mot · GA02Ub530 · 1987-01-22 00:00:00 — och () Utbildningen av läkare 1986/87 Ub530535 Hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) anger som ett av de övergripande målen för hälso- och sjukvården en vård på lika villkor för hela befolkningen. Den målsättningen förutsätter bl. a. en rättvis geografisk fördelning av vårdresurserna. Och det kan man inte ens med den bästa vilja i världen påstå att vi har . Särskilt markerade är de regionala orättvisorna, när det gäller fördelningen av läkarresurserna. Det framgår med all önskvärd tydlighet, om man studerar aktuell statistik över vakanssituationen för denna yrkeskategori. har i samarbete med utarbetat rapporten 85. Här beskrivs vakanssituationen på landets läkartjänster . Det första och viktigaste som man kan konstatera är att antalet vakanser i riket som helhet är stort. Till yttermera visso stiger antalet nu igen efter att ha sjunkit . Det andra som kan utläsas ur rapporten är att denna börda inte bärs lika av alla sjukvårdshuvudmän. Den regionala obalansen är stor. I var av samtliga läkarbefattningar obesatta, medan motsvarande siffra i var . , samt och hade alla siffror som låg , medan samtliga s. k. skogslän hade vakanser på . Mellan dessa extremfall fanns bl. a. av läkartjänsterna obesatta. Den tredje slutsatsen som kan dras av siffrorna i Läkarbemanning 85 är att vakanssituationen är sämre inom öppenvården än inom slutenvården. Det beror bl. a. på att sjukvårdshuvudmännen har prioriterat just slutenvården när det gäller att inrätta nya läkarbefattningar. Detta leder i sin tur till slutsatsen att de inomregionala obalanserna också ökar genom att läkarresurserna koncentreras till orter med region- eller länssjukhus. Sammanfattningsvis kan man alltså konstatera att i vårt land råder stor läkarbrist, som till råga på allt tenderar att öka. Vidare är bristsituationen ojämnt fördelad såväl mellan som inom länen. En sådan situation skulle inom vilken annan yrkeskategori som helst utlösa en febril utbildningsverksamhet för att fylla luckorna. sker det förvisso en ökning i examinationen av läkare. Enligt uppgift kommer antalet läkare att öka med 8 000, dvs. med gott och väl 500 . Detta är emelertid inte till fyllest, för bara under ökade antalet läkarbefattningar med drygt 900 . Allt tyder på att den siffran blir större . Nya sjukdomar, nya diagnosmetoder, nya behandlingsmetoder kommer att ytterligare öka efterfrågan på sjukvård och därmed också på läkartjänster. Skall man dessutom börja kalkylera med en högst sannolik arbetstidsförkortning i vårt land blir bristsituationen än mer uppenbar. Den stora brist på läkare som påtalats ovan kan inte elimineras genom olika organisatoriska åtgärder på sjukvårdsområdet. Det är bara genom ett rejält nytillskott av läkare som luckorna kan fyllas. Med hänsyn till den långa utbildningstiden för läkare måste planering för en kraftigt utökad utbildningskapacitet börja . Det är angeläget att regeringen vidtar åtgärder i detta syfte och återkommer till med förslag om utbyggd läkarutbildning. Detta förslag utesluter naturligtvis inte att mera kortsiktiga, organisatoriska åtgärder vidtas inom sjukvården för att redan nu skapa en bättre balans i läkartillgången. Det 1985 införda, nya systemet för vissa ersättningar till sjukvårdshuvudmännen (den s. k. Dagmaröverenskommelsen) måste t. ex. fortsätta. Det systemet har förvisso inte löst problemen, men utan det skulle situationen helt säkert vara sämre . Det krävs vidare en kraftfullare styrning av nya läkartjänster till öppenvården. Slutligen måste förmodligen åtgärder övervägas för att stimulera läkare att söka tjänster i glesbygd. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av planering för utbyggd utbildning av läkare. () () 1986/87 Ub530