mot · GA02Ub801 · 1987-01-12 00:00:00 — 1986/87 :Ub801 m. fl. (c) Utbildningspolitiken Utveckling och utbildning är begrepp som hör intimt samman med varandra. Detta påstående är lika relevant om det gäller att lyfta ett u-land från armod till välstånd eller att bibehålla välfärden i en framgångsrik industrination. Det gällde när utvecklades från ett agrarsamhälle till den moderna tidens informations- och tekniksamhälle och det är av avgörande betydelse för våra möjligheter att fördela välståndet mellan olika grupper och olika regioner i vårt land. Utveckling är inte bara en fråga om materiella förbättringar. Det handlar i lika hög grad om sociala och kulturella förhållanden. Kunskapen om vårt kulturarv och vårt gemensamma ansvar att slå vakt om och vidareutveckla de humanistiska värdena, gör skolan till samhällets främsta kulturcentrum. Ett av det mest markanta inslagen i den pågående samhällsutvecklingen är kunskapens växande betydelse. Den nya tekniken och hela vårt produktionssystem blir alltmer kunskapsintensiva. Samhället kännetecknas av en allt större komplexitet, vilket bidrar till att öka kraven på kunnande. Man kan konstatera att det är de mest kunskapskrävande sektorerna i vårt samhälle som expanderar starkast. Denna utveckling sätter vårt system för att utveckla och förmedla kunskap alltmer i centrum. Utbildning och forskning är en drivkraft i samhällsutvecklingen som blir allt viktigare. Det sätt på vilket vi utformar vårt utbildningsväsende och vår forskningsorganisation påverkar starkt hela framtid och vår framtida samhällsstruktur. Om också i fortsättningen skall kunna inta en tätposition bland världens industrinationer och göra anspråk på att vara ett framstående kulturland, måste vi ge utbildning och forskning högsta prioritet. Utbildningens kvalitet får heller inte äventyras genom kortsiktiga besparingsåtgärder, utan utbildning skall ses som en investering för framtiden - en investering som ger god avkastning i ökat välstånd och högre livskvalitet. Men det räcker inte med att satsa tillräckliga resurser på utbildningsväsendet. Resurserna måste också fördelas över landet så att utbildningsutbudet blir tillgängligt för alla. De skall främja en regional utveckling, som i sin tur motverkar icke önskvärda koncentrationstendenser. som underlättar förmedling och bearbetning av kunskap över stora avstånd, måste utnyttjas. På samma sätt som omfattningen och kvaliteten på utbildning och forskning är avgörande för framtid som nation är resurserna på detta område också av central betydelse för varje regions utvecklingsmöjlighet. Det finns en tydlig tendens till att olika regioners ekonomiska och sysselsättningsmässiga utvecklingsmöjligheter är starkt knutna till hur deras utbildnings- och forskningsorganisation ser ut. Det innebär att utbildning på olika nivåer blir ett av våra viktigaste regionalpolitiska instrument. Vi eftersträvar ett decentraliserat samhälle och därför vill vi också ha ett decentraliserat utbildningsväsende. Ett sådant samhälle är bäst ägnat att tillvarata våra mänskliga och materiella resurser. Även för den enskilde individen är de utbildningsmöjligheter han eller hon erbjuds av största betydelse för möjligheterna att få ägna sitt liv åt det man har intresse och fallenhet för. Den långa vägen står inte längre öppen på samma sätt som . Därför blir omfattningen, kvaliteten och tillgängligheten i samhällets utbildningsutbud av avgörande betydelse för den enskildes möjligheter att förverkliga sina ambitioner, intressen och ideal. Särskilt för den som kommer från en miljö med svag utbildningstradition är det viktigt att skolan redan från början erbjuder en utbildning av mycket god kvalitet och att också den högre utbildningen är tillgänglig bl. a. i geografiskt avseende. Det är viktigt att uppmuntra unga människor att skaffa sig utbildning. Genom en mer generös studiefinansiering kan man även undvika den sociala snedrekrytering som är mycket påtaglig på våra högskolor. Denna syn på kunskapsförmedlingens och kunskapsutvecklingens centrala roll för totala utveckling, för möjligheterna att skapa en regional balans, för den enskildes utvecklingsmöjligheter och för möjligheterna till social utjämning i vårt samhälle är grunden för att prioriterar insatser för utbildning och forskning framför andra samhällsområden. Denna medvetenhet om kunskapens betydelse har varit vägledande för såväl i ett historiskt perspektiv som i den dagsaktuella skoldebatten. Pionjärerna i det gamla bondeförbundet insåg att böndernas och arbetarnas barn måste få tillgång inte bara till grundutbildning i dåtidens folkskola, utan också till högre utbildning i olika former. Framväxten av den svenska folkhögskolan är ett exempel på denna insikt som haft stor betydelse, liksom folkbildningen i vid mening i form av föreläsningsverksamhet och studiecirklar. På dessa sätt öppnades nya vägar till bildning och kunskap för landsbygdens folk. Som ett uttryck för bondeförbundets/syn på utbildningspolitiken kan citeras vad den dåvarande utbildningsministern (ecklesiastikministern) i uttalade i skriften Kulturpolitik" : Vårt samhälles historia har lärt oss och en blick utöver världen bekräftar att undervisning, utbildning och vetenskaplig forskning tillsammans utgör det fundament på vilket såväl ekonomiska som sociala och kulturella framsteg måste grundas. Vad undervisning och utbildning angår är det därför inte tillräckligt om endast en mindre grupp, en viss begåvningselit eller en viss socialklass kommer i åtnjutande därav - en god undervisning och utbildning måste stå öppen för alla medborgare i ett fritt och framstående land, ja betraktas som rättigheter, vilka respekteras av dem som leder landets öden. Detta är ett uttalande som äger sin giltighet fullt ut även . Folkskolans omvandling till dagens moderna grundskola har också skett med en mycket aktiv medverkan av . Under de senaste tio årens utveckling av utbildningsväsendet har ofta haft en ledande roll. Kännetecknande har varit att många reformer och förändringsbeslut som berör skolan har präglats av en mycket hög grad av decentralisering, dvs. Detta gäller med sin nya läroplan och ett förändrat resurssystem som ger en stor lokal frihet men som naturligtvis också innebär ett stort lokalt ansvar. Det gäller gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen där besluten numera i mycket hög grad fattas på den regionala och lokala nivån med möjlighet att sprida utbildningen till fler orter, och att även förlägga en del av verksamheten till arbetslivet i form av arbetsplatsförlagd utbildning. Det gäller gymnasieskolans dimensionering, där under en följd av år varit pådrivande för att se till att samhället lever upp till sitt ansvar att skapa en gymnasieskola för alla. Det gäller förändringarna i den statliga skoladministrationen, som i hög grad decentraliserats och det gäller naturligtvis också besluten om de nya regionala högskolorna, som på ett avgörande sätt både har ökat tillgängligheten till den högre utbildningen, och bidragit till en mer gynnsam regional utveckling. Man kan också lyfta fram enskilda beslut vilka främjat skolans utveckling, såsom beslutet om statsbidrag till fristående skolor, som blev genombrottet för alternativen i utbildningsbudet, eller propositionen om flexibel skolplanering som ökat möjligheten att bibehålla och nyetablera små skolenheter. Beslutet om en ny lärarutbildning kom också i mycket hög grad att präglas av syn på utbildningspolitiken. Det gäller också den pågående försöksverksamheten med gymnasieskola i utveckling, där i ett tidigt skede drog upp riktlinjer för den kommande reformstrategin. På vissa områden har dock utvecklingen varit helt i strid med vad arbetat för. Nedläggningen av små skolor och koncentrationen av elever till ibland mycket stora enheter är exempel på detta. Arbetsmiljöförhållandena för såväl elever som lärare är i många fall klart otillfredsställande. Undervisningen har inte alltid förmått att upprätthålla önskvärd kvalitet, vilket inte minst gått ut över elever som saknat stödet av studietraditioner i hemmet. Det är nu viktigt att ange färdriktningen . En lång rad frågor kräver en lösning - somliga är aktuella redan på kort sikt och andra återkommer att bli aktuella . För att ange några exempel, kan nämnas förskolans roll i förhållande till med ett eventuellt förändrat huvudmannaskap och en sänkt skolpliktsålder som Vidare kan nämnas stadieindelning, som mister en stor del av sin betydelse i och med den nya lärarutbildningen. Även statsbidragssystemet och skolans styrning, liksom demokratifrågorna, är föremål för en viss översyn. På gymnasieskolans område har redan nämnts den försöks- och utvecklingsverksamhet som främst berör de studieförberedande linjerna. Därtill kan läggas de förändringar som förestår inom den yrkesinriktade gymnasieutbildningen. Vuxenutbildningen i alla dess former har fått förnyad aktualitet genom den publicerade utredningen om de lågutbildades situation med åtföljande utbildningsbehov. De centrala frågorna om skolans arbetsmiljö, klassernas storlek, lärartäthet etc. kräver snabba initiativ. På högskoleområdet är frågan om hur man skall komma till rätta med den sociala snedrekryteringen fortfarande olöst. Här krävs insatser på studiefinansieringens område, men det är också viktigt att öka den geografiska tillgängligheten av högre utbildning. Högskolornas centrala roll för olika regioners utvecklingsmöjligheter motiverar också en strävan att åstadkomma en bättre fördelning av högre utbildning och forskning över landet. Detta bör ske som man slår vakt om de stora universitetens särskilda förutsättningar inom mer resurskrävande forskningsområden. Högskolans band med å ena sidan ungdomsskolan och å andra sidan näringsliv och offentlig förvaltning måste stärkas för att dess utvecklingsfrämjande effekter skall komma helt till sin rätt. måste högskolans utbildningsutbud ha en bredd som kan bidra till kompetensuppbyggnaden inom flera sektorer till gagn för regionens utveckling. Det är också viktigt att hitta enklare administrativa och organisatoriska arbetsformer i högskolan så att resurserna kan användas effektivare och så att ett fritt kunskapssökande främjas. I gränsskiktet mellan gymnasieskola och högre utbildning finns ett betydande utbildningsbehov som kan täckas endera av påbyggnadsutbildningar i gymnasieskolans regi eller i form av kortare högskoleutbildningar. Till detta kan läggas den nya form av uppdragsutbildning som kan erbjudas av såväl gymnasieskola som komvux och högskola. I detta sammanhang bör också nämnas arbetsmarknadsutbildningens nya organisation. På det organisatoriska området aktualiseras ständigt nya frågor i ett dynamiskt utbildningssystem. Ett exempel är frågan om samordnad länsförvaltning och högskolans regionala styrning. Även lagen om lokala organ och de pågående frikommunförsöken, visar på nya frågeställningar som även de pockar på en lösning. Till alla dessa exempel på utbildningspolitiska och organisatoriska frågor skall naturligtvis fogas de helt avgörande och övergripande ekonomiska frågorna, dvs. vilka resurser samhället är berett att satsa på utbildningsväsendet och det studiesociala stödet. har i dessa avseenden gett klara besked. Vi är beredda att prioritera utbildning och vi har redovisat ett konkret förslag till ett nytt studiefinansieringssystem. Det är nu dags för övriga partier att lämna sina besked. Som framgår av denna långa uppräkning, som ändå bara skall ses som exempel, finns det många frågor som var för sig är av den digniteten att de redan varit föremål för särskilda utredningar eller kan förväntas bli det . Vad som däremot saknas är en övergripande helhetssyn. Alltför många utbildningspolitiska beslut har fattats utan att man försökt se sambandet med andra redan fattade eller väntade beslut. Detta har haft till följd att utbildningspolitiken kommit att framstå som onödigt ryckig och ofta kortsiktig. Den utbildningspolitiska debatten har dessutom kommit att innehålla alltmer av konfrontation - ofta för konfrontationens egen skull - och mindre av konstruktiva samförståndslösningar. Så har det inte varit tidigare, utan de stora reformbesluten har fattats under relativt stor enighet och detta har varit till fördel för skolan. Självklart skall en vital demokrati ge utrymme för en fri och öppen debatt där olika meningar kan brytas mot varandra, men skolan är inte betjänt av att utnyttjas för partitaktiska manövrar. Utbildningspolitiken måste ligga fast i sina huvuddrag än de nuvarande mandatperioderna, för att skolan och skolans personal skall få den arbetsro som så väl behövs. Ett beprövat sätt att ta till vara alla goda ambitioner och idéer som kommer till uttryck bl. a. hos de politiska partierna och hos intresseorganisationerna, är att pröva deras bärkraft i en parlamentariskt sammansatt utredning. I en sådan ges möjlighet att finna de breda samlande lösningar som gagnar utbildningsväsendet och därigenom hela vårt lands framtida utveckling. Mot den bakgrunden anser tiden nu vara mogen för en stor övergripande utbildningspolitisk utredning som vi i denna motion benämnt U90. Med detta har vi velat antyda att utredningen borde ha som uppgift att lägga fast de utbildningspolitiska målen för 1990-talet men även att göra utblickar över . Utgångspunkten för utredningsarbetet måste vara utbildningens växande betydelse för såväl den enskilde individen som för samhället i sin helhet - att nu är på väg in i kunskapssamhället. Kvalitetsfrågorna måste sättas i centrum. Utbildningsområdet måste undantas från besparingar och i stället ges successivt ökande resurser. Direktiven bör vidare skrivas utifrån ett antal viktiga kriterier, vilka enligt vår mening utgörs av följande: Utbildningsutbudet skall vara tillgängligt för alla, oavsett geografisk, ekonomisk och social bakgrund. Utbildningsutbudet skall ges en sådan spridning och inriktning att det främjar en allsidig regional utveckling i vårt land. Utbildningsväsendet skall vara decentraliserat, dvs. även besluten skall fattas på lokal och regional nivå, så nära verksamheten som möjligt. Med stöd av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringe till känna vad som i motionen anförts om behovet av en övergripande parlamentarisk utbildningspolitisk utredning, . () () . Åsling (c) . () () Per-O la () () () () Tabell över utbildningskostnader andel av statsbudget och BNP i fasta priser Mot. 1986/87 1984. (Miljarder kronor) Ub801 Utbildningskostnadernas andel av BNP 1 priser 1974/75 1975/76 1976/77 1977/78 1978/79 1979/80 1980/81 1981/82 1982/83 1983/84 1984/85