mot · GA02ju602 · 1987-01-13 00:00:00 — Motion till 1986/87:Ju602 Den som läser 24 kap. kan lätt få den uppfattningen, att man har ganska stor rätt att freda sig som man kan, när man blir angripen. T. o. m. om man gjort större våld eller svårare skada än i varje fall är medgivet, skall man vara straffri om omständigheterna var sådana att man svårligen kunde besinna sig. Dessutom måste det öckså vara uppenbart att man tagit i för hårt, för att det inte skall räknas som lovlig nödvärnsrätt. Så är det inte. Inte i praktiken. Begreppet uppenbart har här tydligtvis i rättspraxis erhållit en annan mening än den som anses gälla vid tolkning av 11 kap. 14 § regeringsformen, annars skulle rättspraxis vara annorlunda, när det gäller nödvärnsrätten. De bestämmelser vi har torde ha tillkommit som en senkomna reaktion på att Per blev dömd till böter när han med sin spatserkäpp i ursinne randade ryggen på en nazistisk underofficer på flykt, sedan han avvärjt ett handgripligt anfall av samma tvivelaktiga person. Bestämmelsen har emellertid inte fått avsedd effekt. Allmänheten vet ganska väl att man måste ta mycket stor hänsyn till busen som angriper en. blev den åldrige och inte alldeles friske nedslagen i en tunnelbanevagn av ett antal huliganer som känt igen honom. En behjärtad medlem av allmänheten slog ned en av busarna och hjälpte till en taxi. När frågade om namnet på sin välgörare, vägrade denne, förmenande att han inte vågade, på grund av den uppenbara risken för efterräkningar. Så skall det inte behöva vara. Sådant folk skall ha medalj i stället för att behöva oroa sig för åtal. I själva verket har utvecklingen accelererat raskt till det sämre. Allmänheten vågar numera inte reagera mot uppenbart oskick. Tror någon att vi, som är , när vi var i tonåren skulle ha vågat oss på att skära sönder stoppningen på bussen? Någon vuxen hade raskt gripit in och gett oss en örfil, och det visste vi, så det behövdes aldrig några örfilar. vet varenda buse och ligist att han inte har något att frukta. Det torde t. o. m. ha gått så långt, att genomsnittlige busen inte tror på att polisen vågar använda sin pistol, och det kanske han har rätt i. Därmed blir polisens vapen meningslöst, och själva överheten bär svärdet förgäves. Syftet med denna motion är att göra nödvärnsrätten fullt effektiv. För att så skall ske fordras att alla vet att man har obestridd rätt till nödvärn, och att ingen domstol kommer att ställa sig oförstående till att den som t. ex. är angripen, inte bara, som rimligt är, har svårt att besinna sig, utan också att man inte kan begära så mycket av den som är i en farlig, plötslig eller hotande situation, när det gäller att utöva våld med måtta. Vidare angrips man ju vanligen av den som är starkare än en själv, varför det ju är naturligt att man tar till vapen, om man så kan, innan man blir slagen till marken och söndersparkad. Hotas man till liv och lem, är det bara naturligt, om han eller hon tänder på alla cylindrarna. Det berättas ju ibland vilda historier om knivslagsmål, där man så att säga i humant syfte håller tummen på bladet för att inte sticka för djupt. Sådan aktsamhet är inget man kan begära av en kvinna som med kökskniven söker avvärja en våldtäkt. Allt man möjligen kan begära av den som måste använda sin rätt till nödvärn är att han/hon om möjligt först hötter med kniven resp. skjuter varningsskott, om det gäller skjutvapen. Den bov som då ändå fullföljer ett angrepp, förtjänar inte bättre än han får. Man kan tänka sig olika möjligheter för att bringa en felaktig eller olämplig rättstillämpning till slut. Till dessa möjligheter hör tyvärr inte att i efterhand göra utskotts- eller riksdagsuttalanden. Dessa blir nämligen inte förarbeten (möjligen efterarbeten) och saknar betydelse för domstolarna. Domstolarna skall ju helt riktigt inte ta ovidkommande hänsyn. Lagändring är därför enda möjligheten. I det här fallet visar ju erfarenheten att man inte kan nöja sig med småändringar. Jag kan tänka mig, lagtekniskt sett, att en bra metod kan vara att skriva om BrB 24:5, så att för nödvärnsexcess skall dömas bara på rekvisit som är positiva. är rekvisiten för straffrihet negativa. Sedan domstolen funnit att det är uppenbart att nödvärnsexcess föreligger (och det sker raskt), så är gärningen bara undantagsvis straffri, dvs. enligt ett negativt rekvisit. I brottsbalkskommentaren uttalas härvidlag: Det är givet, att det ej sällan måste inträffa att någon gör större våld eller svårare skada än som är medgivet genom bestämmelserna om nödvärn, laga befogenhet och nöd. Huvudregeln för sådant fall måste då naturligtvis vara, att han då icke äger åberopa bestämmelserna i detta kapitel till befrielse från ansvar. Huvudregeln i gällande rätt är alltså att det blir straff, trots att det ej sällan måste inträffa. I de fall som avses kommer en domstol alltid att finna att större våld än nöden krävde utövats, och det gäller då att avgöra om undantaget skall tillämpas. I stället borde beslutsgången vara: 1. Var det nödvärn? Om ja, har nödvärnet både varit alltför stort och utövats med kallt blod eller eljest på allmänt sett totalt klandervärt sätt och med klandervärt syfte? En möjlighet vore då att ge bestämmelsen ungefär följande lydelse: Den som utövat sin lagliga rätt till nödvärn, utövat laga befogenhet eller vidtagit nödhandling må dömas till ansvar endast om gärningen dels varit uppenbart oförsvarlig, dels utförts med full och medveten avsikt att åstadkomma en med hänsyn till omständigheterna oförsvarlig verkan och under full självbehärskning. Finnes gärningen ändå brottslig, må dömas till lindrigare straff än för brottet eljest är stadgat. Givetvis tänker jag mig att man kan ställa högre krav i dessa avseenden, när det gäller de offentligt anställdas utövande under särskilt förtroende av laga befogenheter, än när det gäller allmänhetens utövning av nödvärn eller värnpliktigas handlingar under laga befogenhet. Genom en dylik formulering framstår att det normala, när någon utövat sin nödvärnsrätt, är att det ej är brottsligt. Förutsättningen för straffrihet, som man ej kan ge avkall på, är förstås att det objektivt förelegat en nödvärnssituation eller åtminstone att gärningsmannen hade goda objektiva skäl att tro att detta var fallet. Om gärningsmannen då tagit i för hårt, bör för ansvar krävas att han kan visas ha missbrukat situationen för att därmed komma åt en ovän eller eljest med vilje och vetande ge utlopp åt agg eller hämndbegär för förmenta gamla oförrätter. Sådant missbruk måste förstås kraftigt beivras, men förutsättningen härför bör vara att det verkligen bevisas röra sig om ett dylikt rent missbruk. För detta har förstås åklagaren bevisbördan. Agg och fiendskap kan ju vara ömsesidiga, och kanske var det berättigat att söka avvärja ovännens angrepp. Det ovanstående är förstås bara ett förslag till en lösning på problemet med den i praktiken så bristfälliga rätten till nödvärn. Straffbestämmelserna i är ju bland det mest intrikata och av rättsfilosoferna välbearbetade som finns. Jag vågar mig ändå på att, när jag ser det uppenbara och i praktiken olösta problemet, antyda möjligheten av en lösning, betänkande det gamla stävet: Man behöver inte vara ko för att veta när mjölken är sur. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att beslutar att hos regeringen begära förslag till en ändring av nödvärnsreglerna i , innebärande att rätten till nödvärn förstärks, så att straffrihet blir det normala i stället för undantaget, även för s. k. nödvärnsexcess.