mot · GA02A742 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87: A742 () Transfersystemet inom idrotten Inom många idrotter och sporter, särskilt lagidrotter, förekommer ofta att en klubb som en idrottsman tillhör betingar sig och erhåller en större penningsumma för att gå med på att idrottsmannen byter klubb. Detta gäller även om orsaken är att idrottsmannen fått arbete eller skall studera på annan ort. Vidare har det kommit till offentlig kännedom att ej obetydliga övergångssummor förekommer t. o. m. när ungdomar byter klubb. Förhållandet är alltså inte inskränkt till professionella idrottsmän. Om den gamla och den nya klubben inte kan komma överens, får den flyttande idrottsmannen ofta finna sig i att han får avhålla sig från sin sport eller idrott. Dessa förhållanden kan lämpligen jämföras med vad som gäller i arbetslivet. Man kan tänka sig vilken våldsam indignation som skulle uppstå, om t. ex. en verktygsmekanikers byte av arbetsgivare betingades av att den nya arbetsgivaren skulle tvingas betala en lösesumma till den tidigare arbetsgivaren. Ettåriga konkurrensklausuler är kanske möjliga, avtalsmässigt, när det gäller att skydda företagshemligheter, men i så fall bara om man betalar den avgående anställde full lön . Den idrottsman som förvägras byta klubb får naturligtvis inte ett öre. mycket och fram till införande fanns det ett brott som definierades som handel med neger eller annan. Enligt min mening är de beskrivna förhållandena närmast att jämföra med ren människohandel, omoralisk och faktiskt straffvärd. Enligt brottsbalkskommentaren rörde det sig om numera opraktiska specialstadganden om slaveri. Utvecklingen synes visa att dessa bestämmelser var mindre opraktiska än vad man trodde i en oskyldigare tid än vår. Artikel 4:1 av om de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna föreskriver, enligt den svenska texten: Ingen må hållas i slaveri eller träldom. I den franska och engelska texten används ordet servitude, som översatts med träldom. Egentligen borde det kanske översatts med livegenskap, men det betyder också ett totalt beroende i någon mening det rör sig om samma ord som vårt svenska servitut, varför det inte alls är säkert att inte det personliga beroende som en idrottsman står i till sin klubb skall räknas som servitude. Den i upprättade konventionen angående slaveri, vilken ratificerats av (Söl927:36) definierar slaveri som det rättsliga tillstånd, vari den person befinner sig, å vilken de med äganderätten förbundna befogenheterna eller vissa av dem, utövas. Det synes alltså som om slaveri enligt denna konvention faktiskt kan vara partiellt, och i så fall faller idrottsmännens ekonomiska bindning till sina Mot. klubbar tydligen under det förbjudna området. Det är i och för sig fullt frivilligt att vara idrottsman. Ändå kan man inte låta dessa frågor handhas suveränt av idrottsrörelsen, lika litet som man kan låta t. ex. misshandel på en ishockey- eller fotbollsplan beivras bara av idrottsorganisationerna. Ett sådant tillstånd skulle tydligtvis kränka det allmänna rättssystemet, eller, för att använda en juridisk term, strida mot ordre public. Oavsett om man vill betrakta idrottsmannen som anställd, vilket han är i många fall, eller ej, är tydligtvis detta system med övergångsavgifter av betydande belopp oacceptabelt och otillständigt. Det brukar försvaras med att klubben lagt ned pengar på att få fram en talang. Men många arbetsgivare lägger ned stora pengar på att utbilda sin personal. Den blir inte livegen för det. Den förkovran man vunnit på huvudets och kroppens vägnar är faktiskt ens egen egendom, och en motsatt uppfattning är oförenlig med västerländsk civilisation. Särskilt är detta fallet när det gäller amatöridrottsmän, som ju i princip inte idrottar mot betalning. Transfersystemet inom idrotten måste med hänsyn till det ovanstående bringas till upphörande. Detta bör ske genom ett straffsanktionerat förbud att begära eller mottaga ersättning för att en idrottsman som varit medlem av en idrottsförening skall få utöva sin sport eller idrott i en annan förening efter fritt val. Beträffande professionella idrottsmän som uppburit en engångssumma för att börja representera en klubb ställer sig saken förstås annorlunda, i det att den som betalt en anställd ett arvode i förskott givetvis har anspråk på att få skälig valuta för vad som betalts. Detta är dock något annorlunda än en livegenskap, i det att ingen kan sälja sig till slav till en arbetsgivare. Den arbetsgivare som betalt sin anställde i förskott kan förstås inte hindra denne från att ta ett annat arbete, men kan då göra gällande ett civilrättsligt fordringsanspråk, vars skälighet vid tvist får avgöras av domstol. Men om ersättning av denna typ är det ju inte fråga när en idrottsklubb begär ersättning för att en amatöridrottare skall få byta klubb. Ett dylikt förbud bör vara straffsanktionerat, och brottet bör vara underkastat allmänt åtal. Att straffet skall drabba de ansvariga i klubben följer av allmänna rättsgrundsatser. Frågan om straffets svårighetsgrad bör lämpligen anförtros en utredning, liksom utformandet av lämplig lagtext samt avgörande av om den skall upptas i eller göras till föremål för särskild lag. Det synes lämpligt att anförtro denna utredningsuppgift åt en departementsutredning, som kan utarbeta ett förslag till lag. Med stöd av det anförda hemställer jag att hos regeringen begär förslag till lag innefattande straffsanktioner mot den som för en idrottsförenings räkning betingar sig särskild ersättning för att medge att en medlem skall få övergå till och representera annan idrottsförening.