mot · GA02N348 · 1987-01-12 00:00:00 — Motion till 1986/87:N348 () Lagstadgad näringsfrihet Enligt lag (SFS nr 552) har förordningen av angående utvidgad näringsfrihet upphört att gälla. Vad som blev kvar av detta lagstiftningsverk var dels en reglering av utlänningars rätt att driva näring, samt, egendomligt nog, bestämmelsen för gift kvinna, som sammanlever med sin man, att hon endast med mannens tillstånd får driva näring, för såvitt äldre är tillämplig. När näringsfrihetslagen avskaffades, förmodades allmänt att avskaffandet skulle sakna all praktisk betydelse, eftersom man inte tänkte sig på allvar att några hinder skulle komma att läggas på näringarna, annat än för ändamål som har att göra med folkhälsan, allmän ordning eller förhindrande av brott. Flälsovårdsnämndernas övervakning av handel med livsmedel och matservering, nykterhetsmyndigheternas reglering av utskänkningen och t. ex. tillståndstvånget för handel med skrot, lump och begagnat gods (SFS 1949:723) faller väl in under sådana berättigade begränsningar av näringsfriheten. Emellertid har det visat sig, att många kommuner tagit sig före att använda plan- och byggnadsbestämmelserna för att hindra näringsverksamhet som inte faller dem på läppen, trots att inga skäl kunnat anföras, som varit grundade på ändamål av nämnda karaktär. Kommuner har sålunda förhindrat handel i befintliga lokaler och t. o.m. i vissa fall förbjudit visst sortiment vid eljest lovlig handel. Särskilt har det gällt att hindra livsmedelshandel av storköpstyp. Regeringsrätten har i domar funnit att gällande bestämmelser är sådana, att kommunen faktiskt har rätt att hindra t. ex. livsmedelshandel under förebärande att den fastighet, där handeln sker, ligger på ett område avsatt för industriändamål. Senast inträffade detta i , där ansvarige kommunalrådet för tidningarna förklarade att kommunen vunnit en stor seger", i det att man förlorat i kammarrätten. Intervjuade bland allmänheten uttalade en motsatt uppfattning. Detta skulle aldrig ha kunnat ske om vi haft en gällande lag med bestämmelse att näringsfriheten är huvudregel. Helst skulle jag velat se näringsfriheten som princip inskriven bland de rättigheter som är uppräknade i regeringsformen 2 kap. 1 §. Med hänsyn till att näringsfriheten tidigare under kunnat garanteras genom vanlig lag (och t. o. m. bara kunglig förordning), som genom efterverkan gjort att näringsfriheten kvarstått som existerande i det allmänna tänkesättet, är det kanske ändå tillräckligt med föreskrift i vanlig lag. Det råder inget tvivel om att kommunernas makt har missbrukats och att Mot. den är ägnad att missbrukas. I en del fall kommer sådant till pressens N348 kännedom, t. ex. när kommunen i en norrländsk centralort satte ut särskilda trafikhinder av betong i uppenbar avsikt att hindra parkering framför en privat storbutik till förmån för intilliggande . Med den beroende ställning i förhållande till kommunen, vari privata näringsidkare försatts är det faktiskt en fara, att de inte ens vågar gå till pressen. Tydligen är det så att framför allt livsmedelshandeln kommit i skottgluggen, när det gäller kommunernas övergrepp och trakasserier. Framför allt synes man vilja komma åt den sorts storköpshandel som riktar sig till bilburna kunder, vilka handlar familjens behov för eller mera på en gång. Allt talar för att det framför allt rör sig om barnfamiljer, vilka med hänsyn till den höga graden av yrkesverksamhet inte anser sig hinna med att göra sina inköp i affärer av traditionell typ, samt dessutom finner fördelaktiga prisförhållanden och goda parkeringsmöjligheter vid de utanför den egentliga bebyggelsen belägna affärerna. Den billiga tomtmark som utnyttjas, med möjlighet till enplansbygge och rationell varuhantering, bidrar till de låga priserna. - Enligt statistiska uppgifter skulle av barnfamiljerna ha eller disponera bil, och ett besök i ett dylikt utlokaliserat storköp jävar inte statistiken. Den förändring i handelns struktur som skett på grund av denna handel, där kunderna kommer i bil, har naturligtvis föranlett oro hos de styrande inom kommunerna. I den mån oron beror på fruktan för sjunkande markvärden i stadskärnorna, där kommunerna genom tomträttsinstitutet satt sig i positionen av intressenter, bör man inte tycka synd om dem. Fruktan för att närbutikerna skulle försvinna synes till stor del oberättigad, såvitt avser landets tätbebyggelse, där konkurrensen i stället drivit fram ett ökat öppethållande, något som säkert uppskattas av alla dubbelarbetande husmödrar. Någon anledningför kommunerna att genom regleringar framtvinga centrumhandel av en av kommunalgubbarna gillad karaktär finns inte. Flandeln på landsbygden vållar däremot klarat bekymmer. När handlaren i småsamhället tar ned skylten, blir det svårt för särskilt gamlingarna som inte har bil. Att storköpshandeln är en av orsakerna till att lanthandlare kan föda sig är visst. Emellertid torde andra faktorer därvidlag vara väl så betydelsefulla. torde ha mycket små marginaler i detaljhandelsledet. Vidare har anspråken på levnadsstandard givetvis stigit i samma grad hos lanthandlare som hos andra människor, varför ett kundunderlag som räckte till för att försörja en handlare och hans familj, nu helt enkelt inte räcker. När därtill kommer den stora avfolkningen på landsbygden, så står klart att inte ens ett förbud mot storköpshandeln skulle räcka till för att ens måttligt lindra våra lanthandlares problem. Kommunerna bör således bringas till att upphöra med sina trakasserier och direkta hinder mot storköpshandeln, helt enkelt på grund av att det inte rör sig om något tillräckligt allmänt intresse utan t. o. m. riskerar att drabba de enskilda kundernas väl. Människorna måste själva få bestämma var de skall göra sina inköp. Flandelns utlokalisering utanför städerna gäller ju inte bara dagligvaror. Man kan särskilt lägga märke till möbelhandeln, som ju behöver stora ytor både för lager och exponering. Inom denna handel har vi ju t. o. m. sett en Mot. affärsidé uppkomma i , vilken just håller på att dra segrande över N348 världen, nämligen idén med de platta paketen. Jag tror inte att det råder något tvivel om att denna idé skulle ha effektivt stoppats av många kommunalmän, om man redan från början haft de maktbefogenheter som Dess bättre rådde i praktiken näringsfrihet för Tyvärr synes det som om dess fortsatta expansion nu bara kan medges på de makthavandes villkor, med hänsyn till att de senaste etableringarna i möbelkedjan (, ) måste ske i samverkan med kooperationen, som på många håll har tillräckligt inflytande för att kunna verka som en smörjolja mot trögheten och illviljan. Vi hade en gång en långtgående näringsfrihet. I jämförelse med en del andra europeiska länder är näringslivet fortfarande friare hos oss. I mannaminne har man t. ex. aldrig behövt särskilt tillstånd för att ha realisation. Likaså har ju för inte så länge sedan det gamla monopolet i städerna för att avhålla auktioner upphört. De hinder som uppställs genom missbruk av kommunernas planmonopol utgör därför fortfarande något främmande för oss i . Vi bör därför se om vårt hus, när det gäller näringsfriheten och konkurrensen. Enligt min mening bör detta ske på så sätt, att det i lag fastställs att grundsprincipen är att näringsfriheten gäller, samt att endast ett starkt allmänintresse kan få inverka begränsande härpå. De allmänintressen som skall få verka inskränkande bör upptas och omnämnas i själva lagtexten, och med tanke på tendensen till kompetensöverskridanden bör generalklausul undvikas. Med stöd av det anförda hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära ett förslag till en lag som garanterar näringsfriheten.