mot · GA02Ub641 · 1987-01-26 00:00:00 — Motion till 1986/87 :Ub641 m. fl. (fp) Högskolan 1.1 Budgetpropositionen en besvikelse De djupgående problemen i den svenska högskolan kvarstår. Verksamheten hämmas av resursbrist och tungrodd organisation. Den satsning på högre utbildning och forskning som skulle behöva, inte minst för att få bättre fart på den ekonomiska tillväxten, har uteblivit. 1 stället har högskolan byråkratiserats och på avgörande punkter fått sämre förutsättningar. Kvaliteten inom grundutbildningen är på många håll för låg och bristen på ändamålsenlig utrustning skriande. socialdemokratisk högskolepolitik har inte förmått ta itu med dessa problem. De tecken som fanns på en kursomläggning i regeringens högskolepolitik har inte omsatts i praktisk handling. Budgetpropositionen 1987 är på flera sätt en besvikelse. knyts förhoppningarna inom högskolesverige i stället till det treåriga forskningsprogram regeringen, på uppdrag, skall lägga fram. Regeringens tiggarstråt till affärsbankerna, som resulterade i löften om forskningsanslag på 600 milj. kr., är förvisso en positiv nyhet för forskningen. Från principiella utgångspunkter kan vägande invändningar riktas mot detta regeringens arbetssätt det handlar i praktiken om en beskattning som inte får öva inflytande på men för forskningen blir det naturligtvis ett välkommet tillskott. En satsning på forskningsområdet är, som vi gång på gång påpekat, nödvändig. Forskningen kan på ett verksamt sätt bidra till att minska ekonomiska problem och också på många andra sätt göra till ett bättre land att leva i. Det vore ett allvarligt strategiskt misstag av att avstå från en satsning på forskning och utveckling. I avvaktan på den forskningspolitiska propositionen inskränker vi oss i denna motion till vissa övergripande synpunkter på forskningsfrågorna. sackar efter andra industriländer i tillväxtligan. 1985 hade bara två av de 24 länderna i en lägre tillväxt än . Prognoserna för framtiden tyder på att även i fortsättningen kommer att ha lägre tillväxt än de länder vi brukar jämföra oss med. Inte minst för att bryta den trenden vore det klokt att nu göra en bred satsning på kunskap, för det är bara därigenom som kan bevara och förbättra sin konkurrenskraft. I 1986/87. Statens reala utgifter för grundläggande högskoleutbildning har sjunkit (Källa: 1986:15). 1 årets budgetproposition har högskolan klarat sig ifrån nya besparingar. Men det räcker inte. Högskolan behöver offensiva satsningar. Det räcker inte med den satsning på forskning som regeringen aviserar bl. a. i finansplanen. En sådan politik innebär att ett balansproblem som blivit alltmer uppenbart förvärras. Det gäller balansen mellan grundläggande högskoleutbildning och forskning. Dessa båda verksamheter förutsätter varandra, och det ger skadeverkningar på den ena, om den andra eftersätts. Den bristande kvaliteten inom grundutbildningen har redan blivit ett problem för svensk forskning. Det är en bakgrund till att vi i denna motion föreslår ett kvalitetsprogram för den svenska högskolan med särskild inriktning på grundutbildningen. 1.2 Problem inom högskolan Vi vill peka på följande problem som särskilt allvarliga inom högskolan: o Svårigheten att rekrytera kvalificerade lärare och forskare har på sina hål! lett till sjunkande kvalitet, i första hand i grundutbildningen, o De studerandes ekonomiska problem tvingar dem att arbeta så mycket vid sidan av studierna att studietiderna förlängs och examinationsfrekvensen sjunker. Den låga genomströmningstakten innebär ett ineffektivt utnyttjande av samhällets resurser, o Byråkratin, alltså den mängd av administrativa regler, rutiner och organ som gör att en stor del av lärares och forskares tid måste läggas ned på verksamhet vid sidan av huvuduppgiften. Statskontorets rapport (Högskolans administration stor eller liten? Statskontoret 1986:16) ger en skrämmande bild av den byråkratisering med upp till 20 (!) beslutsnivåer som ägt rum efter högskolereformerna . Byråkratin drabbar också studenterna, som måste använda mycket tid för att vänta i telefonväxlar, köa i institutionsexpeditioner etc. för att få besked, inte minst i samband med terminsstarterna. Vi citerar ur Verksamhetsberättelse för högskolan (1986:15). Insiktsfulla personer har länge hävdat att utrustningsituationen i högskolan är närmast krisartad och förvärras år . 0 Den sociala snedrekryteringen till högskolan tycks tillta. Sannolikt spelar bristerna i studiestödssystemet en roll i detta sammanhang. 1.3 Reformprogram för högskolan föreslog i en partimotion en treårig kvalitetskampanj inom högskolan, i kombination med höjda statsanslag. Vi har noterat att regeringen dragit igång en allmän kvalitetskampanj som berör hela det svenska arbetslivet. Vi tror emellertid att de vinster som står att göra 1 fråga om högre kvalitet inom utbildning och forskning är så stora att vi vidhåller förslaget om en särskild kvalitetskampanj för högskolan. 1987 kan bli ett märkesår för den svenska högskolan, då uppdragsgivarna statsmakterna erkänner utbildningens och forskningens bety delse för och tar sitt ansvar genom att ge högskolan och de studerande rimliga förutsättningar. Det kan ske genom ett reformprogram med följande fem huvudinslag: o Beslut om omläggning av högskolans styr- och anslagssystem. De enskilda högskolornas ställning stärks, antalet beslutsorgan minskas, linjesystemet avskaffas utom i vissa klart yrkesbestämda utbildningar, regionstyrelserna avskaffas, UHÄ bantas, antagningssystemet förenklas. Ett mål bör vara att en enskild högskola efter antagningstidens utgång har chans att fatta så snabba beslut att kurser med många sökande kan ökas ut. Därmed minskas nackdelarna med den totalspärrade högskolan, o Beslut om en studiemedelsreform. Den bör innebära att studenterna får högre studiemedel, att bördan på de återbetalningsskyldiga lättas och att studenterna får ett ökat incitament att ta ett aktivare ansvar för sin egen studiefinansiering. o Beslut om en ökad satsning på forskningi samband med antagandet av ett nytt treårsprogram för forskningen, o Beslut om en tillträdesreform, som preciserar förkunskapskraven på olika utbildningar, så att problemen med studenter som inte kan följa undervisningen minskar, o En kvalitetssatsning som tillför medel till grundutbildningen för att möjliggöra ökad lärartäthet, mer internationalisering, bättre universitetsbibliotek, starkare forskningsanknytning etc. Vi föreslår för dessa ändamål en anslagsökning på sammanlagt 87 milj. kr. 1.4 Oppositionen rättar till På några punkter har det varit möjligt att i rätta till brister i regeringens högskolepolitik. Den viktigaste av dessa punkter under /86 var en höjning av den totala anslagsnivån. Därigenom möjliggjordes bl. a. en mycket angelägen satsning på fler doktorandtjänster. Den slutliga utformningen av anslagsökningen förhandlades fram av utskottsledamöterna från s och vpk, men det är uppenbart att regeringspartiets förhandlingsvilja framtvingades av att den samlade oppositionen krävde en höjning av högskoleanslaget. En annan fråga där opinionsbildning från bl. a. gav resultat var återinförandet av examensbenämningen fil. Möjligheten att kalla sig fil. kand. har visat sig ha stor psykologisk betydelse. Genom att villkoren stimulerar till fördjupningsstudier torde förändringen också få en kvalitetshöjande effekt. Regeringens förslag att det skulle krävas studieintyg för att få ut den andra utbetalningen av studiemedel varje termin stoppades av . Förslaget var ett typiskt exempel på den smygande byråkratisering som högskolan har fått mer än nog av. En ytterligare punkt gäller förlängningen av civilingenjörsutbildningen till 180 poäng. Efter motioner från enades utbildningsutskottet om att denna omklassificering skulle gälla också för studenter som är inne i utbildningen, inte bara de nytillträdande. 2.1 Självständigare högskolor med mindre byråkrati Högskolan är till stora delar detaljstyrd genom riksdagsbeslut. Antalet studerandeplatser liksom antalet tjänster bestäms i huvudsak på central nivå, vilket ger små utrymmen för lokal anpassning. Det faktum att det inte är tillåtet att överföra medel från ett budgetår till ett annat ger små möjligheter till framförhållning. Uppdelning av anslag på grundutbildning och forskning, särskilda medel för lokaler och utrustning, specialdestinerade medel för utvecklingsarbete innebär svårigheter för enskilda högskolor att ta det lokala ansvaret för att de totala resurserna utnyttjas optimalt. Vi finner det positivt att departementschefen vill införa ett system med treåriga planerings- och budgetperioder. Ett sådant system kommer att ge högskolorna större möjligheter till flexibilitet. Eftersom departementschefen i mycket positiva ordalag skriver om behovet av ökad målstyrning inom högskolan, finner vi det märkligt att han inte har fler konkreta förslag. Gång på gång säger utbildningsministern att han tänker återkomma till regeringen med förslag om förändring av högskolans anslagssystem. Någon proposition om dessa frågor finns dock inte anmäld i propositionsförteckningen. Då mera genomgripande regelförändringar på detta område kräver medverkan verkar det inte bli aktuellt för högskolan att få arbeta med större målstyrning förrän tidigast 1989. Detta finner otillfredsställande och vi vill därför föreslå att redan nästa läsår ett försök görs med att större målstyrning genomförs vid några av högskolorna. Ett sådant försök borde innebära bl. a. att högskolan själv beviljades rätt till omprövning av lediga professurer, och att högskolan tilldelades en total resursram och att den lokala högskolestyrelsen sedan ålades att göra fördelning mellan grundutbildning och forskning, mellan tjänster, lokaler, inredning och utrustning. kan vi också tänka oss att pröva ett system där anslagen snarare fördelas i förhållande till uppnådda resultat än i proportion till antalet nybörjarplatser. Vi menar också att det nu är dags att bryta upp linjesystemet på ett radikalare sätt än som föreslås i budgetpropositionen. En rad linjer med mera ospecificerad yrkesinriktning som kulturvetarlinjen och samhällsvetarlinjen har dragits med betydande svårigheter att upprätthålla kvaliteten. 1 dessa och flera andra fall är det bättre att låta studenterna själva kombinera ihop en utbildning som de tror på. 1 de fallen bör självfallet linjenämnderna avskaffas och resurserna föras direkt till institutionerna. Sannolikt kan detta komma att stärka en del institutioner som fått mycket få studerande därför att deras kursutbud inte av linjenämnderna ansetts passa för arbetsmarknadens krav. Ett avskaffande av vissa linjenämnder skulle också minska byråkratin inom högskolan. Vi föreslår att regeringen får i uppdrag att återkomma till med förslag till omläggning av högskolans anslagssystem med den inriktning vi angivit. I budgetpropositionen skriver föredraganden Från åtskilliga håll har kritik riktats mot det stora antalet instanser som medverkar vid budgetbehandlingen inom högskoleområdet. Även om denna kritik delvis har skjutit över målet kan det inte bestridas att så många myndigheter är engagerade i budgetarbetet att en rationell hantering av budgetförslagen försvåras. Efter detta kraftfulla understatement omtalar föredraganden att han ämnar återkomma med ett förslag till förändringar vad gäller högskolestyrelser och regionstyrelser. Vi beklagar att föredraganden inte vågar dra de korrekta slutsatserna av sitt resonemang, nämligen att antalet instanser inom högskolebyråkratin måste minska. Det som enligt vår mening är angeläget i ett första steg är att regionstyrelserna avskaffas. Enligt uppgift fanns det också ett förslag om detta i en av de tidigare versionerna av budgetpropositionen. Efter kraftig kritik från diverse regionstyrelseföreträdare valde utbildningsministern dock att dra tillbaka förslaget på den punkten. har kritiserat regionstyrelserna . Vår huvudsakliga kritik mot regionstyrelserna har varit att dessa är organ mellan den lokala och centrala nivån som leder till att bägge dessa nivåer i onödan måste byråkratisera sitt arbete. En av regionstyrelsernas viktigaste uppgifter är att yttra sig över de enskilda högskolornas anslagsframställningar. Det kan ifrågasättas om detta fyller någon funktion. När yttranden utarbetas är nämligen anslagsframställningen redan föremål för behandling på central nivå. Regionstyrelsernas arbete i detta avseende är alltså i praktiken överflödigt. En annan kritik som kan riktas mot regionstyrelserna är att styrelsernas fördelning av medel till enstaka kurser skall finansiera både universitetens basutbud i framför allt humaniora men också skilda slag av specialiserade yrkesinriktade kurser i regionen. De humanistiska ämnen har därmed kommit att bli beroende av regionstyrelsernas prioritering mellan dessa ofta mycket skilda intressen. Detta har skapat en stor osäkerhet vad gäller planeringen av de humanistiska ämnena. Enligt vår uppfattning bör regionstyrelserna avvecklas fr. o. m. /88. Den funktion som styrelserna har haft som förmedlare av det s. k. LIE-anslaget (lokala och individuella linjer och enstaka kurser) bortfaller om anslagssystemet görs om enligt modell, där dessa medel fördelas direkt till resp. högskola. Vissa övriga samordningsuppgifter kan övertas av regionens universitet. Att avskaffa regionstyrelserna kommer att leda till att byråkratin inom högskolan totalt sett minskar. Vi tror att det även därefter finns möjligheter till effektiviseringar av högskolans organisation. Mycket i detta avseende kan göras på lokal nivå genom att t. ex. sammanföra skilda organ. Takten i sådan lokal avbyråkratisering kan bestämmas av de berörda själva på resp. högskola. Även på central nivå finns det enligt vår uppfattning anledning att påbörja ett mer systematiskt arbete för att minska högskoleadministrationen. Vi avser då i första hand UHÄ. Regeringen bereder frågan om hur tillträdesreglerna till högskolan skall utformas. Det kommer i det sammanhanget också finnas anledning att ta ställning till hur antagningsarbetet skall fördelas mellan UHÄ och de lokala högskolorna. Enligt vår uppfattning bör inom ramen för en större autonomi högskolorna ges ett betydligt större ansvar för antagningsarbetet. Detta skulle leda till att den centrala 1* 1986/87. antagningsenheten på UHÄ väsentligt skulle kunna minska och att kontakten mellan den ansvariga högskolan och de sökande skulle underlättas. Förutom en bantning av den centrala antagningsenheten menar vi att det finns rationaliseringsmöjligheter inom UHÄ. Detta skulle kunna uppnås bl. a. genom att UHÄ:s ansvar för petitaarbetet reducerades. Regeringens förslag att högskolan skall övergå till ett system med treåriga planeringsperioder bör ses som ett första steg mot att låta UHÄ få renodlas mot att ta ansvar för utvärdering och uppföljning av utbildning och forskning och i mindre utsträckning belastas av petitaarbete. Ansvaret för utbildningsplanering och dimensionering bör därmed i högre grad föras över till de enskilda högskolorna. Detta skapar förutsättningar för att minska administrationen på central nivå. Det finns enligt vår uppfattning anledning att nu precisera i vilken takt denna minskning skall genomföras. Ett rimligt mål är att anslaget till UHÄ som är upptaget med 90 milj. kr. skall ha minskat . Ett första steg bör redan nästa budgetår tas genom att anslaget minskas med 5 milj. kr. i förhållande till vad regeringen har föreslagit. presenterade en debattskrift med titeln studiemedel ett diskussionsunderlag. lade både och socialdemokraterna fram skisser till studiemedelsreformer. Det är uppenbart att det finns många beröringspunkter mellan förslagen från de tre partierna, även om inte och socialdemokraterna preciserat sina linjer i så hög grad som . Det är, som framhölls redan i skrift , mycket brådskande med en studiestödsreform. Från sida hoppas vi att det är möjligt att mycket snart lägga fram ett förslag som har ett brett stöd från studiemedelskommittén. Den linje kommer att förespråka i utredningen utvecklas närmare i det följande. Vi yrkar i denna motion endast på partiella förändringar i dagens system i avvaktan på att ett nytt system kan träda i kraft . För att säkerställa att den sittande utredningen kan utarbeta ett användbart förslag bör anmoda regeringen att ändra utredningens direktiv. Det finns anledning att erinra om de viktigaste skälen till att studiemedelsfrågorna åter kommit i debattens centrum. Vi vill peka på tre anledningar. Akademikernas reallöner har sjunkit mer än andra gruppers. Därför har återbetalningen av studielånen blivit en allt tyngre börda i familjeekonomin för nyblivna akademiker. Studieskulderna har också blivit en allt viktigare fråga i avtalsrörelserna. o Den sociala snedrekryteringen till högskolan ökar igen. Många tror att det finns ett samband med de stora studieskulderna. 1 hem utan studietradition avråds ungdomar från att söka sig till högre utbildning, när denna utbildning inte garanterat ger ett gott ekonomiskt utbyte. en högskoleutbildning ger, motsvarar inte alltid uppoffringen och återbetalningen av studieskulden, o Med sjunkande reallöner har även studenternas ekonomi blivit sämre. av basbeloppet motsvarar en lägre standard än , och eftersom marginalerna var små redan från början är det inte onaturligt att studenterna tycker att det är kärvt att få ekonomin att gå ihop. Den situationen delar de emellertid med många andra låginkomsttagare. 2.2.2 Vad kostar studiemedlen? Frågan hur mycket studiemedlen kostar staten har kommit att bli föremål för en livlig debatt dels på grund av utformningen av direktiven till studiemedelskommittén, dels genom att bl. Finansministern kritiserat de förslag som förekommit i debatten som oansvariga överbud. Det är därför viktigt att komma ihåg att det är omöjligt att beräkna vad det nuvarande systemet kostar. Det beror nämligen helt på framtida inflation och ränta. Det går inte ens helt säkert att svara på vad det har kostat, för de första studielånen som togs i detta system är ännu inte helt återbetalda. Och även om bedömningen begränsas till de faktorer vi känner till finns olika sätt att räkna. Man kan beräkna statens faktiska kostnad, men man kan också räkna på den s. k. alternativkostnaden, i detta fall alltså vad det kostat staten om något studiemedelssystem inte funnits utan de studerande i stället tagit banklån, som de haft rätt att dra av räntekostnaden för. Det nuvarande systemet är utformat så att det är bäst för studenterna vid hög inflation. Vid dagens låga inflation blir studiemedlen dubbelt så dyra för studenten som vid inflation. (Som exempel kan tas en student som studerat . Nuvärdet av hans/hennes återbetalningspliktiga studiemedel blir vid inflation . och vid inflation .) När det i debatten förekommer belopp och nivåer som uppges vara förbättringar i jämförelse med det nuvarande systemet samt uppgifter om statens kostnader för dessa förbättringar måste man alltså mycket noga granska vilka antaganden som ligger till grund för beräkningarna. Ett exempel är ett förslag från () som innehåller kraftigt förbättrade förmåner för studenterna utan att det uppges ge någon merkostnad för staten. Detta resultat uppnås genom att CSN i sina beräkningar räknar med en fortsatt mycket hög statlig upplåningsränta (). Andra experter menar att detta är orimligt högt i ett tjugoårsperspektiv. Vi har tagit del av beräkningar från CSN, , / SR och docent . Vi har också gjort egna beräkningar av kostnaderna för det nuvarande systemet. Gemensamt för alla dessa beräkningar är att de 1) visar på svårigheterna att korrekt beräkna kostnaderna, 2) visar att de mjuka lånevillkoren, särskilt i tider av hög inflation, innebär en större subvention än man föreställt sig. Skillnaderna i bedömningen av kostnaderna är betydande. Det framgår av vilken bidragsnivå man skulle uppnå vid den lägsta () resp. högsta (CSN:s) uppskattning av bidragsnivån om subventionen lades om och helt utgick i utbetalningsskedet. föreslår en bidragsdel på av nuvarande totalnivå (av basbeloppet) medan CSN kan höja bidragsdelen till av ett höjt totalbelopp på av basbeloppet. CSN :s nivå motsvarar av nuvarande totalnivå. CSN menar med andra ord att subventionsnivån i det nuvarande systemet är . I vissa av de här angivna räkneexemplen har hänsyn tagits till det faktum att lånen inte är avdragsgilla, i andra beräkningar har detta inte vägts in. har gjort en beräkning av hur stor subventionen varit historiskt sett. För en student som började studera 1965 hamnar vi på nivåer . Genomsnittet för alla som börjat studera ligger enligt vår bedömning på nivån . 2.2.3 Var skall subventionen ligga? Flera förslag som förts fram i debatten bygger på principen om subvention i utbetalningsskedet och marknadsmässiga lån. Det gäller det nyssnämnda förslaget från CSN samt både och socialdemokraternas förslag. Den linjen innebär alltså att subventionen i stället för att som ligga framför allt i återbetalningsskedet flyttas till utbetalningsskedet. Det innebär att studenterna får större bidrag och därför behöver ta ut mindre lån. En följd av omläggningen blir att inflationsrisken övervältras på studenterna. Om räntan till följd av hög inflation går upp blir lånen dyrare för studenterna, medan statens subvention inte påverkas. Också vi menar att övervägande skäl talar för en övergång till ett system med subventionen i utbetalningsskedet och marknadsmässiga lån. För staten är förändringen bra, för den ger bättre kontroll över statsutgifternas utveckling. Det är möjligt att säkrare förutsäga hur kostnaderna för systemet kommer att utvecklas över tiden. Huruvida förändringen är bra för de studerande beror naturligtvis på vilken bedömning av subventionsnivån som slutligt görs. Men om vi antar att en korrekt växling från återbetalningsskedet till utbetalningsskedet kan ske, återstår en fråga av psykologisk art. Vad väger tyngst för en ung människa som överväger att börja studera vid högskolan:att lånet har en maximerad ränta eller att studiebidragen är höga och behovet av skuldsättning därför lägre? Vi tror att det, åtminstone i tider med rimlig inflation, har störst positiv effekt att studiebidraget är högt och lånebehovet lägre. Bred politisk enighet synes numera föreligga om att en del av studiemedlen skall bestå av marknadsmässiga lån och att den delen bör lyftas ut ur statsbudgeten. Vi Finnér en sådan budgeteringsprincip rimligare än den som tillämpats. budgeteras återbetalningspliktiga lån som statsutgifter. Principen bör i stället vara att statssubventionen i systemet budgeteras som utgift, medan lånen inte tas in i budgeten. Det kan ske genom att CSN ges rätt att emittera obligationer eller genom att bankerna åtar sig att själva ställa erforderliga medel till förfogande. Enligt vår mening bör denna förändring genomföras från . Regeringen bör uppdras att genomföra en sådan omläggning av systemet. I statsbudgeten bör upptas ett anslag till CSN som är så stort att de utgifter som är förknippade med nuvarande uppskovsregler etc. täcks. Som framgått i det föregående är det vissa svårigheter förknippade med att korrekt beräkna de verkliga kostnaderna i systemet. Vår bedömning är att är tillräcklig för att täcka de utgifter som kan uppkomma. Det innebär att anslaget kan minskas med . 2.2.4 Utgångspunkter för en studiestödsreform Vi menar att målet för en studiestödsreform bör vara att uppnå följande förändringar: Förbättrad ekonomi för de studerande, vilket ger ökad stimulans att börja studera och mindre behov av arbete under terminstid. Större incitament för studenterna att ta ansvar för sin studiefinansiering. av studenterna uppger att dagens studielån räcker. Det bör finnas incitament för dem att inte öka sitt uttag av studielån om totalbeloppet skulle höjas. Studenternas situation varierar så kraftigt att det är omöjligt att konstruera regler som passar alla. Möjligheterna att variera återbetalningstid, annuiteternas beräkning etc. bör öka.