mot · GA02So452 · 1987-01-23 00:00:00 — () Åtgärder mot aids och aidsdelegationens vankelmod och utdragna diskussioner har knappast lett till att svenska folket upplever allvaret med HIV-smittan och aidssjukdomen. Det är enskilda läkare och opinionsbildare som sökt medverka till att aidshotet inte glöms bort, och att klargöra att aids inte enbart låter sig isoleras till vissa s. k. högriskgrupper. Det är i och för sig inte ovanligt, att politiska partier i opposition och otid söker uttrycka otillfredsställelse över regeringspartis och myndigheters agerande. När det gäller HIV och aids, som breder ut sig lavinartat runt jordklotet, finns det emellertid inte möjlighet att med bästa vilja i världen anse att myndigheters åtgärder är försvarbara och opinionsbildningen tillräcklig. frågade jag socialministern när svensk skolungdom kunde vänta information om HIV och aids. Jag fick då till svar att saker och ting förvisso skulle komma att hända. Jag har frågat åtskilliga gymnasister vad man vet om HIV och aids, och vilken information man erhållit. Jag kan omöjligt tänka mig att de gymnasister jag spontant ställt frågorna till varit representativa för landets gymnasister. Om så är fallet, har man all anledning att hävda, att myndigheterna på ett oförsvarbart och rent katastrofalt sätt har försummat att nå fram till svensk ungdom med en absolut nödvändig upplysning om hur livshotande HIV och aids är. Att enbart erbjuda unga människor en broschyr och att från en statligt stödd verksamhet skicka ut kondomer med hurtfriska påståenden om hur livet kan levas vidare, måste betraktas som djupt oansvarigt. Det måste vara och absoluta plikt att omgående tillse att varje gymnasist nås av personlig information som ges personligt av någon inom skolhälsovården. Att överlämna upplysningen i vårt minst sagt informationsrika samhälle till broschyrer och annonser kan inte betraktas som tillräckligt. Enligt uppgifter från medicinskt ansvarigt håll har av tonårsflickor clamydia. Det vöre således ren verklighetsflykt att inte inse att livsstilen i vissa ungdomskretsar är sådan, att HIV-smittan utomordentligt snabbt kan spridas. Det måste också vara helt nödvändigt att föräldrar till tonåringar får klart för sig att de omgående måste ta på sitt ansvar att medverka till, genom personlig påverkan och upplysning, att deras barn inte drabbas. Föräldrar, och Vuxensverige över huvud, har vants vid att kunna räkna med samhällets hjälp och räddande insatser. Eftersom ingen kan komma med hjälp och räddning för den redan HIV-smittade, måste något av ett nytt synsätt, en ny ansvarig uppfostrar- och påverkarroll tas upp av föräldrar. Den samlevnadsmoral och livsstil som tydligen relativt generellt nu accepteras i , uppfattas av åtskilliga opinionsbildare och myndighetspersoner som en frihetsseger, en angelägen uppgörelse med det förgångna. Detta kan bidra till att opinionsbildare och myndigheter finner det generande och, av rädsla för att bli stämplade som bigotta eller bakåtsträvande, avstår från att plädera för den livsstil och den monogama samlevnad, som HIV- och aidssituationen kräver och i synnerhet kommer att kräva. Medicinsk expertis gör gällande att det virus som orsakar aids, HIV, har påträffats inte enbart i blod och sperma utan även i tårar, saliv, bröstmjölk, slidsekret, urin och avföring. Påståendena att smittan enbart överförs vid samlag uttalar tydligen flera numera allt starkare skepsis gentemot. Om dessa medicinska uppgifter och om denna skepsis har det ringaste av sanning i sig måste, såvitt jag förstår, den nuvarande informationen radikalt förändras, och ungdomar måste med all kraft och konkretion uppmanas att lägga om livsstil. För enbart sedan lugnades folk i allmänhet av att HIV och aids i synnerhet omtalades i samband med homosexuella män och sprutnarkomaner. Trots att det borde ha varit relativt enkelt att med riktad information och speciella åtgärder nå just dessa grupper, måste det konstateras att det i synnerhet var initiativ vid sidan om som så att säga nådde fram och gav vissa resultat. vet vi att HIV och aids hotar alla, både homosexuella och heterosexuella. I har exempelvis slagits fast, att av de vuxna, som har aids, är vare sig homosexuella eller sprutnarkomaner. Det är oomtvistat, att när väl HIV-epidemin nått ut i de heterosexuella kretsarna, vilket nu skett i , kommer den med stor sannolikhet att få galopperande framfart. När det gäller gruppen sprutnarkomaner, som är en grupp som det är ytterligt svårt att nå med informationsinsatser, bör dessa beredas tillgång till rena kanyler genom apoteken. På detta sätt kan spridningen av smittan motverkas. Detta förslag får inte uppfattas som ett accepterande av narkotikamissbruk, och det måste kombineras med att inga ansträngningar skys för att stoppa narkotikan och för att hjälpa narkomaner att bli kvitt sitt narkotikaberoende. Det är således absolut nödvändigt att antalet vårdplatser för rehabilitering av narkomaner kraftigt utökas, och att myndigheter mer än , samverkar med ideellt verksamma grupper och organisationer som arbetar för drogfrihet. Detta berörs närmare i KDS narkotikapolitiska motion. Om inte och övriga ansvariga myndigheter mer resolut och konsekvent söker utröna HIV-smittans omfattning för att på så sätt och genom personlig upplysning söka hejda aidsfarsoten, så finns det stora risker för att förtroendet för myndigheter, forskare och medicinsk expertis över huvud, kommer att minska dramatiskt. Det bör verkligen också understrykas att det finns allvarliga risker för att sjukvårdens redan ansträngda resurser kommer att ockuperas av aidssjuka på ett sätt som kan skapa både motsätt 1* 1986187. ningar och stämningar av segregation i samhället. För att bevara det öppna samhället, något vi alla vill arbeta för, måste kampen mot HIV och aids få helt andra dimensioner och föras konsekvent. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär att får i uppdrag att tillse att varje elev inom högstadium och inom gymnasieskolan får en personlig information om aids, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att all information om aids, från och andra statliga instanser, skall beröra livsstilens betydelse för kampen mot aids, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som ovan anförts om fri försäljning av kanyler på apotek.