mot · GA02Fi226 · 1987-01-27 00:00:00 — Den kvarstående höga arbetslösheten och det faktum att många människor har problem med sin vardagliga försörjning kan inte accepteras. Särskilt inte som vi nu står på tröskeln till ett samhälle där ny teknik i arbetslivet kommer att automatisera, söderdela och specialisera många arbetsuppgifter med risk för ökad industrinedläggning och utslagning av arbetskraft som följd. Den ekonomiska politiken måste angripa dessa problem. Trots en snabbt accelererande transnationalisering och ständig effektivisering av industriproduktion och administration skall människor kunna få sin försörjning via arbete. En utbyggnad av den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar skall gå hand i hand med förnyelsen av industriproduktionen. Genom demokratisk styrning av ekonomin, bl. a. genom indragning av likviditeter från näringslivet, kan nödvändiga investeringar skapas på sätt som föreslås i särskild motion om allas rätt till arbete. I motionen föreslås bl. a. ett nationellt industrialiseringsprogram, en utveckling av den gemensamma sektorn och en förkortning av arbetsdagen. Kvinnor och ungdom har inte gynnats av den tredje vägens politik. Kvinnors arbetsmarknad som till stor del finns inom den gemensamma sektorn har begränsats genom åtstramningspolitiken. Ungdomar har satts på undantag genom att ungdomslagen permanentats och inte ersatts av fasta jobb. En politik för rättvisa måste inrikta sig på att främja jämställdheten i samhället. Kvinnor måste ges rätt till arbete och försörjning med lika lön för lika arbete. Traditionella kvinnoyrken måste ges högre status och värderas utifrån verkligheten, dvs. att dessa yrken ofta är ovärderliga för att samhället skall fungera tillfredställande. Rekryteringsmönster som binder upp kvinnor och män i olika yrkeskategorier skall brytas upp. Ungdomen skall ges möjlighet att inleda vuxenlivet på de vuxnas villkor. Det innebär ett eget meningsfullt arbete med egen försöijning. stora insatser för att skapa rättvisa och komma bort från särlösningar. Daghemsutbyggnaden måste fortsätta. Kollektiva trafiksystem förbättras. Ekonomisk rättvisa skall vara ett av huvudmålen för den ekonomiska politiken. Den nuvarande regeringspolitiken söker sitt stöd hos de breda folklager som lever under normala eller små ekonomiska förhållanden. Trots detta tillåts en rad orättvisor bestå år och t. o. m. förvärras. är ett rikt och utvecklat industriland med stora naturtillgångar. Det värde som skapas genom människors arbete tillåts i detta ekonomiska system samlas på ett fåtal händer, vilket enligt vår mening är helt oacceptabelt. En kraftig återfördelning av ekonomiska resurser från dem främst privata kapitalister som tjänat på inflation och spekulation till dem som förlorat på utvecklingen är nödvändig. Den regionala utarmningen kan brytas genom en styrning av investeringar. Det är inte rimligt att människor skall flytta från hus och hem i en region för att ställa sig i en oändlig bostadskö på annan plats bara därför att kapitalets frihet att etablera sig efter eget gottfinnande är obegränsad. Samhällsservice på den ena platsen läggs ned medan ny service måste byggas upp i snabb takt på annat håll. Arbete och rättvisa innebär också en rätt att leva och arbeta i glesbygd eller i skogslänen, Bergslagen och andra platser som hotas av flyttlasspolitiken. Varje form av neutralitet och alliansfrihet kräver ett visst mått av ekonomisk självständighet. Ensidiga ekonomiska och teknologiska beroenden måste lösas upp. Genom egen forskning och utveckling, genom samarbete och handel med socialistiska och utvecklingsländer ges en större frihet gentemot de starka kapitalistiska ekonomierna som för var dag får ett allt större inflytande över den svenska ekonomiska politiken. Den internationella arbetsdelningen skapar en specialisering som innebär att ökad export leder till ökad import. Svenska företag investerar undan för undan mer utomlands. investerades mer utomlands än i . En direkt följd av den medvetna avregleringspolitik som förts av regeringen. deltar också - genom att anpassa sina exportregler till : s lagstiftning i en teknikbojkott av bl. a. de socialistiska länderna. Självfallet är en sådan politik oförenlig med strävanden mot ökad självständighet och internationell solidaritet. Den alternativa politiken måste motverka transnationalisering på kapitalets villkor, utveckla den egna industrin också med inriktning mot den egna hemmamarknaden. Det starka ensidiga beroendet av de största kapitalistiska marknaderna och det krig om marknadsandelar som där förs förhindrar utvecklandet av en självständig ekonomisk strategi för omvandlingen av vårt eget land. Ekonomi och ekologi går hand i hand. Miljöförstöringen är farlig och dyrbar. Människans framtida liv på planeten avgörs av om vi kan hindra ytterligare miljöförstöring. Därför måste landets ekonomi utvecklas i varsamhet med de ekologiska sambanden. Detta betyder i sin tur en aktiv kamp mot kortsiktigt lönsamhetstänkande och resursslöseri. Nya, miljövänliga energi- och produktionssystem måste utvecklas. En industrialisering av landet skall ske utifrån dessa målsättningar. Förnyelsen av arbetets innehåll för produktion för profit är nödvändiga förutsättningar för att lyckas i detta framtidsarbete. Genom att nu anpassa landets industri-, transport- och energisystem till de begränsningar som ekologin ger, ges svensk industri en fördel framför andra, eftersom en ekonomisk-ekologisk politik måste komma även i andra länder. Det konservativa motståndet mot förnyelsen måste brytas ned och ersättas med framtidsinsikt om det nödvändiga och på lång sikt enda ekonomiskt riktiga. Den gemensamma sektorns utbyggnad och utveckling är en nödvändig förutsättning också för industriell utveckling. Försöken att banta eller försämra kvaliteten inom den gemensamma sektorn kommer att slå tillbaka mot dem som tror att man på detta sätt kan överföra resurser till den privata industri- eller tjänstesektorn. har den offentliga sektorn och dess utformning diskuterats och ifrågasatts. De borgerliga regeringarna utmålade den offentliga sektorns tillväxt som en av de viktigaste orsakerna till att landets ekonomi haltade fram. För att minska statens och kommunernas utgifter lade man fram rader av s. k. sparprogram som angrep viktiga delar av den offentliga sektorn. I princip var det bara försvarsutgiftema som klarade sig undan nedskärningar. Inför valet fördes en hård agitation från socialdemokratiskt håll, där man sade sig vilja sätta stopp för den borgerliga svångremspolitiken och ersätta svångremmen med svängrum. Den nya socialdemokratiska regeringen satt inte många dagar innan den visade sig vara anhängare av samma ekonomiska synsätt som de borgerliga regeringarna. man ser den offentliga sektorns åtaganden som en kostnad och inte som ett verktyg att förändra och utveckla samhället. fullföljs detta synsätt genom att man i budgetpropositionen framför krav om den gemensamma sektorns effektivisering, utan att närmare försöka utveckla vad man menar. Synsättet att den gemensamma sektorns effektivisering är nödvändig för att genomföra lönehöjningar, eller för att verksamhetsindragningar inte skall ske, vittnar om djup okunnighet om den gemensamma sektorns roll i samhället. Givetvis kan och skall effektiviseringar göras på olika områden, exempelvis inom viss byråkrati och administration som befinns överdimensionerad i förhållande till dess uppgifter. Likaså har t. ex. militären hårt kritiserats från olika håll och det kan finnas rationaliserings- och effektivitetsvinster att göra. ellt betraktelsesätt på effektivitetsbegreppet måste med skärpa bekämpas då det inte är tillämpligt på den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar. Dessa delar har växt fram genom arbetarrörelsens kamp, men också som eftergifter för kapitalet, där den offentliga sektorn fått träda i dess ställe för att först skapa resurser för industriell produktion, för att sedan sopa ihop resterna efter nedläggningar och utslagning. Man kan nämna att det behövts bättre skolning av arbetskraften för att klara nya arbetsuppgifter vilket tvingat fram skolreformer och specialistutbildning som till stor del bekostas av den offentliga sektorn. Kvinnors arbetskraft har i ökande utsträckning behövts i takt med att efterkrigskapitalismen utvecklats. Detta har medfört att mycket av de reproduktiva uppgifter som förr sköttes i hemmen, t. ex. barnomsorg, viss sjukvård, äldrevård etc., måst överföras till samhället. Detta har varit en förutsättning för kvinnors lönearbete och för att industrin under högkonjunktur skulle kunna tillgodogöra sig också kvinnornas arbetskraft. Ökad produktion, hårdare arbetstempo, prestationslöner och dåliga arbetsmiljöer har också ställt krav på den offentliga sektorns utveckling eftersom utslagningen av människor ökat. Den offentliga sektorn har också varit nödvändig för industrins utveckling genom att skapa en s. k. infrastruktur genom utbyggnad av transportnät, kommunikationer, hamnar, vägar etc. som utbyggnad skett på ett håll och industriproduktionen centraliserats på kapitalets villkor har den offentliga sektorns utgifter tvingats öka för att lösa de glesbygds- och arbetslöshetsproblem som uppstått på annat håll. Genom kamp för sociala reformer har också arbetarklassen försökt utveckla den offentliga sektorn för att lindra de mest skriande klasskillnaderna. Det har skett bl. a. genom att ge alla tillgång till en sjukvård till låg kostnad och genom att bygga ut sjukförsäkrings- och pensionssystemen samt genom att skapa överföringar inom den offentliga budgeten, så att vissa inkomstskillnader i någon mån kunnat kompenseras. I detta perspektiv måste den gemensamma sektorns viktiga delar skyddas och utvecklas. Den gemensamma sektorn spelar också en viktig roll när det gäller att skapa meningsfyllda arbeten som bidrar till landets ekonomiska och sociala utveckling. Den gemensamma sektorn är också ett instrument för att försöka skapa större rättvisa och jämlikhet människor emellan. Ett generellt angrepp på den gemensamma sektorn är detsamma som ett förödande av en viktig produktionsfaktor i ett högt industrialiserat samhälle av vår typ. Ägande ger makt. I är makten centraliserad och i huvudsak lagd i den privata storfinansens händer. Detta ger begränsningar för vad som är möjligt inom den ekonomiska politikens fält. Storfinansens makt och ägande måste brytas. I första hand genom nationaliseringar av affärsbanker, investmentbolag, kreditinstitut och de privatägda försäkringsbolagen. Privata bolag med avgörande betydelse för den svenska ekonomins utveckling bör föras över i samhällets ägo. Företagen skall styras av dem som arbetar i dem. Samhället anger ramar för verksamheten. Kollektiva ägarformer skall uppmuntras och främjas. Den ekonomiska politiken skall vidare inriktas mot att ge alla en förutsättning att utvecklas efter sin förmåga. Det betyder ekonomisk rättvisa och tillgång till studier oavsett inkomstförhållanden. Skola, forskning och utveckling rustas upp. En allmän upprustning av de lågutbildades grundkunskaper är nödvändig. De fackliga rättigheterna vidgas. Demokratiska styrformer av produktion och administration utvecklas inom hela arbetslivet. Den ekonomiska demokratin utvecklas. I första ledet genom skapandet av en demokratisk skattepolitik som stödjer sig på arbetarrörelsens ursprungliga idé om skatt efter bärkraft och hårdare beskattning av kapitalinkomster. Statsföretag, AP- och löntagarfonder förändras och används till stöd för en demokratisering av ekonomin. En viktig del i den ekonomiska politiken är skattepolitikens utformning. Den kan användas för att öka redan existerande sociala och ekonomiska skillnader, men också till en utjämning av stora inkomstskillnader och orättvisor. För en demokratisk skattepolitik krävs relativt högre beskattning av mer bemedlade för att överföra resurser till dem som bättre behöver. finns starka skäl till en lindring av beskattningen för dem med lägre inkomster av arbete och pension etc. Det är nödvändigt med goda samhällsinkomster för att skapa största möjliga utjämning inom det rådande ekonomiska systemet. Med omvänt förhållande framtvingas privatiseringar av viktiga funktioner som skall ombesörjas av den gemensamma sektorn. För att alla skall ges möjligheter till en bra utbildning, en god sjuk- och hälsovård, barn- och äldreomsorg, en socialt acceptabel bostad, rätten till jobb, kollektiva färdmedel och en i övrigt god social och kulturell service krävs ökade insatser till den gemensamma sektom. Inte heller kan nödvändiga åtgärder vidtas för att säkra en god miljö utan samhälleliga åtgärder och insatser via denna sektor. Därför är det nödvändigt med ökade resurser som främst skall tas från bolag och stora förmögenheter. Vårt skattesystem har ur klassmässig synpunkt urartat och förfallit. Arbetarklassen och dess närstående skikt är de som står för huvudparten av skatteinkomsterna till samhället. Den tidigare utjämnande effekten har i stort sett upphört. Den senaste tioårsperioden har härvid medverkat till att befästa och förstärka de djupa orättvisor som är inbyggda i det kapitalistiska systemet. Marginalskattesänkningar och avdragssystemet har bidragit till denna utveckling. har proportionella och regressivt verkande skatters betydelse ökat. Den utjämnande delen i beskattningen den statliga progressiva in komstskatten - har minskat kraftigt i betydelse i den offentliga sektorns totala skatteinkomster. Dess nuvarande låga andel är orsakad av borgerliga och socialdemokratiska regeringars skattepolitik. Dess utjämnande effekt är försumbar. Här krävs verkliga förändringar till de arbetandes fördel. Andelen statlig skatt i inkomstbeskattningen kommer enligt prognoserna inte att utgöra mer än drygt 1/7 av alla samhälleliga skatteinkomster. Det är en utveckling som vpk varnat för . Att utjämningen i skattesystemet skulle minska är avsedda effekter av de borgerliga regeringarnas marginalskattesänkningar och inflationsskydd av skatteskalorna och skatteomläggningen som överenskoms mellan socialdemokraterna och de borgerliga mittenpartierna. Liknande är utvecklingen av förmögenhets- och kapitalbeskattningen. De stora förmögenhetsökningar som de redan besuttna tillskapat sig har inte nämnvärt återspeglats i ökade skatter på dessa förmögenheter. Höginkomsttagarna blir bara rikare. I den ovan nämnda utredningen från LO, LO-medlemmar i välfärden, påvisas ytterligare de effekter som vpk redan från böljan varnade för. I nr 1/3 1987 skrivs: Klassklyftoma ökade i . rikaste hushållen blev allt rikare, främst tack vare sina kapitalinkomster och ett minskat skattetryck. Vanliga löntagare lyckades behålla sin standard endast tack vare att kvinnorna gått ut på arbetsmarknaden och ökat sina arbetstider. Förlorarna är de ensamstående, både med och utan barn. De har fått se sin standard sjunka kraftigt . Främst är det kapitalinkomster, vinster från aktier, obligationer, fastigheter och bostadsrätter, som gjort att höginkomsttagarnas inkomster ökat i förhållande till andra gruppers. Men det visar sig också att de 20 000 rikaste i har ett sjunkande skattetryck medan de vanliga löntagargrupperna haft ett oförändrat skattetryck. Detta beror på att statsskatten minskat i förhållande till kommunalskatterna, att underskottsavdragen ökade kraftigt fram till skattereformen 1982 samt att skatteomläggningen med dess minskade marginalskatter gynnade höginkomsttagarna. För en demokratisk skattepolitik Skattepolitiken måste, enligt vår mening, ha ett långsiktigt perspektiv med grundläggande förändringar och ett kortsiktigt med förändringar i utjämnande syfte. I det längre perspektivet bör den huvudsakliga skatten på arbetsinkomster ersättas med en beskattning direkt i produktionsledet. Huvudparten av den nuvarande kommunala inkomstskatten torde kunna ersättas med skatt ur produktionen. Kvar av beskattningen av arbetsinkomster skulle bli en mindre del skatt och den statliga inkomstskatten som skulle ökas i progression. Med tyngdpunkten överförd till en produktionsbeskattning skulle helt andra styrmedel för samhället ges, som tekniken skulle komma att beskattas till skillnad mot det nuvarande. nuvarande arbetsgivaravgifterna, som särskilt drabbar arbetsintensiva företag till skillnad mot högrobotiserade, skulle ersättas inom detta system. Yrkesskickligheten skulle kvarhållas och utvecklas i stället för som , ersättas med automatik och utarmning av arbetets innehåll. En produktionsbeskattning kan också nyttjas till att minska uttaget av råvara och hög energikonsumtion och stimulera till högre återanvändningsgrad och energisparande. Dessutom ges möjlighet att styra produktion från mindre nödvändig till absolut nödvändig produktion. Graden av samhällsnytta i produktionen skulle differentieras i beskattningen. I det kortare perspektivet krävs åtgärder för att kraftigt minska undandragandet av skatt och utjämna de stora skillnaderna mellan utdebiteringen i landets kommuner och landsting. Progressionen utjämningen i skattesystemet måste åter bli en realitet. Problemet med höga marginalskatter rör endast ett fåtal med inkomster högre än flertalet. I en annan motion avvisar vi regeringens förslag till försämring av skatteutjämningssystemet och förordar en övergång till en enhetsskatt för stat och kommuner. Endast på detta sätt kan verklig utjämning ske för landets olika kommuner. Vpk framför i annan motion kravet om ett slopande av underskottsavdragen i inkomstbeskattningen och kompenserar detta med en samhällelig bostadsfinansiering för egnahem och fritidshus med låg och fast ränta där räntan i stort sett halveras. På detta sätt uppnås en mer långtgående reformering av skattesystemets problem med underskottsavdragen än vad som förs fram i socialdemokraternas idéskiss. Dessutom drabbas inte normalinkomsttagare på samma sätt som i skissen. Där träffas underskottsavdragen, villa- och fritidshusräntorna, av en begränsning genom real beskattning som flertalet med vanliga arbetsinkomster inte kan kompensera genom lindrad beskattning av kapitalinkomster. Däremot gynnas de med stora kapitalinkomster, vilka dock inte återfinns bland de lönarbetande. Tankegångarna i skissen om de sänkta marginalskatterna missgynnar låg- och normalinkomsttagarna genom att den förhållandevis höga kommunalskatten inte minskas. En sådan operation kan göras på flera sätt. Det radikalaste greppet är att, som vi påpekat ovan, ersätta kommunalskattens huvudpart med en produktionsbeskattning. Men även andra finansieringar kan tänkas. Slopade underskottsavdrag bör medföra påtagligt ökade skatteinkomster. Viktigast är att väsentliga delar av kommunernas utgifter avlöses så att kommunalskatten kan sänkas. Först då kan en verklig skattereform genomföras som minskar skatten för dem med låga och normala nivåer på inkomsterna. Utgångspunkterna i vpk: s skattepolitik är att lindra beskattningen för folk i låga och normala inkomst- och förmögenhetslägen och åstadkomma en reellt ökad beskattning av stora inkomster och förmögenheter. Det är en skattepolitik för solidaritet, för social och kulturell rättvisa. Vår bild av en för landet önskvärd social och ekonomisk utveckling ger givetvis slutsatser beträffande statsbudgetens och den samlade offentliga sektorns plats och funktion. Det behövs ett mer distinkt flerårsperspektiv på budget och offentlig sektor. Inom detta bör man kunna fastlägga allmänna prioriteringar och förskjutningar. En grundläggande sådan förskjutning är en utjämning mellan samhällets klasser vad avser inkomster och andra resurser. Detta är ingalunda bara en akt av social rättvisa och ett stopp på en socialt skev tendens i ekonomin. Det är i högsta grad samhällsekonomiskt motiverat. Ett växande överskott har samlats hos finansvärld, storföretag och enskilda kapitalägare. De breda skikten i samhället tillsammans med viktiga offentliga verksamheter har gjort en motsvarande relativ förlust. Resultatet är en ekonomisk obalans, som gör att överskottet inte investeras i nyttiga verksamheter utan flyter ut i finansiella operationer. Den nationella efterfrågebasen blir för svag. En gradvis omfördelning bör i betydande mån ske via offentliga verksamheter, särskilt de som har betydelse för de breda folklagrens konkreta livsvillkor. Den samlade offentliga sektorns relativa roll bör växa. Detta har positiva verkningar både på produktiviteten i samhällsekonomin och på utvecklandet av människors allmänna kapacitet. En viss ökning av hushållens konsumtion är också motiverad, men den kollektiva konsumtionen och investeringen bör ha ett företräde. Vad gäller hushållens konsumtion bör man klart differentiera mellan de sämre ställda gruppernas behov och den överflödskonsumtion som härrör från de mer penningstarka och som till stor del kan förmodas ha sitt ursprung i förtjänster på aktier eller andra privilegierade sparformer. Just inriktningen på bestämda offentliga verksamheter har en särskild social och klassmässig dimension. Den bidrar till minskade skillnader mellan kvinnor och män. Kvinnorna är inte endast mer beroende - i skilda hänseenden av de offentliga verksamheterna. De har i den sociala skiktningen kommit att utgöra en allt större del av underklassen. Bland människor med sämst ekonomi och minst självständighet utgör de ett stort flertal. En tredje viktig förskjutning i ett flerårsperspektiv på budgetpolitiken berör förstärkta insatser för en jämnare regional utveckling, ett tillgodogörande av de eftersatta regionernas utvecklingspotential. Här förutsätter en kvantitativ och kvalitativ förstärkning att man når en medveten samordning mellan budgetresurser, fondsystem och statlig affärsverksamhet. En fjärde huvudlinje bör vara att stimulera sådana inslag i samhällsekonomin, vilka gynnar en nationell självständighet och ett aktivt inflytande från landets demokratiska institutioner. Däri ligger behovet av ett mått av kontroll och styrning gentemot det alltmer internationaliserade privatkapitalets ökande övermakt inom ekonomi och teknologi. Konsekvensen måste också bli en nedtoning av exportens relativa roll för den totala samhällsekonomin till förmån för den nationella marknadens utveckling. Med dessa utgångspunkter har vi tagit ställning till följande avsnitt i 1987/budgetförslag: Vi motsätter oss nedskärningarna på skolans område. Att de minskade årskullarna kan ge en viss lättnad är riktigt, men de eftersatta behoven och de kommande kraven på skolan är dock sådana, att en nedskärning ter sig kortsiktig och oklok. Vi förordar i stället ett upprustningsprogram för utbildningsväsendet i dess helhet. Motivet är naturligtvis denna sektors dynamiska roll i samhällsutvecklingen och dess möjlighet att bidra till social utjämning. Utöver regeringens förslag föreslår vi förbättrade bostadsbidrag, riktat stöd till allmännyttiga bostadsföretag, ett kommunalt ROT-program för bostadsförbättring, större bidrag till energihushållningsbidrag och energirådgivning samt fortsatt statlig elfmansiering av bidragen för bostadsanpassning. Merutgiften, ca , täcks med införande av fastighetsskatt för industrifastigheter. Vi noterar den ökade satsningen i budgeten, men vill därutöver öka med 300 milj. kr. Dessutom vill vi omfördela resurser genom att upphäva de nedsatta arbetsgivaravgifterna i vissa kommuner och använda de frigjorda resurserna (395 milj. till mer aktiva regionalpolitiska åtgärder. Den regionala obalansens dimensioner, behovet av långsiktiga infrastruktursatsningar i skogslänen samt inlandsområdenas allt allvarligare situation motiverar förstärkningen. Regeringen föreslår ny beräkningsmetod och nya grunder för den kommunala skatteutjämningen. Vi motsätter oss förslaget som framför allt bygger på minskade åtaganden för staten. Detta åtagande bör kvarstå. Vi förespråkar i stället en enhetsskatt för stat och kommuner så att verklig utjämning kan komma till stånd. Man måste se detta mot bakgrund av att de kommunala investeringarna efter 1982 kraftigt förlorat i årligt realvärde.