mot · GA02Kr298 · 1987-01-26 00:00:00 — Motion till 1986/87 :Kr298 m. fl. (fp) Kulturpolitiken Konstnärligt och kulturellt arbete är en lika viktig förutsättning för ett öppet, demokratiskt samhälle som politisk yttrandefrihet. Ett fritt och vitalt kulturliv är nödvändigt för att ge oss stimulans och motverka de krafter som vill förleda människan till passivitet och rädsla. Delaktighet i kulturlivet stärker fantasi, känsla, tolerans, förståelse och glädje. Kulturpolitik måste bedrivas med långsiktighet. Kulturens ställning i samhället, konstnärernas villkor och människors delaktighet i kulturlivet är frågor av den största betydelse. Våra åtgärder på dessa områden formar vårt framtida samhälle. fördes en aktiv och expansiv kulturpolitik i vårt land. Vi medverkade aktivt i detta arbete i regeringsställning och utanför. ökade staten, kommunerna och landstingen sina insatser för kulturen med i dagens penningvärde, vilket innebar mer än en fördubbling. Decenniet före uppvisade en nästan lika hög reformtakt. Det var den tid då kulturlivet i definitivt omvandlades till att bli en offentlig angelägenhet. Till de gamla ansvarsområdena, som teater, musik och bokutlåning, lades nya som film- och bokutgivning. Konstnärens och konstens beroende av den offentliga kulturpolitiken ökade på ett avgörande sätt. Det expansiva elementet var de offentliga kulturutgifterna, inte de privata. De offentliga kultursatsningarna ökade med under det att den individuellt finansierade kulturkonsumtionen ökade med Denna utveckling påverkades naturligtvis av strömningar, idéer och företeelser av allmängiltig art inom den tidens samhällsutveckling. Kulturpolitiken kom sent in i den allmänna offentliga expansionen, men när reformarbetet väl hade påbörjats drevs det med kraft. Reformarbetet syftade till att uppnå de kulturpolitiska mål som alltjämt gäller och som vi stödde vi deras tillkomst. Dessa mål står sig också väl än . I målformuleringen saknades emellertid konstnärlig kvalitet som ett mål i sig. Inte heller omfattas konstnären och de konstnärliga arbetsvillkoren av målen. Det är angeläget att fortlöpande värdera resultaten mot de uppsatta målen, och så har också i viss utsträckning skett inom kulturpolitikens område, bl. a. genom och försorg. Resultatet är inte i alla avseenden tillfredsställande. Ett av de viktigaste målen har varit att utjämna socioekonomiskt betingade ojämlikheter i kulturvanorna. sökningar på detta tema ger alla samma resultat: huvudtendensen är en hög grad av stabilitet i kulturvanorna både för grupper med låg delaktighet i kulturutbudet och för befolkningen som helhet. På denna punkt har kulturpolitikens ambitioner inte infriats. Bättre har det gått med decentraliseringsmålet. En kombinerad statlig och satsning på områdena utanför storstäderna har lett till en förbättrad kulturmiljö ute i landet, till nya arbetstillfällen och till en ny variationsrikedom. De övriga målen är svårare att självständigt utvärdera. Internationaliseringsmålet förefaller ha förverkligats huvudsakligen genom att arbetsförhållandena i utlandet ter sig så mycket gynnsammare för vissa konstnärer att de väljer att arbeta utomlands. Den aktiva kulturpolitiken hade som en självklar utgångspunkt att främja kulturkonsumtionen i landet. Inte heller på denna punkt är resultatet tillfredsställande. Antalet teaterbesök sjunker, antalet egna nyuppsättningar vid teaterinstitutionerna sjunker, bokutlåningen vid folkbiblioteken stagnerar eller sjunker. En annan självklar utgångspunkt var att minska konstens beroende av enskilda finansiärer och göra de kulturpolitiska basåtagandena till en given samhällelig uppgift. På denna punkt talar utvecklingen sitt tydliga språk. Grundläggande museala uppgifter åsidosätts av staten och trugas på privata sponsorer. Institutioner som de stora symfoniorkestrarna hänvisas delvis till näringslivet för finansiering av sina fasta tjänster. Bakgrunden till allt detta är den betydelsefulla kulturekonomiska omsvängning som inträffade omkring . Då stagnerade den offentliga anslagsutvecklingen, och en expansiv period övergick i en åtstramningsperiod hos både stat, kommuner och landsting. Detta har fått utomordentligt tydliga och olyckliga konsekvenser. Reformåren ledde till en allmän ökning av kulturutbud och därmed av kulturkonsumtion, till en ökad delaktighet och till en större frihet och ett större oberoende. När anslagsutvecklingen vände inträffade en stagnation, som gav snabbt och tydligt utslag i kulturlivet. Detta påverkade naturligtvis konstnärernas situation i samhället. ökade antalet yrkesverksamma författare, bildkonstnärer, musiker och scenkonstnärer med ungefär en tredjedel. Denna ökning har fortsatt, om än i något långsammare takt, även efter det kulturekonomiska omslaget . En av orsakerna till denna expansion är naturligtvis de förbättrade konstnärliga utbildningsmöjligheterna. Effekten av en stagnerande kultursektor och en expanderande konstnärskår har emellertid blivit stigande ekonomiska svårigheter för de fritt arbetande konstnärerna. Inkomstsituationen för konstnärskollektivet som helhet ligger långt under vad som är rimligt. Konstnärskollektivet är utomordentligt heterogent, och det finns också områden med ett ganska stort antal fast anställda. Helhetsintrycket är emellertid ett tilltagande elände, vare sig man nalkas verkligheten via arbetslöshetsstatistik, taxeringsstatistik eller bidragsgivande organs sammanställningar av ansökningar. reformer har inte givit konstnärer rimliga arbetsförhållanden och inte heller givit dem en rimlig andel av välståndsutvecklingen. 1 * 1986/87. 3 sam!. Orsaken till denna utveckling på det konstnärssociala området står att finna inte bara i en allmänt sett stagnerande kultursektor och ett ökat utbud av utbildade ungdomar. Det beror också på fördelningen av de offentliga kulturpengarna. Det är staten, alltså inte kommuner och landsting, som tydligast övergått från expansion till stagnation. Inom den stagnerande statliga kultursektorn är det konstnärsstödet som har drabbats hårdast. Detta stöd har minskat i reala termer. Detta får också till effekt att andelen utgifter för allmän förvaltning på kulturområdet ökar inom den stagnerande kulturramen. Hela kultursektorn är en tjänsteproducerande sektor, där konstnärens tid och arbetsinsats är omöjlig att i traditionell mening rationalisera. Arbetstidsförkortningar och annat slår därför ut i minskad produktivitet, och oförändrade anslag resulterar i minskade aktiviteter. Dessa effekter kan också förstärkas genom de metoder för fördelning av konstnärsstöd som används. Det är viktigt att konstnärsbidragen fördelas på ett sådant sätt att de åstadkommer verkliga effekter, både för mottagarna och för konstlivet i allmänhet. Mycket små, beskattade bidrag som kontinuerligt utgår till ett stort antal konstnärer har inte en sådan effekt. Konstnärsstödets utveckling /801986/87. Vad gäller bidragen inom konstnärsnämndens område var de sammanlagda anslagen, omräknade till penningvärde, /80 . /87 hade de minskat till , dvs. Bidragen till de olika konstnärsgrupperna har emellertid inte förändrats i samma takt. Bidragen till bild- och formkonstnärerna uppgick /80 till ca 25,5 milj. kr., omräknat till penningvärde. Under de båda följande åren sjönk de till 21,8 milj. kr. /82 för att därefter öka till 27,6 milj. kr. /83, då visningsersättningen tillkom. Därefter har anslagens realvärde på nytt urholkats och är /87 nere i 24,4 milj. kr., allt penningvärde. Minskningen mellan 1979/80 och 1986/87 är alltså 1,1 milj. kr. Gör man motsvarande jämförelse för ton- och scenkonstnärernas del framträder en ännu dystrare bild. De sammanlagda bidragen till dessa konstnärsgrupper uppgick /80 till 12,3 milj. kr. Bidragen har därefter oavbrutet sjunkit i värde och uppgår innevarande budgetår till 9,1 milj. kr., fortfarande penningvärde. Realvärdeminskningen sedan 1980talets början är alltså 3,2 milj. kr. Anslagsutvecklingen illustreras grafiskt i figur 1 och 2 som biläggs motionen. Konstnärernas ekonomiska förhållanden kännetecknas av en olycksbådande kombination av låga inkomster och hög arbetslöshet. Det är framför allt två erkända arbetslöshetskassor som har konstnärer bland sina medlemmar, nämligen musikernas och teateranställdas. Ända redovisar båda kassorna en högre procent arbetslösa bland sina medlemmar än genomsnittet för samtliga A-kassor. låg siffran för de båda kassorna obetydligt över genomsnittet, men därefter ökar skillnaden markant. Utvecklingen framgår av figur 3. kan den också belysas med följande siffror. var arbetslösheten i genomsnitt bland medlemmarna i musikernas och i teateranställdas arbetslöshetskassa. Årsmedeltalet för samtliga kassor var . Påföljande år var årsmedeltalet arbetslösa i samtliga kassor fortfarande , medan siffran bland både musiker och teateranställda hade stigit till . 1985 fortsatte arbetslösheten bland konstnärerna att stiga och var bland medlemmarna i musikernas kassa och i teateranställdas . sjönk siffran för samtliga kassor till . 1986 noteras nya rekord. I musikerkassan var arbetslösa och i teaterkassan . För samtliga kassor var siffran . I de båda kassorna kan man notera en kraftig ökning av arbetslösheten . Även då den var som lägst 1986 låg den emellertid trefyra gånger så högt som för genomsnittet av alla kassor samma månader. Motsvarande siffror finns inte för bildkonstnärerna och författarna, eftersom det inte finns någon A-kassa som organiserar dem. En viss antydan om sysselsättningsläget för dem kan man få genom vissa uppgifter från kulturarbetsförmedlingen. Den rapporterar varje kvartal antalet inskrivna sökande som inte fått arbete. /85 var antalet kvarstående individuellt sökande i genomsnitt 6 200. Drygt en fjärdedel var scenkonstnärer, knappt en fjärdedel musiker och en femtedel var bildkonstnärer. Både totalt och för flertalet konstnärsgrupper kan man notera en betydande ökning /80. För bildkonstnärerna är ökningen allra kraftigast . Kulturpolitiken ett statligt ansvar Den statliga kulturpolitiken spelar en nyckeroll för utvecklingen. Det är staten som skall stå för konstnärsbidragen, för den stora kulturadministrativa basapparaten, för de nationella kulturinstitutionerna och för de fria pengar som möjliggör nya initiativ, för kulturutbytet och kulturminnesvården. När de statliga kulturutgifterna begränsas i åtstramningstider ökar de fasta kostnadernas andel, och de strategiskt viktiga utvecklingsområdena drabbas. Detta är vad som har skett . Konstnärernas rättsställning bör förstärkas, bl. a. genom ökade inslag av förhandlingsrätt när det gäller bidrag och förmåner. Det är också viktigt att skattereglerna bättre anpassas till det unika i den fritt arbetande konstnärens situation. Det är mot denna allmänna bakgrund vi har lagt fast våra yrkanden inför årets budgetprövning av de statliga kulturutgifterna. Våra krav och förslag utgår från grundsynen och kulturpolitiken är ett av de grundläggande statliga ansvarsområdena. Konstnärernas skatte- och avgiftsförhållanden har diskuterats. , tillsatt 1979, avlämnade förslag som sedan lett till vissa förbättringar i tillämpningen av gällande skattebestämmelser. Men och representanter var inte nöjda med kommittémajoritetens förslag utan krävde redan då att ett särskilt inkomstslag skulle inrättas för fritt utövande konstnärer. Detta grundläggande krav har sedan upprepat under en följd av år. Konstnärernas ekonomiska situation och arbetsförhållanden har också diskuterats vid en kulturkonferens som anordnade . Både då och i andra sammanhang har företrädare för krävt att ett nytt inkomstslag skall införas och att befrielse från vissa socialavgifter skall medges. I en omfattande och synnerligen väldokumenterad skrivelse till regeringen från KLYS, Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnd, av har krav framförts på dels en utredning av konstnärernas skatte- och avgiftssituation, dels förslag till åtgärder på detta område. I skrivelsen finns många exempel på hur orimligt det nuvarande systemet är, både när det gäller beräkningen av den beskattningsbara inkomsten, möjligheterna till avdrag och socialavgifternas beräkningsgrund och utformning. års taxering införs en förenklad självdeklaration som kommer att användas av de flesta löntagare. De fria kulturarbetarna omfattas emellertid inte av dessa förenklingssträvanden, utan de skall kvarstå i det komplicerade rörelsebeskattningssystemet. Inför det arbete som stundar på en genomgripande reform av hela skattesystemet är det hög tid att tillmötesgå det krav som vid upprepade tillfällen framfört och som KLYS nu på ett kraftfullt sätt aktualiserat om en mera rättvis inkomstbeskattning för fritt arbetande konstnärer genom att ett särskilt inkomstskatteslag införs. Därvid bör också prövas om inte en befrielse från vissa socialavgifter är motiverad. Inkomstgarantier beviljas konstnärer som står för konstnärlig verksamhet av hög kvalitet och stor betydelse för svenskt kulturliv. Beslut om innehavare av inkomstgaranti fattas av regeringen efter gemensamt förslag av konstnärsnämnden och styrelsen för eller efter att dessa myndigheter beretts tillfälle att yttra sig. /87 finns 127 garantirum, varav sju avser personer som haft tidsbegränsade lärartjänster inom högre konstnärlig utbildning. garantier har karaktär av avgångsvederlag. Dessa bör inte sammanblandas med de egentliga inkomstgarantierna för konstnärer. Inkomstgarantin uppgår till högst fem gånger basbeloppet, dvs. Beloppet minskas med innehavarens årsinkomst upptill ett basbelopp och av årsinkomsten i övrigt. De belopp som faktiskt utgår varierar mellan . Genomsnittet för dem som har inkomstgaranti och får ut någon del av den är . Innehavare av inkomstgaranti med en taxerad årsinkomst på . får inte ut någon del av garantisumman. Innevarande år gäller det 35 personer. Ett tjugotal av dem har aldrig fått ut någon del av garantisumman. Det finns åtskilliga konstnärer som uppfyller kraven för att få inkomstgaranti och som också har ekonomiskt behov därav. aktualiseras inom konstnärsnämnden och författarfondens styrelse ett flertal namn på väl förtjänta konstnärer. Det inkommer också skrivelser utifrån med förslag till innehavare av inkomstgaranti. Eftersom antalet garantirum är maximerat, är det dock endast då någon av innehavarna avlider eller avsäger sig som konstnärsnämnden och författarfondens styrelse kan föreslå regeringen att utse någon ny. har i sina anslagsframställningar begärt att tjugo nya garantirum inrättas. Krav härom har också framförts i riksdagsmotioner från . Det är nu dags att förverkliga dessa önskemål. För konstnärernas egen del vore det dock bäst om ökningen skedde successivt. Som ett första steg bör tio nya garantirum inrättas /88 och därefter fem nya garantirum under vart och ett av /89 och 1989/90. /88 beräknas merkostnaden för statsverket till 0,8 milj. kr. Anslaget F6 avser bidrag till konstnärer av olika slag. I skilda poster anvisas under detta anslag medel till författare, översättare, kulturjournalister, dramatiker, bild- och formkonstnärer, musikaliska upphovsmän samt scenoch filmkonstnärer, musiker och sångare. Regeringens förslag innebär att anslaget räknas upp med endast . Vi finnér detta helt otillräckligt och föreslår att anslaget höjs med 4 milj. kr. 2 milj. kr. av höjningen bör användas till en allmän ökning och fördelas i stort sett likformigt till de grupper det gäller. Med tanke på vårt förslag i en särskild motion att införa ersättning till musikaliska upphovsmän samt musiker och sångare för användning av noter och fonogram på bibliotek, föreslår vi att 1 milj. kr. anvisas som ökning av bidraget till scen- och filmkonstnärer och resterande 1 milj. kr. som ökning av anslaget till musiker och sångare. De sistnämnda får endast en mindre del av den föreslagna musikaliska biblioteksersättningen. Anslaget F5 Visningsersättning åt bild- och formkonstnärer uppgår till 22,2 milj. kr. Pengarna fördelas av styrelsen för , ett av de fyra organ som ingår i konstnärsnämnden. En stor del av anslaget används till s. k. grundersättning till ca 1 100 målare, grafiker, skulptörer och textilkonstnärer. Den är inkomstrelaterad, pensionsgrundande och skattepliktig. 1986 utgick den med belopp varierande . Till mer än hälften av mottagarna utbetalades belopp om . Ersättningar i denna storleksordning påverkar i mycket ringa mån mottagarnas ekonomiska situation. Vi delar föredragande statsrådets uppfattning att en bred spridning av tillgängliga medel medför att insatserna inte får avsedd verkan och att ett urval av ofta mycket känslig karaktär måste göras för att ett effektivt konstnärsstöd skall kunna åstadkommas. När visningsersättningen infördes var avsikten just att skapa förutsättningar för ett sådant stöd. Regeringen föreslår nu att visningsersättningen höjs med 10 milj. kr. Överföringen av detta belopp bör enligt propositionen göras beroende av en samförståndslösning i fördelningsfrågorna med bl. a. de organisationer som är företrädda i styrelsen för . Vi ansluter oss i sak till regeringens förslag men anser att ännu tydligare bör uttala att ett villkor för anslagsökningen skall vara att visningsersättningen fördelas på ett sådant sätt att de utbetalda beloppen leder till märkbara förbättringar av mottagarnas ekonomiska situation. Den nu aktuella anslagsökningen om 10 milj. kr. bör i sin helhet användas till mera koncentrerade insatser, liknande de konstnärsbidrag om . som finns på ton- och scenområdena. I likhet med dessa bör de nya konstnärsersättningarna till bild- och formkonstnärer utgå i högst utan omprövning. Vidare bör konstnärsnämnden få i uppdrag att redovisa vilka åtgärder som vidtagits eller planeras för att fördelningen av visningsersättningen i dess helhet bättre skall motsvara det i förordningen om angivna syftet, nämligen att ge yrkesverksamma konstnärer ekonomisk och arbetsmässig trygghet. Arbetssituationen för de musiker som ej är fast anställda är mycket bekymmersam. Musikinstitutionernas resurser för att utnyttja frilansmusiker har i de flesta fall krympt avsevärt. Bästa sättet att snabbt ge stöd åt fler produktioner med utnyttjande av svenska utövande musiker torde vara att öka Rikskonserters anslag för offentlig konsertverksamhet. Detta bör därför räknas upp med 2 milj. kr. utöver vad regeringen föreslagit I denna motion föreslår vi förstärkt stöd till de olika kategorierna av konstnärer och artister. Dansare och koreografer kan visserligen få del av inkomstgarantierna, men i övrigt är det svårt att hitta någon stödform som direkt ökar sysselsättningen för dessa betydelsefulla konstnärsgrupper. En väg att gå är att anknyta till roll som ett dansens kulturcentrum. är landets enda rikstäckande högskola med utbildning av danspedagoger, mimare och koreografer. får 1 milj. kr. för att förstärka sin verksamhet på i första hand följande fyra områden: fortbildning av dansare till pedagoger, föreställningsverksamhet inom koreografilinjen, förstärkning av ämnet scenisk framställning inom mimlinjen, besök av gästpedagoger. Detta skulle väsentligt öka möjligheterna för lärare, elever och gästdansare att anordna föreställningar och skapa förutsättningar för att ännu mera etablera sig som det kulturcentrum inom dansens område som högskolan är. Inköpsanslag till statens konstmuseer Kombinationen av de senaste årens ökande konstpriser och nedskärningarna av statens konstmuseers budget har fått en synnerligen olycklig inverkan på museernas fortsatta förmåga att förvärva konstverk till samlingarna. Nedskärningarna har hårt drabbat inköpsanslagen eftersom varit ett av de få ställen där inskränkningar kunnat göras utan omfattande begränsningar av den utåtriktade verksamheten. När det gäller förvärven av samtida svensk konst uppstår om anslagspolitiken inte ändras en synnerligen allvarlig situation eftersom det skapas luckor som man med stor säkerhet aldrig kommer att kunna fylla. Därvid uppstår en brist på kontinuitet i samlingarna som kommer att försvåra för såväl forskare som publik att skaffa sig en någorlunda riktig bild av det konstnärliga skapandet i landet . Det samlande det här talas om sköts av moderna museet med fotografiska museet (måleri, skulptur och fotografi), nationalmusei gravyravdelning (teckningar och grafik) och nationalmusei konsthantverksavdelning (konsthantverk och formgivning). Från statens konstmuseers sida har understrukits att det inte är några stora summor som behövs för att man skall kunna uppehålla samlandet i en utsträckning som ger den ovan nämnda täckningen och som står i en rimlig proportion till de resurser för lagring, vård och vetenskaplig bearbetning som man kan tänka sig att museerna också kommer att ha. Vår bedömning är att även en relativt begränsad uppräkning inom en överskådlig tid skulle kunna tillåta moderna museet och de båda nämnda avdelningarna vid att fullgöra sin uppgift i vad den avser förvärv av samtida svensk konst. För moderna museets del är det dessutom önskvärt att kunna göra selektiva inköp av samtida utländsk konst. Utomlands har konstmarknaden genomgått en utveckling som helt och hållet ställt små och relativt fattiga museer som moderna museet helt utanför möjligheterna att hålla sin samling något så när å jour. Utvecklingen är till och med sådan att man kan ifrågasätta det önskvärda i att göra detta när det gäller de våldsammast upphaussade konstnärerna vilkas berömmelse och därmed sammanhängande priser har det tillfälligas karaktär. Parallellt med dessa övervärderingar pågår emellertid ett seriöst skapande i periferin av marknaden där man med begränsade resurser om man är ute kan hålla också den utländska delen av moderna museets samling i ett intressant skick i stället för att låta en oklok besparingspolitik sätta en godtycklig slutgräns för en lysande konstsamling i världsklass. De pengar som traditionellt använts för dessa inköp äts numera praktiskt taget helt upp av vårdan det och bevarandet så att de framsynta köpen nästan helt omintetgörs. skulle här med vissa resurstillskott kunna göra betydande nyförvärv. Det finns också skäl att ta upp frågan om förvärv till av äldre konstverk och skulptur. är internationellt sett ett litet museum som dock äger en förstklassig samling innehållande ett antal pärlor som tillhör världskonstens omistliga mästerverk. Samlingen är i och för sig ojämn med en strålande samling fransk konst, en förstklassig nederländsk kollektion och givetvis en utomordentligt bred och representativ samling arbeten av nordiska konstnärer. Svagheten gäller i första hand det stora italienska måleriet där museet aldrig lär ha möjlighet att göra några betydande förvärv. Museet har därför följt principen att samla på styrka, dvs. berika de delar av samlingen som redan har en tyngd. Det fåtal verkliga mästerverk som kommer ut på marknaden väcker stort internationellt intresse och kostar enorma summor. Nyetablerade amerikanska museer med stora resurser har små eller inga möjligheter att bygga upp sina samlingar systematiskt. De får koncentrera sig på förvärv av solitärer som då knappast kan få stöd av någon ensemble utan måste stråla med egen lyskraft. har därvid en gynnsammare situation. De stora mästerverken finns där, och museet kan koncentrera sina krafter på att komplettera samlingarna med verk av konstnärer som befinner sig strax under den absoluta toppen även om ambitionen då bör vara att se till att dessa konstnärer representeras med det bästa ur sin produktion. Med en sådan policy behöver de enskilda konstverken inte betinga priser på tiotals miljoner. Ett betydligt ökat anslag till här aktuellt ändamål, inköp av äldre konst och skulptur, skulle ge museet möjligheten att eller i vart fall vartannat eller , vid sidan av mindre kostbara ting förvärva något betydande verk ur ovan angivna kategori. I budgetpropositionen föreslår regeringen en förstärkning av medelsanvisningen för statens konstmuseers inköp av konst med 2,7 milj. kr., varav , beräknades utgöra en permanent förstärkning av denna resurs. Vi uttalade då att denna förstärkning i sin helhet borde göras permanent.