mot · GA02A420 · 1987-01-22 00:00:00 — Motion till 1986/87:A420 m. fl. (fp) Regionalpolitiken I motionen konstateras att de regionalpolitiska problemen tycks vara på väg att förvärras. Orsakerna till detta skall bl. a. sökas i det faktum att tillväxten i hög grad sker inom tjänste- och informationsområdet. I motionen föreslås en regionalpolitik som lägger större vikt vid mobilisering av resurser än traditionell lokaliseringspolitik. Mot denna bakgrund blir områden som utbildning och kommunikationer centrala inslag i regionalpolitiken, och förslag framförs i denna riktning. Vad gäller stödsystemet slås fast att centralt givna stöd i ökad utsträckning bör bygga på generella principer. Bland annat föreslås att de sänkta sociala avgifterna skall gälla all icke-offentlig verksamhet i stödområde A. Sysselsättningsstödet i stödområde C föreslås bibehållas. Beslut i stödfrågor bör dessutom decentraliseras. Därför föreslås förstärkningar av länsanslaget. framförs förslag för att öppna stödsystemet för fler verksamheter än . Regionalpolitiken skall öka den enskildes möjligheter att fritt kunna välja arbete och bostadsort och åstadkomma en mer likvärdig ekonomisk, social och kulturell standard för landets olika delar. Regionalpolitik har bedrivits med särskilda statliga stödmedel . Det var då det statliga lokaliseringsstödet introducerades. Efter hand har både omfattningen av det statliga stödet och antalet stödformer vuxit. är det en mycket omfattande medelsarsenal som står till regionalpolitikens förfogande. Vad vi emellertid kan konstatera är att de regionala problemen tycks vara på väg att förvärras. Vi kan se tendenser till överhettning i våra storstadsområden. ökar utflyttningen från andra delar av vårt land. Sedan socialdemokraterna övertog regeringsmakten har nettoutflyttningen från skogslänen uppgått till totalt drygt 11 000 personer. har inflyttningsöverskottet till de tre storstadsregionerna uppgått till 40 000 personer. I genomsnitt har de 15 avfolkningslänen förlorat 25 personer per dag. Den regionalpolitiska utredningen (SOU 1984:74) uttryckte i sitt betänkande farhågor för denna typ av utveckling: Med den påtagliga sysselsättnings- och befolkningstillväxt som väntas i framkommer tendenser som tyder på att den kraftiga tillväxten kan komma att upprepas. skillnad från då har vi emellertid nu totalt i en oförändrad befolkning enligt länsstyrelsernas befolkningsprognoser eller t. o. m. en svag minskning . Den ökning som kan väntas i måste därför ske till priset av en tillbakagång av sysselsättningen i andra delar av landet. Uppenbart är att en sådan utveckling innebär risk för betydande nationella spänningar i olika delar av landet. Det finns forskarrapporter, som uttrycker samma farhågor som den regionalpolitiska utredningen. I boken 1 framtidens kölvatten beskriver en grupp framtidsforskare från den regionala utvecklingen . Där framförs ett scenario, där expansionen i hög grad är koncentrerad till ett fåtal orter och regioner. I huvudsak skulle enligt dessa forskare tillväxten återfinnas inom fem centra eller, som man uttrycker det, gravitationsfält: , , , och . I andra delar av landet, av forskarna benämnt periferin, skulle förhållandena utvecklas i mindre gynnsam riktning. Här kommer inslaget av sociala åtgärder och skilda former av självhushåll att bli mer markant. Forskarna varnar, i likhet med den regionalpolitiska utredningen, för att tilltagande regionala motsättningar kan bli en följd av utvecklingen. Förvisso kan detta scenario avfärdas som alltför förenklat och tillspetsat. Men i sina allmänna grunddrag är rapporten inte helt osannolik. Denna typ av varningar återkommer från olika håll. Den optimism rörande möjligheterna att åstadkomma och vidmakthålla regional balans, som förekom , har förbytts i mörkare hotbilder. Kanske kan de ökade riskerna och tendenserna till regionala obalanser ses som ett tillväxtproblem. När tillväxten är låg och investeringarna inte tillräckliga slår detta extra hårt mot de svagare delarna av landet. De traditionella kostnadssänkande styrmedlen förutsätter investeringsvilja och investeringar, vilka sedan via ekonomiska stimulanser kan styras till regioner eller orter med problem. En allmänt tillväxtbefrämjande politik skulle enligt ovanstående resonemang kunna dämpa risken för regionala obalanser. Men tyvärr tycks bakgrunden till dagens farhågor och utveckling vara mer sammansatt än så; ett faktum som understryks av de ökade regionala obalansproblemen även under högkonjunkturåren 19841986. En icke oväsentlig orsak synes vara själva karaktären hos de delar av näringslivet, som är stadda i snabb utveckling. Om tidigare regionalpolitik i hög grad handlade om att möta problemen i samband med lantbrukets rationalisering och tillverkningsindustrins expansion står vi inför en situation, som i stora delar betingas av introduktionen av ny teknik inom informationsbehandling, biokemi och andra kunskapsintensiva eller högteknologiska områden. Även tjänstesektorn, med sina speciella krav på kundkontakt, kan nämnas i detta sammanhang. brukar den nya tekniken för informationsbehandling och informationsöverföring beskrivas som en teknik för decentralisering. Datateknik överbryggar avstånden. Men har man pekat på att denna teknik medför behov av koncentration eller närhet. 1986/87 A420 Det finns all anledning att varna för den utveckling som bl. a. forskarna . kan vi som påpekats observera A420 tydliga tendenser i den riktningen. Regionalpolitik handlar därför inte endast om problem längs den traditionella nord syd-axeln, om Norrlandsproblem. Det handlar om hur riket som helhet skall kunna undgå en alltför kraftig koncentration av människor, verksamheter och resurser till ett mycket litet antal befolkningstäta regioner. Den förändrade situation, som regionalpolitiken har att möta, ställer nya krav. De områden som ibland räknas som liggande vid sidan om den egentliga regionalpolitiken kommer att få än större betydelse. Det gäller t. ex. infrastruktur och utbildning. Regionalpolitik måste framöver handla om mer än central omfördelning genom kostnadspåverkan och i ökad utsträckning inriktas på att stödja nyskapande och kreativitet på lokal och regional nivå. Målet måste vara att ytterligare understödja miljöer för nyföretagande och egna initiativ även utanför storstäderna. Om 1960-talets regionalpolitik handlade om lokalisering måste handla om mobilisering. Det handlar också om att tillåta ökad flexibilitet: att bygga politiken på öppenhet för variation och skilda lösningar i skilda delar av landet. Många forskare hävdar att det finns en kritisk massa, en viss befolkningsstorlek, som krävs för att en miljö skall vara kreativ. Detta antagande är en av utgångspunkterna när man knyter kreativiteten till den stora staden. Emellertid finns exempel på nyskapande och kreativa miljöer även utanför de större städerna. Kreativiteten i dessa fall kan antas bygga bl. a. på de normer, som återfinns på den mindre orten. En viss anda som stimulerar egna initiativ och eget företagande är förhärskande. En sådan anda kan inte kommenderas fram från central nivå; i hög grad måste den växa fram underifrån. Men staten och andra organ kan underlätta dess framväxt genom att skapa gynnsamma förutsättningar för den. I detta sammanhang blir bl. a. utbildningsväsendet och annan infrastruktur av central vikt. Viktiga grundelement i en kreativ miljö är nämligen tillgång till kunskaper och goda kommunikationer. En följd av detta omtänkande är att regionalpolitiken i högre grad än tidigare måste rikta sig mot mindre företag. Det är i mindre företag oavsett om de är nyetablerade eller avknoppade från större enheter som en stor del av de för regionalpolitiken viktiga initiativen kommer att tas. Regionalpolitikens mål är att åstadkomma och slå vakt om regional rättvisa och utveckling. Men regionalpolitik syftar inte bara till rättvis fördelning, utan också till ekonomisk tillväxt. Det finns all anledning att anta att såväl den ekonomiska som den tekniska utvecklingen framöver kommer att ske i allt snabbare takt. Sannolikt ser vi endast början på de möjligheter, som den nya tekniken kommer att föra med sig. ser vi hur världsmarknaden internationaliseras, bl. a. genom att kapitalströmmarna rör sig allt snabbare. I detta läge är det en styrka, även för ett litet land som , att upprätt- M Ot. hålla mångfald och flexibilitet vad gäller miljöer för nytänkande. kraftig koncentration riskerar leda till sårbarhet. Med ökade möjligheter att mobilisera lokala resurser och ta till vara lokal initiativkraft nås en riskspridning, som kan vara till gagn för riket som helhet. Regionalpolitiken måste också innebära att vi slår vakt om den typ av utvecklingscentra som våra större städer utgör. Utan tvekan finns verksamheter som är beroende av de stora utbildningsinstitutioner och de speciella kontaktytor som hör städerna till. bör understrykas att en överhettning i storstäderna inte är bra. Överhettning leder till trängsel och miljöproblem. En politik som ökar möjligheterna att finna sysselsättning och bedriva verksamhet utanför storstäderna är därför till fördel också för storstadsområdena. Det finns alltså ingen anledning att generellt utmåla en kraftig motsättning mellan de större städerna och andra delar av landet. utredning låg i vissa av sina analyser nära de uppfattningar vi här framfört. Utredningen föreslog också en förändring av regionalpolitiken mot en ökad användning av utvecklingsinriktade stödformer. Trots detta, och trots att utredningen slutförde sitt arbete endast , anser vi det nödvändigt att en ny parlamentarisk utredning nu tillsätts. utredning lyckades aldrig komma fram till några förslag om förenklingar i stödsystemet, trots att det ingick som en viktig del i direktiven att sådana skulle presenteras. Vi kan också konstatera att ett stort behov av sektorssamordning kvarstår, icke minst vad gäller politiken gentemot glesbygden. Även industriministern har noterat att utvecklingen i hög grad avgörs av beslut som ligger utanför regionalpolitikens egen verksamhet och egna påverkansmöjligheter. Dessa brister bekräftas också av regeringens eget agerande. En rad olika grupper inom kanslihuset arbetar var för sig med att finna lösningar på de problem vi nämnt. En ny regionalpolitisk utredning bör bl. a. syfta till att bättre samordna detta arbete. Den regionalpolitiska utredning vi föreslår måste i sina resonemang utgå från de följder av den tekniska utvecklingen vi berört. Frågor om service, forskning, teknikspridning, kommunikationer, kulturfrågor och rekrytering av kvalificerad arbetskraft utanför storstäderna berördes inte i någon högre grad av utredning. Även frågan om krispolitikens utformning hur regionalpolitiska paket av olika slag skall administreras och utformas för att vinna största möjliga effektivitet bör tas upp av en ny utredning. Dagens regionalpolitik är i hög grad riktad mot traditionell industriell verksamhet, trots att det är tjänstesektorn som är mest expansiv. En ny utredning måste därför diskutera hur såväl offentliga som privata tjänster skall inrymmas inom regionalpolitiken. Det etablerings- och expansionsmönster vi kan se tendenser till antyder att närhet till högre utbildning blivit en allt viktigare faktor för företagen. Nyskapande inom olika områden förutsätter i ökad utsträckning tillgång till särskild kompetens, och genomförandet av nya idéer alltså själva produktionen blir i allt större utsträckning beroende av tillgång till Bägge faktorerna skapar ett tryck på de orter där Mot. högre utbildning, främst med naturvetenskaplig och ekonomisk inriktning, A420 finns att tillgå. Dessa tendenser ställer högskolepolitiken inför nya uppgifter. När de regionala högskolorna byggdes ut handlade det mest om att öka människornas tillgång till högre utbildning på nära håll. De regionala högskolorna byggdes upp kring verksamheter, vilka också återfanns på de gamla universitetsorterna. har de regionala högskolorna i växande utsträckning profilerat sig genom att inrikta sin verksamhet på regionala behov, antingen som dessa framställs av andra grupper inom regionen eller som de uppfattas av högskolan själv. Man har sökt dra nytta av närkontakten med de regionala avnämarna. Denna utveckling innebär att det är relevant att beskriva högskoleorganisationen som en kedja med flera länkar. Genom ett system med regionalt förankrad högskoleutbildning ges regionerna kontakt även med de forskningsresultat som de större högskolorna producerar. De regionala högskolorna kan därmed spela en viktig roll i den teknik- och kunskapsspridning, som utgör en central faktor för att företag skall kunna etablera sig utanför universitetsorterna. Den regionala högskolan fungerar som ett , där företag och myndigheter får tillgång till tillämpad forskning, utvecklingsarbete, utredningsverksamhet och utbildning. Universitetens grundforskningsresultat och andra forskningresultat kan därmed föras ut till regioner utanför universitetsorterna. Men för att de regionala högskolorna skall kunna spela denna roll krävs att universiteten ges goda möjligheter att fylla sina uppgifter, bl. a. att bedriva grundforskning av hög internationell kvalitet, att följa den internationella forskningsfronten och att utbilda studenter till sådan nivå, att bl. a. de regionala högskolorna kan dra nytta av dem som kvalificerade lärare. föreslår därför i motionen om högskola och forskning ett allmänt upprustningsprogram, ett samlat kvalitetsprogram, för högskolan. Viktiga element i detta rör forskningen, som bör få ökade anslag. Vi föreslår också åtgärder för att stärka de vetenskapliga biblioteken och den internationella forskningsanknytningen liksom en ökad satsning på forskarutbildningen. Vi föreslår också att den forskning som är uppsplittrad på ett flertal sektorsorgan i ökad grad skall ske vid universiteten. Vid sidan om detta anser att det finns behov av att stärka de regionala högskolorna. Utvecklingen första hälft har visat att antalet nybörjarplatser inom tekniksektorn har ökat kraftigt. Av denna ökning låg betydligt mer än en tredjedel på de regionala högskolorna, som i form av lokala linjer mer än fördubblade antalet nybörjarplatser inom teknisk utbildning 1986. De regionala högskolorna har uppenbarligen förutsättningar att ge teknisk utbildning utan att direkt konkurrera med t. ex. civilingenjörsutbildningen. En orsak till detta är de regionala högskolornas anpassningsförmåga gentemot näringslivet i regionen. Trots expansionen av utbildningen inom tekniksektorn kvarstår ett stort behov av tekniskt utbildad arbetskraft. (IVA) studie betonas vikten av att öka den s. k. mellanin- Mot. Till stor del skulle detta behov kunna fyllas av de A420 Denna utbyggnad bör inledningsvis ske på sådant sätt att de regioner som har störst behov av tillskott på kompetens och kontaktresurser prioriteras, dvs. , Bergslagen och sydöstra . Det förslag regeringen i budgetpropositionen framför om 15 milj. kr. för att stärka utbildningen vid högskolor i regionalpolitisk! prioriterade delar av landet ligger i viktiga stycken i linje med denna politik och kan ses som ett steg i den riktning förordat. SIND hävdar i en promemoria att fort- och vidareutbildning till alltför liten del vänder sig till mindre och medelstora företag. Högskolan måste därför ges ökade möjligheter att nå dessa företag. Också högskolornas FoU-verksamhet har till stor del vuxit med hjälp av externa medel. Därmed har tillämpad forskning, utvecklingsarbete och utredningsverksamhet fått en inriktning mot områden, där den regionala högskolans lokala kontakter och nätverk utnyttjas. Det är viktigt att organ för samverkan mellan den regionala högskolan och avnämarna utvecklas vidare. har en rad olika former för sådan kontakt och samverkan tillkommit, och även framöver bör frihet i fråga om formerna för t. ex. stiftelsers och teknikcentras utveckling råda. Utvecklingen av kontaktnät och samverkansformer måste få ske på egna villkor. Mångfald är av stort värde även inom detta område. Enligt principbeslut skall inte fasta forskningsresurser lokaliseras till de regionala högskolorna. Enligt mening bör detta principbeslut inte ändras. Även mot bakgrund av denna ståndpunkt finns emellertid möjligheter att bättre tillvarata den kompetens för FoU-arbete som finns vid de mindre högskoleenheterna. UHÄ har i sin petita begärt ytterligare . för basresurser för FoU-verksamhet vid högskoleenheter utan fast forskningsorganisation. Äskandet innefattar ökade resurser för kontaktsekreterare samt övriga basresurser såsom kapacitet att planera projekt, ordna seminarier och temporärt knyta forskare till viss verksamhet. anser att detta förslag är väl motiverat och avser återkomma i frågan i samband med att forskningspolitiken blir föremål för behandling. ser, som påpekats, positivt på den samverkan som vuxit fram mellan de regionala högskolorna och avnämarna i form av bl. a. uppdragsverksamhet. Även framöver måste en viktig del av de regionala högskolornas verksamhet ha denna inriktning. Men utvecklingen rymmer också faror. Högskolan kan också bli för beroende av regionens näringsliv och myndigheter. I den mån en region drabbas av ekonomiska och andra problem kan detta medföra att även högskolan försvagas. Den regionala högskolan kan på detta sätt komma att reflektera regionala problem snarare än verka som en kraft för förnyelse. Högskolan måste ha sådan egen kraft, att den kan medverka till att stimulera nyskapande och förändringar i en region. I det ovanstående har vi berört behovet av att utveckla den regionala högskolans möjligheter att bedriva bl. a. teknisk utbildning. Vi har också nämnt kontaktverksamhet och basresurser för FoU. Det är viktigt att goda 7 möjligheter finns för forskningsanknytning och kontakter med universite- Mot. ten och andra regionala högskolor. Målsättningen bör vara att den regiona- A420 la högskolans lärare har ett brett kontaktnät med verksamheten vid andra högskolor, och att de ges möjlighet att löpande följa forskningens och utbildningens utveckling vid dessa. Ytterligare en väg att förstärka kontakterna mellan de större och de mindre högskolorna är att vissa delar av grundutbildningen vid de större högskolorna läggs vid någon av de regionala. Så sker i , där det finns möjlighet att läsa av civilingenjörsutbildningen. De studerande läser sedan vidare vid KTH i . Detta exempel bör kunna leda till efterföljd på fler håll. anser att följande tre principer bör gälla som grund för stödsystemet: De centralt givna stödformerna bör i högre grad vara generella. De skall vara lätta att administrera och det skall vara lätt för den enskilde att få veta vilka förutsättningar som gäller. Stödformer som innebär långtgående förhandlingar mellan företag och staten eller som innehåller betydande inslag av godtycke måste undvikas. Det var mot denna bakgrund som i den icke-socialistiska regeringen föreslog sänkta arbetssgivaravgifter inom stödområde A. Avsikten var att generellt förbättra förutsättningarna för verksamhet i speciellt utsatta delar av inland. Den nytillträdda socialdemokratiska regeringen ändrade reglerna. Nedsättningen gäller numera i hela och endast industriell verksamhet. Enligt mening har detta fått åtminstone tre negativa effekter. För det första blev resultatet en relativ försämring av konkurrensläget för de kommuner som redan tidigare hade nedsatta avgifter. För det andra innebar begränsningen till vissa branscher att stödet blev minder effektivt, t. ex. undantogs jord- och skogsbruk. För det tredje blev systemet mer krångligt och ibland godtyckligt. Vi föreslår därför att systemet utformas så, att all icke-offentlig verksamhet i stödområde A erhåller nedsatta socialförsäkringsavgifter . En sådan reform har kostnadsberäknats till 120 milj. kr. utöver kostnader för nu gällande regler. Vi föreslår vidare att den mest utpräglat selektiva stödformen som administreras centralt, offertstödet, avskaffas. Detta stöd bestäms från fall till fall och utgår efter förhandlingar mellan enskilda företag och staten. Statens förhandlingsläge är därvid sällan att flera anbud för en regionalpolitisk! motiverad åtgärd finns, utan man är ofta hänvisad till diskussioner med ett enda företag. Offertstödet har dessutom utnyttjats i endast begränsad omfattning. Beslut om selektiva stöd bör decentraliseras. Selektiva stöd förutsätter goda möjligheter att bedöma enskilda projekt och god kännedom om lokala och regionala förhållanden. Därför bör denna typ av stöd i högre grad fördelas på den regionala nivån, där förutsättningarna för lokalkännedom, smidigt beslutsfattande och närhet till problemen är större än på central nivå. Länsanslaget innebär att länen ges sådana möjligheter i fördelningen av stöd. föreslår att länsanslagen förstärks i förhållande till regeringens förslag och således beräknas till 648 milj. kr. Som framgått anser att den nya parlamentariska utredning vi föreslår skall behandla frågan om förenklingar i stödsystemet. I detta sammanhang bör frågan om normerna för anslag inom länsanslaget prövas, liksom frågan om möjligheterna att friare utnyttja länsanslaget. C. Användningsmöjligheterna för regionalpolitisk! stöd bör vidgas. Dagens regionalpolitiska stödformer är i hög grad riktade mot hårda investeringar i tillverkningsindustrin. Denna inriktning blir alltmer otidsenlig i takt med att verksamheter baserade på kunskaper och tjänster ökar i betydelse. Det faktum att de regionalpolitiska stödformerna huvudsakligen kan utnyttjas endast till traditionella industriella investeringar riskerar leda till att näringsstrukturen i de problemdrabbade delarna av landet konserveras. Stödformerna måste därför förändras, så att de kan användas för att understödja etablering och vidareutveckling av de verksamhetsformer som är stadda i snabb expansion. Ett exempel på en sådan breddning har redan givits. vill utöka nedsättningen av arbetsgivaravgifter till att gälla all icke-offentlig verksamhet. Härigenom vinns också fördelar i hanteringen av denna stödform. föreliger problem när det gäller klassificeringen av företagens branschtillhörighet. När det gäller gränsfall kan detta leda till en olycklig snedvridning av konkurrenssituationen. De försök att komma till rätta med detta problem som gjorts är inte tillfredsställande. har de lett till att risk för godtycke skapas inom ramen för denna generella stödform. Även vad gäller transportstödet vill se en utvidgning av användningsmöjligheterna. Den regionalpolitiska utredningen föreslog ett utvidgat godstransportstöd och införande av persontransportstöd, vilket biträdde. beslut om persontransportstöd innebar dock att stödet begränsades till att gälla anställda vid bidragsberättigat företag. Med tanke på att mindre företag framöver med stor sannolikhet kommer att spela en än viktigare roll för regional utveckling föreslår att persontransportstödet utvidgas till att även gälla egenföretagare. Vi föreslår sålunda att varje resa i tjänsten som faktureras företaget skall vara underlag för persontransportstöd. I SINDs rapport (1986:8) Privata tjänstesektorn regionala utvecklingsmöjligheter framförs synpunter som i långa stycken ligger i linje med de grundprinciper vi förordar. SIND slår fast att offertstöd inte är någon tillfredsställande lösning på tjänsteföretagens behov: För en annan lösning än offertstödet talar behovet att till företagen ge besked om tydliga och enkla spelregler, som klart markerar statsmakternas prissättning på företagsutveckling i stödområdet. 1 stället föreslår SIND att andra regionalpolitiska stödformer bör öppnas även för sådant som kontorslokaler och immateriella investeringar. Man föreslår också att insatser för att öka sysselsättningsmöjligheterna för med 1986/87 A420 flyttande skall kunna omfattas av flyttningsstöd, ett förslag som tillmötes- Mot. gås i budgetpropositionen. Utan att ta ställning till SINDs förslag i alla A420 detaljer anser vi att denna typ av förändringar av stödsystemet ligger väl i linje med de synpunkter vi framfört.