mot · GA02Ub622 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87:Ub622 Tredje vice talman () Utökning av antalet forskartjänster Även om forskning numera bedrivs vid många institutioner privata och offentliga utanför universiteten och högskolorna, måste dock dessa även vara den dominerande och fasta basen för forskarutbildning och forskning. Det är där huvudparten av all grundforskning skall utföras och det är från universitetens forskarutbildning som rekryteringen av forskare även till externa forskartjänster skall ske. Det är således ett viktigt nationellt intresse att universitetsforskningen har en sådan bredd och stabilitet att de krav på avancerad forskning som ställs i ett alltmer kunskapsberoende samhälle därmed kan tillgodoses. Det är väl känt att universiteten brottas med många problem av skiftande natur. I denna motion skall beröras ett par av dessa som enligt min mening är av stor betydelse särskilt i ett litet längre perspektiv. Det gäller forskarrekryteringen och tillgången på forskartjänster vid universiteten. Dessa frågor är nära förknippade med varandra, och hur de löses är också avgörande för den samlade resurstillgången vid universiteten. De svårigheter som finns att rekrytera studenter till forskarutbildning har många orsaker. De som mest diskuterats är brister i studiefinansieringen och det ringa ekonomiska utbyte som en forskarutbildning ofta ger på den allmänna arbetsmarknaden. Detta är förvisso frågor av stor vikt. Många forskarstuderande tvingas ha arbete vid sidan om, vilket förlänger utbildningstiden, och många avbryter utbildningen . Det är uppenbart att de ekonomiska villkoren för de forskarstuderande måste förbättras och att meritvärdet av en forskarexamen måste sättas högre än nu inte minst på den offentliga arbetsmarknaden. En fråga som sällan berörs i detta sammanhang är betydelsen av tillgången på tjänster vid universitetsinstitutionerna. För dem som överväger att påbörja en forskarutbildning efter grundexamen är dock detta ofta av stort intresse. Finns det någon möjlighet att få vara kvar vid institutionen och fortsätta med forskning även efter doktorandexamen? Det är en fråga som de har anledning att ställa. Anser de det helt utsiktslöst att få någon tjänst kan detta vara en anledning till att inte satsa på en lång forskarutbildning. Erfarenheten av att även många högt kvalificerade forskare, som vill vara kvar, tvingas lämna universiteten eller får försöka hanka sig kvar med hjälp av kortsiktiga och osäkra projektanslag kan inte vara särskilt uppmuntrande härvidlag. Tillgången på tjänster vid de svenska universiteten är nämligen liten. Det gäller såväl om antalet tjänster sätts i relation till antalet studerande som vid en jämförelse med vad som är vanligt vid andra länders universitet. Och det gäller såväl mellantjänster forskarassistenter och docenter som professurer. Ökningen av antalet tjänster har också varit ringa. Som exempel kan nämnas att antalet professorer 1985 endast ökade med knappt 0,7 %per år. Inom många ämnesområden har inte alls någon ökning skett. Det finns fortfarande institutioner som endast har en professor och det finns t. o. m. exempel på institutioner med stort studerandeantal som inte har någon professor alls. Vid jämförelse med t. ex. våra nordiska grannländer visar det sig att ämnesinstitutioner i dessa länder vanligen har mångdubbelt fler fasta tjänster än motsvarande svenska institutioner med samma studerandeantal. Det är uppenbart att denna ringa tillgång på sluttjänster vid universiteten i vårt land hämmar rekryteringen av forskare och gör det svårt att hålla kvar forskare vid institutionerna. Men det är också uppenbart att den här påtalade glesheten även har andra negativa följdeffekter. Det gäller högskoleutbildningens inte minst forskarutbildningens kvalitet och effektivitet och det gäller grundforskningens bredd och variation i största allmänhet. Enligt min mening är en utökning av antalet tjänster vid universitet och högskolor en av de allra viktigaste åtgärder som kan vidtas för att främja högre utbildning och forskning i vårt land. En sådan utökning stimulerar forskarrekryteringen, förbättrar utbildningen och stärker den fria grundforskningen genom de personella och materiella resurser som därmed tillförs universiteten. Det senare är inte minst viktigt. Det är onekligen djupt oroande när undersökningar visar att mer än hälften av forskningen vid ett stort antal institutioner finansieras med externa medel. Detta stora beroende av finansieringskällor utanför de fasta universitetsanslagen är till nackdel för den obundna grundforskningen, det försvårar den långsiktiga forskningsplaneringen och det medför stor osäkerhet för de forskare som engageras. När de externfinansierade projekten är slutförda står många utan möjlighet att återgå till någon tjänst eller andra forskningsuppdrag. De tvingas således söka sig till annan verksamhet än den de är särskilt väl utbildade för. Och omvänt gäller att universitetsinstitutioneras möjlighet att engagera sig i angelägna forskningsprojekt hämmas av att det inte finns utbildade forskare att tillgå. Den fasta staben är för liten. Den ideala situationen skulle vara att institutionerna hade en sådan tillgång på fast anställda forskare att de utan allvarliga störningar av utbildning och forskning vid institutionerna kunde medverka även i externa och kortsiktiga projekt. Slutsatsen av vad jag anfört ovan är att en kraftig upprustning av de fasta resurserna vid universiteten bör ske. Detta är en förutsättning för att vi i vårt land skall kunna upprätthålla en tätposition vid forskningens frontlinjer. I många fall bör och kan förstärkningarna komma snabbt. Men det krävs också en systematisk och långsiktig planering för en mera kontinuerlig ut byggnad av de personella och materiella resurserna vid universitet och högskolor. Regeringen bör få i uppdrag att se till att en sådan planering kommer till stånd. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära en plan för en utökning av antalet tjänster vid universitet och högskolor i enlighet med vad som anförts i motionen.