemmen. Det är i första hand föräldrarnas ansvar att se till att deras barn inte begår brott. Det är föräldrarnas ansvar att ge sina barn de värderingar av hänsyn och ansvar som styr umgänget mellan människor, att lära barnen att konflikter inte löses genom våld, att samhällets normer inte accepterar att man tar andras egendom eller förstör för att man inte har något annat att göra. Föräldrarna kan på olika sätt få stöd när de har problem eller bekymmer med sina barn men bara i sällsynta undantagsfall kan och bör föräldraansvaret överlåtas på samhället". För att föräldrarna skall ha möjligheter att fullt ut ta sitt ansvar måste polisen underrätta dem om deras barns förehavanden när barnen gjort något kriminellt. Någon sådan skyldighet för polisen finns inte . Kontakten med föräldrarna kan ibland dröja till dess att sociala myndigheter börjar sin utredning. Om den unge släpps kan det hända att föräldrarna inte får någon vetskap om vad som hänt över huvud taget. därför ske i syfte att ge polisen skyldighet att underrätta föräldrarna när en omyndig ertappas med brott. bör hos regeringen begära förslag i enlighet med detta. Men inte bara när ungdomarna grips är det viktigt att föräldrarna snabbt kan informeras. Även under målets fortsatta handläggning bör de vara med. Om den unga lagöverträdaren ställs inför domstol är det viktigt att föräldrarna är närvarande, dels för att ge sitt stöd, dels för att informera sig om den eventuella påföljd som den unge får. Även här anser vi att en lagändring bör ske. Föräldrar till barn skall åläggas närvaroplikt vid huvudförhandling mot deras barn. Skyldigheten att närvara skall jämställas med den som gäller för vittnen och målsägande. bör hos regeringen begära förslag i enlighet med detta. Utan dröjsmål, skyndsamt, ytterst skyndsamt och största skyndsamhet är uttryck som vi möter i lagtext och anvisningar om polisens, åklagares och sociala myndigheters utredningar eller beslut i anledning av brott som begåtts av ungdomar. Det råder således fullständig enighet om att det är av största vikt att ingripanden mot ungdomar sker snabbt. För domstolarna finns också bestämda tidsfrister, medan sådana saknas för övriga myndigheter. Vi vet att handläggningstiderna vid olika polismyndigheter i fråga om brottsmisstankar mot unga lagöverträdare varierar högst väsentligt och att det vid en undersökning som publicerades framgick att mediantiden för sociala centralnämndens handläggning låg i intervallet , medan remisstiden överskridit i av ärendena. Självklart finns det fall där det kan vara näst intill omöjligt att färdigställa en utredning e. d. på , men sådana fall borde vara sällsynta. Eftersom vi anser det ytterst angeläget att samhällets ingripanden och reaktion i fråga om unga brottslingar också i realiteten sker med största skyndsamhet menar vi att det visat sig nödvändigt att i lagtexten ta in författningsreglerade tidsfrister också i fråga om förundersökning, beslut i åtalsfrågan liksom sociala centralnämndens yttrande. Vi menar att bestämda tidsfrister för handläggningen också skulle vara ett stöd för de tjänstemän som får utredningen om hand och det kan knappast bestridas att handläggningen av ett ärende i praktiken går snabbare om lagen ger en bestämd tidsfrist. bör hos regeringen begära förslag till lagstiftning i enlighet med det anförda. Vid sidan av föräldrarna har alla andra vuxna som har kontakt med barn och ungdom ett ansvar för att de unga skall lära sig att skilja på vad som är rätt och orätt, på vad som är ett acceptabelt uppträdande och ett som är oacceptabelt. Särskilt gäller detta ansvar för skolan och skolans personal. I en motion angående skolpolitik utvecklar vi vår syn på åtgärder mot våldet i skolan. a. föreslår vi att rektor alltid skall ha skyldighet att polisanmäla sådant våld som är att jämställa med misshandel. Detta bör också gälla vid stölder eller skadegörelse i skolan. Men det är också angeläget att skolan informerar eleverna om konsekvenserna av att begå brott. Detta kan gälla t. ex. vilka fysiska skador som lätt uppstår vid en misshandel och vilka juridiska efterräkningar som den unge brottslingen har att räkna med. Läkare, poliser och brottsoffer bör ges möjlighet att medverka i skolorna. detta sammanhang bör noga understrykas vikten av ett förtroendefullt och nära samarbete mellan skolan, de sociala myndigheterna och polisen. Kriminalitet bland ungdomar hänger ofta samman med sysslolöshet och gängbildning. Kommunerna och folkrörelserna har därför ett viktigt ansvar att genom ett attraktivt föreningsliv och fritidsverksamhet ge barn och ungdomar meningsfulla alternativ. När man planerar denna verksamhet är det viktigt att lyssna till ungdomarnas egna önskemål. Att skapa en bred opinion mot våld och andra brott och att grundlägga en attityd hos ungdomar som innebär ett kraftfullt avståndstagande från brott är det kanske viktigaste arbetet att minska brottsligheten. Men det kommer aldrig att vara helt tillräckligt. Det kommer dessutom att krävas att samhället kan ställa upp med en effektiv ordningsmakt som skyddar människor mot att bli utsatta för våld, inbrott och skadegörelse och ett rättsväsende som kan beivra de övergrepp som sker. Det får inte längre vara gratis att begå brott för ungdomar Företrädare för polis och sociala myndigheter möter ofta en attityd hos ungdomar , att det är gratis att begå brott. Ungdomarna vet att vad som oftast väntar dem om de grips är åtalseftergift eller överlämnande till vård enligt socialtjänstlagen. Även om den sistnämnda åtgärden i formellt hänseende kan vara ingripande är det konkreta resultatet inte alltid särskilt märkbart för den unge. Desto otrevligare kan upptäckten bli för dem att samhället, efter det att de har fyllt , slutar behandla dem som barn och kanske dömer dem till fängelse för sådana brott som tidigare bara ledde till åtalseftergift eller vård enligt socialtjänstlagen. Den nuvarande straffideologin utgår från att det är fel att sätta barn och tonåringar i fängelse. I allt väsentligt tycker vi att detta är ett riktigt ställningstagande. Det som framför allt gör fängelser olämpliga för mycket unga människor är den miljö som fängelserna utgör. Fängelser riskerar enligt mångas uppfattning att bli utbildningsanstalter i brott. Därtill kommer svårigheten att hålla narkotika utanför fängelserna. Vi anser bl. a. mot denna bakgrund att nuvarande principer vad gäller val av påföljd för ungdomar inte skall ändras. Liksom måste det också i fortsättningen vara de sociala myndigheterna som i det övervägande antalet fall får ansvaret för vad som händer med lagöverträdare i . Detta ställer självfallet stora krav på att de sociala myndigheterna vidtar de åtgärder som behövs utifrån varje barns vårdbehov. I detta måste också ingå att med fasthet hävda de normer som de unga lagöverträdarna visar sig sakna. Vi tror det finns andra vägar än fängelse att välja för att skärpa reaktionerna på brott som ungdomar begår. Av stor betydelse tror vi det är att polisutredning, åtal och dom sker så fort som möjligt efter det att brottet har begåtts. De korta frister som gäller för mål mot ungdomar bör därför förkortas ytterligare. Utgångspunkten bör vara att den unge lagöverträdaren får sin påföljd i omedelbar anslutning till att brottet har anmälts. Detta kan komma att kräva ökade utredningsresurser hos polis, de sociala myndigheterna och åklagarmyndigheterna. Det kräver också ett system med jourdomstolar som med mycket kort varsel kan handlägga dessa mål. bör därför hos regeringen begära förslag till ett sådant system. får den som är anhållas och häktas endast om synnerliga skäl föreligger. Vi vill ändra på denna ordning. Åklagaren bör därför, i de fall där misstanke föreligger om brott för vilket en misstänkt hade begärts häktad, i fortsättningen också få laglig möjlighet att anhålla ungdomar och begära dessa häktade. Vi syftar med detta inte till att göra själva anhållningstiden till ett straff. Samma häktningsgrunder och samma restriktivitet att anhålla och häkta som gäller personer skall självfallet gälla dem som är i åldern . Genom att få möjlighet att anhålla och häkta kan polis och åklagare hålla kontroll över t. ex. den unge våldsverkare som har begått en ful misshandel till dess att han/hon har blivit ställd inför domstol och blivit ådömd en påföljd. Vi är medvetna om att det kan riktas invändningar mot vårt förslag att inte längre tillämpa särskilda regler för anhållande och häktning av ungdomar. Vi ser emellertid en sådan ordning som den bästa garantin för att unga brottslingar snabbt skall kunna få en påföljd. Vi förutsätter att åklagarna kommer att samarbeta med de sociala myndigheterna för att eventuellt ersätta anhållandet med omhändertagande enligt LVU. Med vårt förslag kan man ändra nuvarande ordning, där en tonåring som grips för grova brott ofta bara kvarhålls på polisstationen för ett kort förhör och därefter släpps, och ersätta den med en ordning som innebär att samhällets reaktion kan komma snabbare och vara mer konsekvent. bör hos regeringen begära en ändring av som jämställer häktningsgrunderna för ungdomar mellan med vad som gäller personer . Skärpt straff för misshandel Nuvarande praxis hos domstolarna innebär att offret för en misshandel måste ha svävat i uppenbar livsfara för att det skall anses som grov misshandel.