mot · GA02N151 · 1987-03-11 00:00:00 — Motion till 1986/87: N151 m. fl. Näringspolitik inför 1990-talet (prop. 1986/87:74) Näringspolitik och regional utveckling Näringslivets och ekonomins utveckling har ställt även regionalpolitiken i en ny situation. Internationaliseringen av kapitalet kan väntas kraftigt skärpa också geografisk koncentration. , liksom vissa områden i Mellan- och riskerar ett klart försämrat utgångsläge. Den ekonomiska och mänskliga utvecklingspotential som finns i dessa områden kan då gå förlorad för nationen. Regionalpolitiken måste därför föras upp på en kvalitativt ny nivå. De styrande inslagen måste förstärkas. Större samhällsinvesteringar måste göras. Fondsystem och statliga företag måste spela en offensiv och ledande roll. Mer av helhetssyn och systemtänkande måste prägla regionalpolitiken. Det handlar här inte bara - eller ens huvudsakligen - om att locka företag eller stimulera näringsliv. Det handlar om att göra regionerna till sinsemellan likvärdiga, allsidigt fungerande enheter. Det handlar om den samlade levnadsmiljön för människor. Regionala kriser och regional eftersatthet har blivit allt vanligare även i avancerade industriländer. I många fall har detta tenderat att skapa politiska reaktioner i form av regionalism eller separatism. Regionala olikheter kan sägas vara det geografiska uttrycket för koncentrationstendenser och andra inneboende motsättningar i kapitalismens ekonomiska system. Regionala klyftor med avseende på ekonomisk utveckling är alltid ett hot mot den nationella integrationen. Ekonomisk och social integration är en viktig förutsättning för att ett industriellt samhälle med dess komplicerade samband och inbördes beroende skall fungera väl. Regional eftersatthet innebär därför alltid en samhällelig förlust i form av outnyttjad ekonomisk och mänsklig kapacitet. Eftersom tendensen till regionala klyftor och hämmande av vissa regioners möjliga utveckling är ett genomgående och förhärskande drag i det ekonomiska systemet, kan den neutraliseras bara med ett motsvarande mått av riktade och styrande åtgärder. De kvantitativa och kvalitativa skillnaderna mellan olika regioner i har den senaste förblivit ungefär oförändrade. Däremot har fler regioner än tidigare drabbats av problem. Likaså är den 1 bestående arbetslösheten och undersysselsättningen allmänt sett högre än Mot. 1986/87 vid periodens böljan. Att klyftorna åtminstone inte i relativ bemärkelse fördjupats kan skrivas på de samhälliga initiativens konto. skulle varit i ett utomordentligt svårt läge om de spontana tendenserna i ekonomin fullt ut slagit igenom. Av de motverkande faktorerna har stöd och stimulanser till näringslivet svarat för en mindre del av effekten - låt vara att den är betydelsefull nog. Den tyngst vägande faktorn har varit utbyggnaden av de offentliga verksamheterna. Dessa har inte bara svarat för det utan jämförelse största tillskottet av arbeten. De har också bidragit till utveckling och utjämning av infrastrukturen dvs. till den nationella integrationen. Detta är en nog så viktig lärdom för framtida regionalpolitik. Regional eftersatthet har alltid utvecklats under en längre följd av år snarare än via plötsliga kriser. Beträffande många regioner, främst i norr, har problemen djupa historiska rötter. Dessa delar av landet har aldrig dragits in i den mera allmänna industrialiseringen (ekonomihistorikern och författaren har i skriften Myten om industrialismen slående beskrivit detta). I regioner som eller Bergslagen är problemen visserligen nyare och delvis annorlunda, men även här har förutsättningarna växt fram innan de negativa följderna utlöstes. Att förändra regionala problemsituationer kräver därför . Det är inte bara fråga om kvantitativa resurser utan om en kvalitativ breddning och höjning på hela det samhälleliga fältet. Detta nödvändiggör nationella långsiktiga program för att styra och omfördela resurser. Man måste sätta ett framtidsmål för uppnående av regional likställdhet och likvärdighet på liknande sätt som man gjort för energipolitiken. Med ledning härav kan en överslagsberäkning göras av vad som skall tillföras av olika resurser. Regionalpolitik har definierats som tillförsel av särskilt destinerade resurser så att säga vid sidan av de allmänna tendenserna och resursfördelningen i stort. Med en sådan utgångspunkt blir regionalpolitik ett slags kompensation för utvecklingens negativa följder gentemot vissa delar av landet. Här måste en förändring ske. Det regionalpolitiska målet likställdhet och likvärdighet måste vara riktgivande inom alla samhällssektorer. Det innebär en brytning med den kortsiktiga marknads- och anpassningsprincipen inom de statliga verken och andra offentliga verksamheter. Investeringar och drift inom järnvägs-, väg- och telesektorerna kan inte längre passivt följa ett framskrivet mönster, där förutsättningen är en fortlöpande koncentration till . Den långsiktiga inriktningen måste i stället vara att bygga ut infrastrukturen i de eftersatta regionerna med utgångspunkt från deras framtida likvärdighet med andra delar av landet. Det innebär en förskjutning i förhållande till nuvarande investeringsmönster. Det betyder också ett övergivande av det sektorstänkande och den frag- Mot. mentisering som präglar offentlig sektor. Om varje särskild del av N151 infrastrukturen och de offentliga investeringarna skall motivera sin existens med en intern, s. k. affärsmässig lönsamhet, blir hela investeringsstrukturen sned. Nytta och lönsamhet för denna typ av investeringar avgörs främst av deras externa effekter, dvs. deras förmåga att ge bidrag till helhetsutvecklingen. Detta bör vara en grundläggande utgångspunkt vid fördelningen av resurser och återspeglas i en samordnad strävan att skapa en infrastruktur på jämställd nivå i alla regioner. De statliga företagen får en alltmer intressant plats i regionalpolitiken . En översikt av de största privatföretagens lokaliseringar i landet visar med skärpa hur centrerade de är till landets södra delar. Detta är ett gammalt historiskt mönster. Det accentueras numera alltmer genom förväntningarna om förbindelser med och genom internationaliseringen av investeringarna över huvud. Därför behövs en växande statlig företagssektor inom de nya verksamhetsområden där det gäller att hävda den nationella självständigheten och inflytandet över teknologi och produktion. Inom ramen för detta övergripande mål faller det sig naturligt att ge den statliga industrin ett annat lokaliseringsmönster än det som eljest dominerar. Särskilt lätt industri inom nyare produktionsområden kan med fördel lokaliseras i skogslänen. Detta gäller i särskilt hög grad ifall det handlar om produktion för offentlig sektors behov. Inom mera traditionella industrigrenar tilldrar sig inte minst förädlingen av trävaror för export av specialdesignade byggnadsdetaljer för export ett aktuellt intresse. En mera aktiv och flexibel statlig företagspolitik kräver att man uppger den stela och ensidiga vinstmaximeringsprincipen. Målet för lönsamheten bör göras mera långsiktigt för att möjliggöra mera framtidsbetonade och självständiga satsningar, vilkas avkastning maximeras först . Främst löntagarfonderna bör spela en mera medveten roll i den regionala utvecklingen. Det fordrar att de via statliga riktlinjer ges ett uttryckligt ansvar för den regionala företagsutvecklingen. I samband därmed måste också en demokratisering av deras styr- och beslutsfunktioner ske för att bättre förankra dem i den regionala politiska opinionen. De höga vinsterna på produktion av vattenkraft är iögonenfallande och har medfört ett resursutflöde från norra delen av landet. Genom att dra in en större del av dessa vinster än nu vilket vpk föreslår i en särskild motion - ställs resurser till förfogande för regional utveckling. Då det gäller 3 användningen av dessa resurser talar den akuta situationen i inlandet för Mot. 1986/87 att inlandsområdena särskilt bör prioriteras. En tendens har funnits att se alltför begränsat på utbildningsväsendets roll i regionala sammanhang. Särskilt då det gäller högskolan har man betonat dess anknytning till näringslivet i begränsad mening. Ekonomi och teknologi har satts i främsta rummet. Det är emellertid viktigt att man uppfattar kärnan i en långsiktig regionalpolitisk strävan: att skapa en mångsidig och balanserad regional samhällsmiljö där olika funktioner samverkar och stöder varandra. Därför måste varje högskola äga en viss bredd och innefatta också samhällsvetenskap och/eller humaniora. Regionala situationer och miljöer erbjuder härvid ofta utgångspunkter av stort intresse. Det gör att det med samma perspektiv är väsentligt att även mindre högskolor kan vara forum för forskningsarbete. är nedläggningen av jordbruk och minskningen i åkerareal snabbare i norra än i övriga landet. Detta bidrar till det skeva förhållandet mellan regionerna, särskilt som skogslänen till stor del utgör underskottsområden vad gäller livsmedelsförsörjning. blir insikten alltmer spridd, att ett rimligt mått av regional självförsörjning är sunt också ur livsmedelspolitisk, miljöpolitisk och sårbarhetssynpunkt. Detta påkallar en sådan förändring av jordbruksstödet och jordbruksregleringen, att omfattningen av det norrländska jordbruket kan bestå. Regionerna som samhälleliga helhetsmiljöer 1 förekom en livlig debatt i om bebyggelsemiljöer, tätortsstrukturer och deras funktioner. I denna debatt fanns en strävan att se samhällsmiljön som en helhet, där grunden var människans olika livsbehov. Denna debatt har i stort sett tystnat. En ofta ensidig och fragmentiserad syn är förhärskande. Det enskilda företagets snäva intressen i stället för de enskilda människornas behov dominerar perspektiven. Den samhälleliga helhetsmiljöns förmåga att fungera träder i bakgrunden. Kommunernas konkurrens om företagsetableringar verkar här ofta negativ. En region och dess lokala bygder måste kunna bilda ett samverkande system. Förflyttningar i dagliga funktioner, transportlinjer, bebyggelsestrukturer och arbetsplatsers belägenhet, utbildning och kultur allt måste äga rimlig tillgänglighet, vara anpassat efter olika befolkningskategorier och kunna utsträckas också till bygdens yttersta delar. Särskilt i landsdelar med mycket stora avstånd är en framsynt planering i dessa hänseenden viktig. Osammanhängande och splittrade strukturer vållar kostnader, minskar tillgänglighet och hindrar rörlighet inom bygderna. Väl fungerande samverkansmönster förbättrar livskvaliteten, minskar sårbar heten och ger positiva kostnadseffekter på skilda områden. Det behövs Mot. därför en praktiskt inriktad diskussion och planering med sikte på att N151 vägleda framtida bebyggelse- och funktionsmönster. Detta har givetvis sin vikt i alla delar av landet - så också i storstäderna men får en särskild betydelse i skogslänen. Vi förordar att anslagen till regionalpolitiken förstärks. Likaså föreslår vi en omfördelning inom statens utgiftsram för regionalpolitik. Nedsättningen av arbetsgivaravgifterna i vissa kommuner är i budgetförslaget 1987/88 beräknad till 395 miljoner. Kostnaden står på intet sätt i proportion till den regionalpolitiska effekten. Nedsättningen bör därför upphöra och pengarna omdirigeras. Den samlade ramen för regionalpolitiken föreslår vi vidgad med 300 milj. kr. Tillsammans med de frigjorda medlen blir alltså detta en förstärkning med 695 miljoner. Dessa medel bör enligt vår mening fördelas i form av tillskott åt följande ändamål: 100 miljoner ytterligare lämnas till anslaget för infrastrukturutveckling. 100 miljoner disponeras av statensjärnvägar för investeringar i järnvägsnätet i . För ytterligare insatser ställs till förfogande för Bergslagsdelegationen 100 miljoner, för i 50 miljoner och för 20 miljoner. 300 miljoner ställs till förfogande för insatser för inlandet. Den akuta situationen i denna del av landet motiverar en sådan insats. Det bör ankomma på regeringen att fördela medlen vidare. Det är sålunda lämpligt att viss del därav går till övergripande insatser av betydelse för inlandsområdena gemensamt. En annan del kan fördelas i form av förstärkning till länsstyrelserna via det s. k. länsanslaget. 20 miljoner föreslås gå till forskning kring inlands- resp. storstadsplanering. Härutöver har vpk föreslagit att den tidigare nämnda extra vattenkraftsavgiften skall användas för industriella utvecklingsinsatser i skogslänen. Mot bakgrund av det anförda föreslås 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om statsföretagens roll och lönsamhetsbedömningar, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att näringspolitiken måste mer än regeringen föreslagit kombineras med regionalpolitiska insatser. 1986/87 N151 (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)