mot · GA02Fi215 · 1987-01-27 00:00:00 — Den privata tjänstesektorns betydelse för sysselsättningen kan illustreras med den amerikanska utvecklingen. I finns av de 22 miljoner nya arbetstillfällen som tillkommit i denna sektor. 2.3 Avtalsrörelsen och lönebildningen Den s. k. tredje vägens ekonomiska politik inleddes med en kraftig devalvering av den svenska kronan. Syftet var att sänka vårt relativa kostnadsläge i förhållande till våra konkurrentländer.. I årets finansplan skriver regeringen att en bibehållen och helst förbättrad konkurrenskraft är av utslagsgivande betydelse för att öka den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen. I själva verket förefaller det relativa kostnadsläget vara det huvudsakliga medel med vilket framgång med den s. k. tredje vägens politik skall vinnas. Även om en bibehållen och förbättrad konkurrenskraft är en nödvändig förutsättning för industriell expansion, är detta inte tillräckligt för att åstadkomma ökad tillväxt ens i denna sektor och definitivt inte i hela den privata sektorn. Men trots regeringens fokusering på kostnadsläget, har det inte gått att hålla löneutvecklingen inom ramen för det samhällsekonomiska utrymmet. Tabell 3 visar förändringen av de relativa arbetskraftskostnaderna per producerad enhet inom den svenska tillverkningsindustrin vid jämförelse med . Tabellen visar att det relativa kostnadsläget har försämrats i nästan samma omfattning sedan regeringsskiftet som om man bortser från valutakursförändringar (nationella 1 * * 1986187.3 sami. Under de borgerliga regeringsåren var kostnadsläget i Mot. 1986/87 stort sett oförändrat, mätt på samma sätt. Siffrorna i tabellen slår hål på myten att en socialdemokratisk regering skulle vara bättre skickad än en borgerlig regering att förmå arbetsmarknadens parter att sluta avtal som inte överskrider det samhällsekonomiska utrymmet. Tabell 3: Procentuell förändring av relativa arbetskraftskostnader per producerad enhet inom tillverkningsindustrin (exkl. valutakursförändringar) (inkl. valutakursförändringar) Om valutakursförändringarna beaktas och jämförelsen mellan och omvärlden görs i svenska kronor, har kostnadsläget förbättrats , trots de snabba kostnadsökningarna . Detta beror på den devalvering som genomfördes strax efter regeringsskiftet men också på den smygdevalvering som skett till följd av dollarkursens nedgång och valutakorgens konstruktion. Ändå har ungefär hälften av de kostnadsfördelar som devalveringen 1982 skapade nu ätits upp av de senaste årens alltför höga nominella löneökningar. visar tabellen att de devalveringar som gjordes under den borgerliga regeringsperioden var betydligt mer framgångsrika genom att de kostnadsfördelar som då skapades också kunde bibehållas. I förra årets finansplan bedömde regeringen att lönerna skulle stiga . Den reviderade finansplanen innehöll en uppjustering till . Vid båda tillfällena hävdade vi att lönestegringen skulle bli avsevärt högre. Enligt den nu framlagda finansplanen steg lönerna med . Denna bedömning utgick emellertid från att löneglidningen för industriarbetare skulle stanna vid . statistik visar att den i stället blev , vilket skulle vara den snabbaste löneglidningen . Lönekostnaderna för industriarbetare steg därmed inte med endast de som uppges i finansplanen utan med . Utfallet för denna grupp hamnade således nära löneuppgången för offentliga tjänstemän, och totalt steg arbetskraftskostnaderna i med betydligt . förutses i finansplanen en dämpning av lönestegringen i hela ekonomin till . Historien förefaller vara på väg att upprepa sig. Prognosen sägs vara baserad på träffade avtal och förväntningar om en avtagande löneglidning i näringslivet. Prisklausulen avtal har emellertid nu överskridits, och därmed kan löntagarnas organisationer begära nya förhandlingar. Det allvarligaste hotet mot en dämpning av arbetskraftskostnadernas ökning i är emellertid den accelererande löneglidningen. sammanhänger i sin tur med den förda valutapolitiken. Den till följd av Mot. valutakorgens konstruktion och dollarkursens fall pågående smygdevalve- Fi215 ringen skapar ett extra utrymme i särskilt exportindustrin, som leder till ökad löneglidning. Regeringens strategi är att löneökningstakten måste ned i nivå med - eller under - den i vår omvärld. Det är uppenbart att detta mål inte har uppnåtts och inte heller är på väg att nås. Vidare är det regeringens strävan att lönestrukturen inom skilda arbetsmarknadssektorer skall utvecklas parallellt. Ett växande problem är den sammanpressning av löneskillnaderna i offentlig tjänst, som där framkallat vad som brukar kallas den dubbla obalansen. Därmed avses det förhållandet att lägre tjänstemän hos stat och kommun har bättre anställningsvillkor än på arbetsmarknaden i övrigt, medan förhållandet är det omvända bland högre tjänstemän. Detta problem tillhörde dem som borde avhjälpas enligt de riktlinjer som tidigt fastställde för det årets statliga löneförhandlingar. Det avtal som träffades är emellertid inte så utformat att det kan väntas klara statens rekryteringsproblem vad gäller nyckelpersonal. Inte heller kan det anses uppfylla kravet att "främja flexibilitet, decentralisering och delegering. Regeringen säger sig i finansplanen ha det yttersta arbetsgivaransvaret på den statliga sidan, fastän detta i strikt mening vilar hos och närmare bestämt hos dess finansutskott. Det finns dock ingen anledning att invända mot de uttalanden som i detta sammanhang görs om att de offentliganställdas konflikträtt bör bevaras, att principen lika lön för lika arbete bör gälla oavsett om man är offentliganställd eller privatanställd och att löneökningar inom den offentliga sektorn måste ha sin grund i höjd produktivitet. Emellertid tror vi inte att lönebildningens problem i kan lösas genom överläggningar mellan regeringen och arbetsmarknadens parter. Det räcker inte att diskutera förhandlingsteknik, lönesystem och statistikrutiner. kan aldrig få ned stegringen av arbetskraftskostnaderna till andra länders nivå, förrän den ekonomiska politiken i stort läggs om i enlighet med vad som förordas i det följande. Regeringen säger i finansplanen att såväl långsiktiga som kortsiktiga överväganden leder till att budgetpolitiken måste utformas med betydande stramhet. Ändå kan det konstateras, med hjälp av egna siffror (se tabell 4), att de statliga utgifternas och inkomsternas inverkan på samhällsekonomin (den s. k. finanspolitiska effekten) beräknas bli mindre restriktiv 1987 än regeringsskiftet . Tabell 4: Finanspolitiska effekter, procent av BNP i fasta priser -2,7 -0,6 -0,5 -0,2 -0,2 -0,5 -2,4 Anm: Förändring av delposter i de offentliga inkomsterna och utgifterna har olika multiplikativ effekt på samhällsekonomin. Med antaganden om bl. a. de marginella konsumtions- och importbenägenheterna erhålls värden på ett antal multiplikatorer med vars hjälp effekten av förändringar i offentliga sektorns verksamhet på bruttonationalprodukten erhålls. Källa: Preliminär nationalbudget 1987. Inkluderas även kommunerna och socialförsäkringssektorn vid beräkningen av den finanspolitiska effekten, förväntas politiken bli expansiv även . I detta sammanhang bör det anmärkas, att kalkyl bygger på ett alltför optimistiskt antagande om den kommunala expansionen. En mer realistisk bedömning medför att finanspolitiken blir än mer expansiv. Trots att regeringen i årets finansplan, liksom i tidigare finansplaner, genomgående betonar vikten av en stram finanspolitik innebär således budgetförslaget att åstramningen är otillräcklig. Det får anses vara särskilt angeläget att hålla tillbaka de offentliga konsumtionsutgifterna. En mer restriktiv behandling av bidragen till kommunerna hade varit befogad med hänsyn till den alltför snabba kommunala expansionen. Likaså hade en hårdare budgetprövning vad gäller stöd till företagen och anslagen till olika statliga myndigheter varit önskvärd. Besparingar i subventioner och bidrag till hushållen borde också ha varit större, men skulle då till fullo ha motverkats med skattesänkningar. Minskningen av bostadssubventionerna kunde t. ex. ha varit kraftigare, om åtgärden kombinerats med sänkning av fastighetsskatten. Den budget regeringen presenterar innebär att underskottet minskar med , från till nästa budgetår. Tendensen är riktig men minskningen är otillräcklig mot bakgrund av behovet av en restriktiv finanspolitik. bedömdes budgetunderskottet uppgå till innevarande budgetår. Att underskottet nu beräknas bli ca beror inte på att regeringen stramat åt finanspolitiken utan främst på att löneökningarna blivit väsentligt större än vad regeringen räknat med. Därtill kom nedgången i det internationella ränteläget, som förbättrade budgetsaldot med ca . I finansplanen erkänner regeringen att reduktionen har dessa orsaker. På kort sikt, skriver regeringen, leder alltför höga löneökningar till att budgetunderskottet minskar. På blir resultatet dock ett försämrat budgetsaldo. Regeringen säger nu liksom att de senaste årens skattehöjningspolitik skall upphöra och att skattetrycket skall förbli i stort sett oförändrat. Det är i och för sig välkommet att regeringen återupprepar denna målsättning. Men den saknar all trovärdighet, särskilt som beslut fattades om den genom tiderna största skattehöjningen . ras inte av att regeringen under nästa budgetår överfinansierar försvarsupp- Mot. görelsen med 690 milj. kr. genom skattehöjningar på olja och bensin. Regeringens skattepolitik leder, enligt beräkningar, till att skatternas andel av BNP beräknas stiga till rekordnivå . Beräkningarna baseras på att pensionsskatten inbringar . Andra uppskattningar visar emellertid att skatten förmodligen kommer att öka statsintäkterna med . Är den uppskattningen riktig, kommer skattetrycket att öka ytterligare till ca När den socialdemokratiska regeringen tillträdde 1982 var skattetrycket . I finansplanen skriver regeringen att man kommer att inbjuda oppositionspartierna till överläggningar om den framtida skattepolitiken. För ett land som har ett skattetryck är det mest angelägna målet för skattepolitiken att detta sänks. I vår skattemotion 1986/87: Sk413 visas hur detta kan göras. För att de överläggningar om den framtida skattepolitiken som regeringen aviserar skall bli meningsfulla måste de inriktas på hur skatternas andel av BNP skall kunna sänkas. Diskussioner som endast avser hur den tunga skattebördan på ett eller annat sätt skall kunna döljas för medborgarna eller omfördelas mellan dem kan inte leda fram till någon lösning. Skatteöverläggningarna får därför inte ta sin utgångspunkt i att skattesystemet endast skall reformeras inom ramen för ett oförändrat skattetryck. Regeringen behandlar även frågor av budgetteknisk karaktär i finansplanen och föreslår att en ny anslagstyp, s. k. ramanslag, bör införas. Medel som inte utnyttjas av myndighet skulle därmed få sparas och utnyttjas under senare budgetår. Likaså skulle överskridande av budgeterade medel innebära att motsvarande belopp dras från kommande års budget. Enligt regeringen skulle ett sådant system bl. a. innebära en ökad långsiktighet och större flexibilitet i myndigheternas verksamhet. Nuvarande köpruscher kring budgetårsskiftena skulle därmed kunna undvikas. Vi delar regeringens uppfattning om att fördelar kan finnas med s. k. ramanslag, varför det finns anledning att bifalla regeringens begäran i denna fråga. är det angeläget att de risker som budgetutredningen anför, och som även regeringen pekar på, undviks genom att överföringssystemet inte görs för svåröverskådligt. Den tekniska utformningen bör därför utformas så att och regeringens behov av insyn och överblick tillgodoses. har tillväxten i den svenska ekonomin burits upp av den privata och offentliga konsumtionen. Denna utveckling väntas fortsätta även . Om inte nettoexporten och investeringarna i högre grad kan bidra till ökningen av totalproduktionen, går mot nya balansproblem även vid dagens förhållandevis låga internationella råoljepris. Det är inte tillväxten i den privata konsumtionen som i första hand utgör en risk för förnyade balansproblem. I stället är det den snabba offentliga utgiftsexpansionen, framför allt den kommunala konsumtionen, som tillsam mans med den alltför svaga exportutvecklingen utgör huvudproblemet. För att varaktigt uppnå en högre ekonomisk tillväxt måste de offentliga Fi215 utgiftsökningarna begränsas ytterligare. Dessutom måste de tillväxthinder som finns framför allt på ekonomins utbudssida avlägsnas. Det första tillväxthindret gäller det hårda skattetrycket och de höga marginalskatterna. Den höga beskattningen av arbete, investeringar och nysatsningar minskar drivkrafterna för enskilda människor och företag. Dessutom hämmas rörligheten på arbetsmarknaden, vilket är till nackdel för tillväxten och möjligheterna att dämpa kostnadsstegring och inflation. Behovet av att sänka marginalskatterna är välkänt och accepteras av samtliga borgerliga partier och ekonomiskt kunniga socialdemokrater. Men det är nästan lika viktigt att ändra på företagsbeskattningen och att sänka förmögenhets- och arvsskatterna. De positiva effekter på tillväxten som följer av lägre skatter har utvecklats bl. a. i vår partimotion 1986/87:Sk413 Ökad välfärd genom sänkta skatter. Den andra typen av tillväxthinder emanerar från den offentliga sektorn. En stabil tillväxt i svensk ekonomi är inte förenlig med en offentlig sektor av dagens storlek. är det land i västvärlden som gått längst vad gäller den offentliga sektorns produktionsmonopol på tjänster som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning. Genom skattefinansiering och direkta regleringar hindras privata initiativ från att konkurrera inom dessa områden. Alla tillgängliga undersökningar visar entydigt att produktivitetsutvecklingen har varit dålig i den offentliga tjänstesektorn . Huvudförklaringen är sannolikt bristen på konkurrens inom dessa monopoliserade verksamhetsgrenar. Eftersom staten inte av finansiella skäl har råd att satsa större resurser inom tjänstesektorn, blir behoven av privata alternativ ännu större. För att den privata tjänstesektorn skall växa krävs inte bara att produktionsmonopolen bryts utan också att de s. k. skattekilarna mellan arbetets samhällsekonomiska och privatekonomiska värde minskas. Därigenom skulle efterfrågan på t. ex. underhåll och reperation av bostäder kunna öka. En tredje typ av tillväxthinder utgörs av den regleringsapparat som byggts in i den svenska ekonomin. Rader av förbud och föreskrifter hämmar näringslivet. En uppmjukning av t. ex. lagstiftningen på arbetsmarknaden genom förbättrade möjligheter att provanställa och en uppmjukning av turordningsreglerna skulle underlätta omställningar i arbetslivet. Bostadssektorn är den allra mest reglerade marknaden och därför den sämst fungerande. Minskade subventioner, lägre skatter och successiv avveckling av den kvarvarande hyresregleringen skulle innebära ett mer rationellt lokalutnyttjande och ett mer varierat bostadsutbud. I en lång rad branscher föreligger konkurrensbegränsningar som innebär effektivitetsförluster och som därmed hämmar tillväxten. Dessa begränsningar bör undanröjas. Den otillräckliga lönespridningen utgör ett fjärde tillväxthinder. I ett skede med ökade krav på snabb strukturomvandling har rörligheten på arbetsmarknaden trendmässigt avtagit. Det hänger delvis ihop med de höga marginaleffekterna som skatte- och bidragssystemen skapar. lingen är också en följd av att lönestrukturen inte innebär någon stimulans till rörlighet. Om det privata näringslivet skall byggas ut, måste lönerna tillåtas öka snabbare där än inom stat och kommun. måste lönerna tillåtas öka i bristyrken både inom industrin och den offentliga sektorn. Utan tillräckliga löneincitament lönar det sig inte att skaffa en bra utbildning eller att byta arbete. Mera marknadsanpassade lönerelationer bör åstadkommas av arbetsmarknadens parter. På de områden inom den offentliga sektorn där regeringen har ett ansvar bör strävan vara att öka löneflexibiliteten. Ett femte tillväxthinder utgörs av de senaste årens snabba förändringar av spelreglerna. En viktig uppgift för näringslivet är att hantera affärsmässiga risker. Till denna risktyp har sedan den socialdemokratiska regeringens tillträde lagts ett betydande mått av politisk risk. När spelreglerna ständigt ändras, undanröjs förutsättningarna för de ekonomiska kalkyler som måste ligga till grund för investeringar och andra långsiktiga bindningar. Socialdemokraterna har infört och höjt ungefär 100 olika skatter , genomdrivit löntagarfonder och pensionsskatt, och beslutat om en rad nya lagar och föreskrifter, vilket sammantaget lett till en betydande osäkerhet i näringslivet som hämmat investeringsviljan. Denna politik måste upphöra. Spelreglerna måste ha en rimlig fasthet över tiden. De stora devalveringarna och den internationella konjunkturuppgången gav regeringen ett visst andrum för att återupprätta ett fungerande marknadssystem som kan generera tillväxt. Detta andrum har emellertid inte utnyttjats för att avlägsna de strukturella tillväxthindren. Värdefull tid och kraft har därmed förlorats. 3 Moderata samlingspartiets ekonomiska politik 3.1 Tillväxtens förutsättningar i centrum Målet för den ekonomiska politiken är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. De målen kan nås endast med en politik som stärker marknadshushållningen och avlägsnar alla de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Moderata samlingspartiet sätter tillväxtens förutsättningar i centrum för den ekonomiska politiken. Vi förespråkar en politik som ger utrymme för stor individuell frihet och uppmuntrar personliga initiativ och personligt ansvarstagande. Detta förutsätter att människor själva får behålla en rimlig del av ersättningen för sina arbetsinsatser. Därför är det nödvändigt att sänka skatterna, vilket förutsätter en minskning av de offentliga utgifternas andel av BNP. Efter det utveckling står det klart att en stabil tillväxt i svensk ekonomi är svår att förena med en offentlig sektor av dagens storlek i förhållande till BNP. Tillväxthindren för den privata sektorn har blivit alltför stora. Privat verksamhet är som regel mer effektiv än offentlig och måste därför ges ett ökat utrymme. 1986/87 Fi215 Den ekonomisk-politiska strategi som vi förordar med lägre ökningstakt i Mot. de offentliga utgifterna, sänkt skattetryck, stramare finanspolitik, avregle- Fi215 ring av näringslivet, avskaffande av statliga och kommunala monopol samt avskaffande av löntagarfonderna innebär att inflationen bekämpas. Den finanspolitiska åtstramning som regeringen förordar är otillräcklig. De offentliga utgifterna måste begränsas mer än vad regeringen föreslår som den enskilda sektorn ges större expansionsutrymme. I nästa års budget måste utgifterna minskas ytterligare för att den svenska räntenivån skall kunna sänkas till den nivå som råder i omvärlden, vilket är nödvändigt för att stimulera investeringarna i den konkurrensutsatta sektorn. Investeringarna har varit alltför låga med hänsyn till den kraftiga expansion av den industriella kapaciteten som ekonomi behöver. Det är därför nödvändigt att lönsamheten i industrin förbättras ytterligare som kapitalkostnaderna sänks. Om den offentliga utgiftsexpansionen hålls tillbaka så att tillväxten i totalproduktionen tillåts öka snabbare, skapas utrymme för ett sänkt skattetryck, vilket i sin tur stimulerar tillväxten i ekonomin. I första hand måste detta utrymme användas för att sänka skatter som drabbar arbete, sparande och företagsamhet. Ett lägre skattetryck och lägre marginaleffekter ger konkurrensförbättringar gentemot omvärlden. Det viktigaste för lönebildningen, drivkraften att arbeta och spara m. m. är att sänka marginalskatterna. Med anledning därav föreslår vi i en särskild motion, Ökad välfärd genom sänkta skatter, en kraftig sänkning av marginalskatterna. Vi föreslår även en sänkning av bolagsskatten som vissa möjligheter till fondavsättningar minskas. Förmögenhets- och arvsskatterna bör också sänkas eftersom de drabbar den kapitalbildning som befrämjar ekonomisk tillväxt. Dessa skatter drabbar enbart privatpersoners förmögenhetsuppbyggnad. Effekten blir att kreativa människor, som är viktiga för utveckling, föredrar att flytta utomlands. Den svenska ekonomin är hårt reglerad genom konkurrensbegränsningar, etableringshinder och mängder av regleringar. Det gäller både den offentliga sektorn och det privata näringslivet. kännetecknas områden som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning av låg effektivitet och långa köer. Vi föreslår därför att monopolen skall brytas och konkurrensen stärkas genom att privata alternativ till offentlig producerad service tillåts. Att släppa in enskilda initiativ innebär inte bara möjlighet till billigare produktion utan även större variationsrikedom i tjänsteutbudet. Valfriheten ökar både för konsumenter och producenter. Valfriheten är särskilt viktig för den som genom sjukdom, ålder eller handikapp är beroende av andra för vård och stöd. En utbyggnad av den privata tjänstesektorn innebär också valfrihet för alla dem som arbetar i berörda yrken att välja andra arbetsgivare eller starta eget. har t. ex. sjukvårdspersonal i praktiken en enda arbetsgivare i . Förbud och föreskrifter som hämmar näringslivet bör så långt möjligt tas bort. Syftet skall vara att förbättra effektivitet och förnyelseförmåga genom att avskaffa olika typer av regleringar. En avreglerad kapital- och valutamarknad fördelar de finansiella resurserna smidigare, snabbare och säkrare till de områden där de gör mest nytta. Investeringsfonderna tillskapades ursprungligen som ett konjunkturpoli- Fi215 Av olika skäl är det inte längre lämpligt att bedriva stabiliseringspolitik som syftar till att kortsiktigt utjämna svängningar i den internationella konjunkturen. Vi anser därför att investeringsfonderna generellt bör vara frisläppta. Frågan om investeringsfonderna bör också prövas i samband med att hela företagsbeskattningen reformeras. De ständigt återkommande prisregleringarna utgör ett konkurrens- och tillväxthämmande inslag. De lagar och institutioner (SPK) som gör prisregleringar möjliga bör avvecklas. Lagstiftningen på arbetsmarknaden bör mjukas upp så att den underlättar och inte försvårar strukturomvandlingen. Bostadsmarknaden måste fås att fungera bättre genom att subventioner tas bort, fastighetsskatten successivt avskaffas, och centralstyrning och byråkrati ersätts med rörlighet och anpassning. Löntagarfonderna bör avskaffas i enlighet med den borgerliga avvecklingsplanen. Fonderna hämmar tillväxten i ekonomin bl. a. genom att vinstmedel tas från de företag som har högst avkastning. Att sprida aktieägandet genom avskaffandet av fondsocialismen stärker marknadsekonomin. Ett viktigt inslag i en politik för högre tillväxt är att ekonomins spelregler är någorlunda stabila över tiden. Den kortsiktighet och ryckighet som kännetecknat den ekonomiska politiken har förstärkt osäkerheten för företagare och anställda. Ständiga ändringar av spelreglerna genom skattehöjningar, nya ingrepp och regleringar skapar ett klimat där långsiktiga satsningar och investeringar över huvud taget inte kommer till stånd. Den ekonomiska politikens inriktning bör därför ligga fast över tiden. Budgetpolitiken är en viktig del av den ekonomisk-politiska strategin för att återställa balansen och öka tillväxten i den svenska ekonomin. Att krympa både budgetens utgifts- och inkomstsida sett i relation till bruttonationalprodukten har stor betydelse för möjligheterna att förbättra den svenska ekonomins utvecklingsförmåga. Vi anser inte, till skillnad från regeringen, att målsättningen bör vara att långsiktigt skapa ett permanent överskott i den konsoliderade offentliga sektorns finanser. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för näringslivets behov bör i stället ske i företagen och i hushållen. väntas den totala offentliga sektorn visa överskott.