mot · GA02N140 · 1987-03-11 00:00:00 — Motion till 1986/87:N140 m. fl. Näringspolitik inför 1990-talet (prop. 1986/87:74) Näringspolitiken står inför en ny situation. Detta är framför allt betingat av två avgörande omständigheter. Världskapitalismen tar ett kvalitativt nytt steg i sin utveckling. Kapitalkoncentration och internationalisering bryter igenom de nationalstatliga strukturerna. Ett system tenderar att byggas upp av högspecialiserade styrcentra, lokaliserade till några få särskilda regioner. Övriga delar av de nationella territorierna får sin satellitroll alltmer markerad. Elitcentrerade strukturer träder fram på skilda områden i ekonomin. Den teknologiska utvecklingens riktning och innehåll gynnas och styrs av dessa tendenser. Marknadens karaktär och funktion förändras, monopol och oligopol tar alltmer över. För det andra: framtida näringspolitik kan inte längre vara enbart näringspolitik. Näringarna kan inte betraktas skilda från annat samhälleligt och mänskligt liv och dess nutida problem, inte heller som förutsättningen för allt annat. Industrialismen befinner sig i ett läge, där på område efter område byte av system är nödvändigt både i tänkande och praktik. Den ekologiska krisen, samhällets sociala funktioner, frågan om demokratin och makten, om människors möjligheter att styra en alltmer destruktiv utveckling över i humanistiska banor - detta kan inte längre uteslutas från en seriös diskussion om ekonomi och näringspolitik. Den svenska och europeiska diskussionen om näringspolitik är därför otidsenlig i förhållande till vår tids problem. Man noterar direkta steg tillbaka i medvetande och politisk nivå. När framtiden kräver helhetssyn och sammanhang, isolerar sig näringspolitiken i ett ensidigt kommersiellt perspektiv. Trots att externa effekter och samband mellan samhällsfunktioner tilltar, ökar fragmentiseringen och de kortsiktiga betraktelsesätten. Marknadsstörningarna i systemet tilltar, som den verklighetsfrämmande idealiseringen av ett teoretiskt idealtillstånd med automatiskt rörliga faktorer dominerar tänkandet. När de icke-kommersiella faktorerna blir alltmer betydelsefulla, blir synsätten alltmer ensidigt kommersiella. Det är framför allt inom borgerligheten denna ytliga kommersialism bärs fram. Det svarar mot det internationaliserade storkapitalets allt aggressivare strävan efter ytterligare makt över samhällena. Men också inom socialdemokratin har skett en anpassning i samma riktning och ett övergivande av den keyneska epokens mer mångsidiga och skapande syn på näringar och näringspolitik. Vpk ser för sin del nödvändigheten av ett nytt och mer allsidigt synsätt på Mot. näringspolitiken som en förutsättning för att arbetarrörelsen och de demokra- N140 tiska institutionerna inte skall bli den kapitalistiska utvecklingens fångar. Inriktningen bör då vara: att övervinna motsättningen mellan industrialism och ekologi att bringa teknologi och strukturomvandling i överensstämmelse med folkflertalets behov och intressen att demokratisera näringslivet I dessa övergripande mål ser vpk gestaltningen av en socialistisk näringspolitik utifrån dagens svenska verklighet. Regeringen har som grundläggande utgångspunkt, att någon medveten linje eller långsiktig syn på framtida utveckling inte skall formuleras. Utvecklingen skall framgå ur marknadsekonomin, statens roll skall vara att lägga saker till rätta härför. Detta betraktelsesätt anser vi felaktigt och illusionärt. Begreppet marknadsekonomi definieras fel. Alla industriella samhällen, alla ekonomier, där arbetsdelning och utbyte av arbetsresultat är genomgående, utgör marknadsekonomier. Marknadsekonomi är i princip oberoende av vilka inslag av styrning och planering som förekommer - detta ändrar bara typen av marknadsekonomi. Marknadsekonomin är inte någon objektiv, anonym riktgivare för utvecklingen. Utvecklingen är alltid summan av ett antal beslut och förhållningssätt. De avgörande frågorna är: Vem beslutar? Finns något grepp om vart beslutens summa leder oss? Vi hävdar, att näringspolitiken aldrig kan bidra till att lösa vår tids problem, om den inte skapar ett grepp om utvecklingen och kan styra dess övergripande linjer. Detta är också en grundläggande demokratisk fråga. Endera beslutar , och finanskretsarna utan att vare sig de själva eller andra vet hur helheten påverkas, eller också styr landets demokratiska institutioner och den folkliga självstyrelsen vilket grundläggande innehåll de vill ge utvecklingen. Naturligtvis är ingen mänsklig makt oberoende nog att styra utvecklingen fritt. Inte heller en demokratisk folkmakt kan styra samhället tillbaka till passerade stadier eller framåt mot utopier, som saknar teknologisk och praktisk förankring. Men inom givna yttre ramar kan man välja kvalitativt olika alternativ. En nation är inte ett passivt offer för anonyma och okontrollerbara krafter - i så fall vore all näringspolitik överflödig och de demokratiska institutionerna tomma ekon av börslivet och . Vi hävdar, att det är demokratins skyldighet att ha ett medvetet grepp om utvecklingens större linjer, en avsikt och ett ansvar inför vad som skall ske. Det moderna verige med sin höga integrationsgrad, sina folkrörelser och demokratiska institutioner äger förutsättningarna härför. 3 Svenskt näringsliv i internationellt perspektiv 1986/87 N140 Propositionens syn ansluter sig alltför oreflekterat till de för tillfället härskande tolkningarna av exportens roll och därmed förknippade problem. Många av dessa tolkningar är tvivelaktiga. Man kan t. ex. inte se begreppet konkurrenskraft väsentligen som en funktion av löneutvecklingen. Det är inte heller korrekt, att lönekostnaden per producerad styck över stigit mer i än i andra industriländer. Exporten har över huvud inte utvecklats ogynnsamt utan tillhör de inslag i ekonomin som varit förhållandevis problemfria. Det är oegentligt att värdera exportnäringar högre än andra verksamheter. En närings förmåga att bidra till nationens välstånd beror inte på om dess produkter avyttras utanför eller inom landet. Att hålla tillbaka den nationella ekonomiska basen och de offentliga verksamheterna med motiv att stödja exporten leder till obalanser bl. a. i form av otillräckliga investeringar och överackumulation av kapital, något som i sin tur försvårar villkoren för en skapande näringspolitik. 4 Näringspolitikens principiella inriktning Med ovan givna utgångspunkter får vi en annan bild av näringspolitikens framtida inriktning än regeringen. Även om man inte kan förutse eller planlägga en bestämd utveckling på enskilda produktområden, är det både möjligt och nödvändigt att ge utvecklingen i allmänhet riktning och innehåll. Det är t. o. m. oundgängligt för att försvara landets industriella position och ekonomisk-politiska handlingsutrymme. Industrisamhällena i världen står också inför viktiga vägval, som inte kan förbigås utan allvarliga framtida följder. Härur följer ett antal centrala riktlinjer för näringspolitiken. Den nationella självständigheten måste stärkas. De effektivitetsvinster som ligger i utnyttjandet av en mångsidig struktur måste tas till vara. I vissa nyckelsektorer inom industri och tjänsteproduktion måste avancerade positioner byggas upp för att motverka landets alltmer markerade satellitroll gentemot t. ex. . Ett viktigt objekt är härvid datateknologin, där landet tidigt borde bygga upp kompetens för optiska datorer. Tillväxtmålet måste definieras och ges socialt innehåll. gäller det inte tillväxt med mindre än att man också frågar hur och till vad. Huruvida tillväxt skall stimuleras på ett visst område avgörs inte bara av tillväxtmöjligheterna som sådana inom området utan genom summan av verksamhetens externa effekter på ekonomin och samhället. Att prioritera sociala mål framför kommersiella blir då en nödvändighet. De samhällsägda företagen, fondsystemen och de offentliga verksamheterna bör göras till ledande inslag i utvecklingen. Därigenom främjas alternativ till den privata storindustrins politik och lösningar, nya exportmöjligheter öppnas bl. a. på tjänsteområdet och sociala och kulturella behov ges starkare tyngd i efterfrågan och produktion. En klar prioritering bör ges åt produktion och teknik ägnad att reducera miljöstörningar och minska den specifika råvaru- och energianvändningen. Här finns alltjämt ett avsevärt utrymme, både inom processindustri, anlägg- 14 ningsverksamhet och förädlingsindustri. Redan vid uppläggning av en pro- Mot. 1986/87 duktion skall planering ske för återvinning och recirkulation. I alla avancerade industriländer har finanskapitalet stärkt sin ställning på andra verksamheters relativa bekostnad. Detta har på ett ogynnsamt sätt påverkat näringslivets utveckling och snedvridit förutsättningarna för näringspolitiken. Det finansiella intresset har kommit att utöva ett oproportionerligt inflytande över näringslivet. Det har blivit vägledande för företagsledningsmetoder och företagsplanering på ett sätt som missgynnat omsorgen om själva produktionen och försvårat ett tålmodigt och långsiktigt utvecklingsarbete. Fragmentiseringen av lönsamhetstänkandet och den ensidigt finansiella bedömningen av enskilda avsnitt inom koncerner och företag har varit till förfång för sammanhang mellan verksamheter och perspektiv i produktutvecklingen. Det är därför nödvändigt att reducera finanskapitalets inflytande och minska de spekulativa inslagen i näringslivet. Ett led häri är nationaliseringen av de privata affärsbankerna och kreditinstituten. Ett annat är en ändrad inriktning på löntagarfondernas placeringspolitik, som mera gynnar en långsiktig utveckling av de produktiva verksamheterna än kortsiktiga avkastningsmål. Propositionen framhäver med rätta infrastrukturens betydelse - något som borgerliga analyser vanligen grovt försummar. Emellertid får man inte se infrastrukturen som huvudsakligen en service åt det privata näringslivet och den direkta produktionen. Infrastrukturen har ett egenvärde som en mycket viktig stimulansfaktor för teknisk utveckling och produktion av utrustning och tjänster. Infrastrukturen avgör också i hög grad den regionala utvecklingen. Till skillnad från många andra delar av ekonomin utmärker sig infrastrukturen speciellt för sina externa effekter - dvs. dess aktiviteter får kringeffekter, som ofta är mer vittgående än verksamheten i sig. Detta gör att den måste betraktas som ett självständigt område med egna anspråk på näringspolitiken. 7 Avreglering och regelförenkling Förenkling och effektivisering av regler och kontroller är i och för sig en angelägen uppgift. Så som förenklingen bedrivs, riskerar den dock att leda till en mer diffus regeltillämpning, till en oklarare praxis. Regelförändringar som syftar till lättförståeligare och klarare procedurer och krav skall givetvis främjas. Däremot får arbetet med regelförenklingen inte leda till att produktkontroll och miljökrav urholkas eller till en öppen eller förtäckt anpassning till lägre utländska standarder i skilda hänseenden. Det bör ses som en styrka, inte som en belastning, för svensk produktion när den tillämpar starkare krav på processer och produkter än andra länder. 8 Näringspolitik och industrikriser Krisstödspolitiken har enligt vår mening haft två avgörande svagheter. För det första har man ofta varit alltför snabb att inrikta den på avveckling och reträtt i stället för på utveckling och förnyelse av befintlig kompetens. För det andra har den varit kortsiktig, vilket medfört svåra påfrestningar och bristandeförutseende. Normalt kan strukturella kriser förutses i tämligen god tid. Detta ger utgångspunkter för att på ett tidigare stadium planera för att avvärja vissa effekter och bygga upp nya eller kompletterande verksamheter. Mycket av det slöseri av mänsklig kompetens som åtföljt strukturkriserna skulle härvid kunna undvikas. Huvudprincipen skall vara, att nedläggning av verksamheter endast sker sedan ersättningsarbeten skapats. Kapitalets alltmer transnationella karaktär bildar ett allvarligt och växande problem för svenskt näringsliv och ekonomi. Det inte endast för makt och beslut utanför landets gränser och begränsar den nationella självständigheten. Det binder också svenska kapitalägare till den västliga imperialismens intressegemenskap mot de lönarbetande i andra länder och mot tredje världen. Den nationella självständigheten har naturligtvis många andra aspekter än så - minst lika viktigt torde vara beroendet av de transnationella koncernernas ledande roll på centrala teknologi- och forskningsområden. Det är en svår uppgift att på något sätt bringa dessa tendenser under kontroll. Vägarna för att överföra kapital länder emellan är så sofistikerade, att kapitalströmmarna ofta inte kan iakttas. De större företagen gör sina egna valutatransaktioner och fungerar som sina egna kreditinstitut. De konkreta åtgärder som i nuvarande läge är möjliga är av två slag. För det första bör det tillåtna utlandsägandet i svenska företag generellt stanna vid - en regel som bör tillämpas från . För det andra bör en del av den likviditet dras in som gjort det möjligt att öka den svenska storfinansens utlandsengagemang. Denna överackumulation av kapital vållar instabilitet i ekonomin och medverkar också till spekulationsfenomen av skilda slag. En särskild beskattning ägnad att återföra en del av dessa resurser till samhället skulle skapa bättre balans i ekonomin. Den skulle därutöver öka de samhälleliga resurserna för en självständig uppbyggnads- och utvecklingspolitik i näringslivet. 10 Teknisk forskning och utveckling Propositionen behandlar teknologin som om den var en neutral, teknisk fråga. Så är inte fallet. Teknologins utveckling är socialt bestämd och har ett socialt innehåll. Nuvarande tendenser främjar en utveckling, där verkningar på arbetsprocesser och arbetsorganisation i stor utsträckning är till de arbetandes nackdel. Den främjar också en koncentration av kapital och makt både klassmässigt och geografiskt. Det är emellertid fullt möjligt att ge den nya teknologin en annan riktning och ett annat innehåll. Också detta är en fråga om nationell självständighet. Den nuvarande forsknings- och utvecklingspolitiken på det tekniska området Mot. är alltför mycket knuten till bestående tendenser och anpassad efter de stora N140 Det krävs en självständigare politik för teknisk utveckling. Dess riktmärke måste vara ett socialt innehåll, ägnat att främja det mänskliga arbetets och den mänskliga kapacitetens utveckling, en större jämlikhet, en bredare kompetens hos de arbetande, en utjämning av mäns och kvinnors villkor i arbetet samt en utjämning av förhållandet mellan olika regioner i landet. Propositionen betonar småföretagens betydelse för näringslivet. Den bortser dock från en väsentlig och kontroversiell sida av småföretagens villkor: deras beroende av de stora företagen. Småföretagandet präglas ofta av sådant beroende. Det är därför av vikt att stärka småföretagens möjligheter att stå emot inflytande och dekret från storföretag. Ett medel härför kan vara att utnyttja det samhälleliga kapital som finns i fondsystemen. Ett annat är att införa en strikt kontroll av hyressättning för lokaler - ett för många små serviceföretag stort problem. Den kooperativa utvecklingen har i propositionen ägnats en ganska summarisk behandling. Den kooperativa företagsformen - och vi har här närmast den producentkooperativa i åtanke - är en synnerligen värdefull form för att bygga upp mindre och medelstora företag. Den är också en form som lättare bemästrar ett företags växande över en viss nivå. Mycket av det individuella småföretagandet har omgivits av illusioner, och man överskattar i propagandan för att starta eget ofta allvarligt människors möjligheter härtill. Detta leder inte sällan till svaga företag, som sopas bort vid påfrestningar, liksom till osunda affärsmanipulationer eller arrangerade konkurser. En producentkooperativ organisationsform är vida starkare och sundare. Mot denna bakgrund är det av vikt att kooperativa företagsformer prioriteras. har statens eget företagande påtagligt anpassats till det kortsiktiga och fragmentiserade tänkande som gjort sig gällande i det privata näringslivet. Detta har varit till förfång för statsföretagsamheten. skall inte imitera de sämre sidorna av privatkapitalismen. De skall i stället utgöra alternativ i fråga om teknologins tillämpning och sociala innehåll, liksom i fråga om principer för företagsledning. Det sistnämnda är inte minst viktigt i en situation, där de privata storföretagens ledarskapsmetoder är utsatta för en kritisk diskussion. Vi förordar ett program för den samlade statsföretagssektorn, där den med löntagarfordernas hjälp utvecklas till en sektor med en principiellt annan inriktning än den privata. Dess mål skall vara, att bära fram en alternativ självständig utveckling av teknologi. Den skall också bilda en utmaning mot den privata sektorns auktoritära ledning och maktförhållanden genom att 17 tillämpa demokratiska ledningsprinciper och ett kollektivt självstyre av sina Mot. Slutligen bör en långsiktig samverkan utvecklas mellan olika delar N140 av statsföretagsamheten, med syfte att främja en gemensam långsiktig strategi och en rättvis regional fördelning av resurser och utvecklingsinitiativ. 13 Utvecklingstendenser i vissa branscher Vi har i ett antal särskilda motioner utvecklat tankar och förslag rörande speciella delar av näringslivet. Därutöver vill vi här ta upp ett branschproblem av aktuellt och något särpräglat slag - vapenindustrin. Det är nu uppenbart, att utvecklingen inom vapenindustrin inte kan få fortsätta som . De säkerhetspolitiska komplikationerna är alltför stora och det är utomordentligt stötande, att en bransch av detta slag i hög grad skall kontrolleras av utlandsboende finansmän. Regeringen bör därför föranstalta om att nationaliseras. Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslås 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om näringspolitikens sammanhang med samhällsutveckling och ekologi, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs rörande näringspolitikens utgångspunkter, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om svenskt näringsliv i internationellt perspektiv, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om näringspolitikens principiella inriktning, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om finansiella problem. 6. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om infrastrukturens roll, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs rörande avreglering, 8. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om industrikriser, 9. att hos regeringen begär förslag om begränsningar i utlandsägandet av företag i till högst av ägarinsats och röstvärde, 10. att hos regeringen begär förslag till beskattning av de större företagens bruttotillgångar i enlighet med vad som sägs i motionen, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs rörande teknisk forskning och utveckling, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförs om småföretagsutveckling och kooperation, 13. att hos regeringen begär förslag till ett långsiktigt 18 program för den statliga företagsamheten i enlighet med vad som anförs i motionen, 14. att hos regeringen begär förslag om överförande i statlig ägo av industrier. 1986/87 N140 (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)