mot · GA02Fi114 · 1987-05-13 00:00:00 — Motion till 1986/87 :Fil 14 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /88, m. m. (kompletteringsproposition) (1986/87:150) Den genomgående tanken i den reviderade finansplanen är att pris- och kostnadsökningen i är för hög. Så har varit fallet under en följd av år, men de negativa effekterna därav har dolts av oväntat gynnsamma internationella omständigheter, framför allt en kraftig högkonjunktur och stora för positiva växelkurs- och råvaruprisförändringar. En sådan draghjälp för den svenska ekonomin kan man emellertid enligt uppfattning inte räkna med fortsättningsvis. Regeringen förefaller dela denna bedömning. anser att de förslag regeringen lägger fram för att dämpa prisoch löneutvecklingen saknar trovärdighet. All erfarenhet visar att den typ av villkorade utfästelser eller hot som regeringen föreslår inte leder till önskat resultat. föreslår i stället att socialdemokraterna tar fasta på den tydligen nyvunna insikten att höjda arbetsgivaravgifter försvårar möjligheterna att få låga avtal. bör klart deklarera att arbetsgivaravgifterna inte kommer att höjas , i syfte att skapa goda förutsättningar för avtalsrörelsen. upprepar också förslaget att ytterligare underlätta för avtalsrörelsen genom att sänka marginalskatterna . Därigenom blir utbytet för löntagarna av låga löneökningar större. Även om det nu är för sent att få ett beslut bör deklarera att marginalskatterna kommer att sänkas för alla heltidsarbetande . Vi stödjer regeringens förslag om s. k. cash limits för de offentliga lönekostnadsökningarna. Enligt vår uppfattning måste de emellertid kombineras med stimulanser till ökad produktivitet genom mer konkurrens, dvs. a. uppmuntran av enskilda alternativ. Tillväxten i är konsumtionsledd och otillräckliga resurser används för kapitalbildning (investeringar och nettoexport). Detta riskerar att skapa problem att upprätthålla tillväxt och sysselsättning. Nettoexporten har givit ett negativt bidrag till BNPtillväxten. Bytesbalansen skulle visa underskott om det inte vore för utförsäljning av oljelager. förespråkar en tillväxtfrämjande politik. Vår långsiktiga strategi inkluderar en omfattande skattereform med kraftigt sänkta marginalskatter och en företagsbeskattning som motverkar kapitalets inlåsning. 1986/87 Fil 14 1 1986/87. 3 sami Nr Fil 14 ta skulle medverka till mer flexibla marknader, både för arbetskraft och Mot. Andra tillväxthinder som bör avvecklas är offentliga monopol, de Fil 14 kollektiva löntagarfonderna, valutaregleringen och prisregleringen. avvisar de av regeringen föreslagna skattehöjningarna. Vi säger således nej till höjningen av bilaccisen, tvärtemot regeringen anser vi det från miljösynpunkt angeläget att bilparken snabbt förnyas. Vi säger nej till skattehöjningen på boendet, såväl för hyresgäster som för bostadsrättsinnehavare och småhusägare. Vi avvisar också de höjda tullavgifterna. Skattepolitiken bör enligt vår uppfattning inte drivas till ett ständigt stigande skattetryck, utan ambitionen bör snarare vara att sänka skatterna. inträffade en rad händelser som ansågs stimulera världsekonomin: de sjunkande internationella räntenivåerna och framför allt de kraftigt sänkta oljepriserna. Den allmänna bedömningen var att råvaruprisnedgången skapade förutsättningar för en mer expansiv ekonomisk politik i framför allt och . Detta skulle motverka effekterna av den väntade omläggning av den amerikanska Finanspolitiken i en mer kontraktiv riktning. Vi kan nu konstatera att många av de grundläggande problemen i världsekonomin kvarstår. dras alltjämt med stora balansproblem. Underskottet i bytesbalansen uppgick till 120 miljarder och steg till . Såväl som fick betydande bytesbalansöverskott på 85 resp. . Dessa obalanser har slagit igenom i kraftiga växelkursförändringar. Dollarn har nått en nivå som i stort sett motsvarar den som gällde 1980, men fortsatta dollarprisfall är ändå inte uteslutna. De tilltagande obalanserna i världsekonomin är oroande, eftersom de har skapat ett ökat politiskt gehör för de protektionistiska tendenser som redan märks, framför allt i . En sådan utveckling skulle särskilt skada små öppna ekonomier som den svenska. Prognoserna över den internationella tillväxten har reviderats ned. Den ekonomiska tillväxten i bedöms stanna vid och för anser man att tillväxten kommer att bli . Trots stora balansproblem förväntas en BNP-tillväxt på . För industriländerna sammantaget innebär detta att tillväxten kommer att stanna vid . 1 våra nordiska grannländer bedöms tillväxten bli lägre än i i genomsnitt, särskilt för och . Med tanke på dessa marknaders betydelse för den svenska exporten får detta en negativ inverkan på den svenska ekonomin. Sammanfattningsvis kan vi konstatera att oljeprisfallet förskjutit en väntad konjunkturavmattning. Det är dock inte osannolikt att en internationell nedgång kan komma att inträffa med tanke på att den nuvarande högkonjunkturen varat längre och visat sig mer uthållig än vad som varit fallet. Kraven på ökad handlingsberedskap inom den ekonomiska politiken ökar, när draghjälpen från utlandet avtar. De internationella förutsättningarna för ekonomi förbättrades avsevärt . Bytesbalansen förbättrades kraftigt till följd av fallande oljepriser och räntor. fick en terms-of-trade förstärkning på ca . Men detta var en engångsföreteelse som knappast kommer att återupprepas. Oljepris- och dollarnedgången är inte heller odelat positiv för svenskt vidkommande. Dollarfallet innebär att en allt större andel av den svenska exporten måste avsättas på nya marknader. Då oljeprisfallet dessutom inneburit ett efterfrågebortfall i för viktiga marknader, har kraven på en geografisk omfördelning av den svenska exporten ökat. fortsatte urholkningen av den svenska konkurrenskraften. Lönestegringstakten låg kvar på en nivå som avsevärt översteg det samhällsekonomiska utrymmet. Tillsammans med en olycklig produktionsinriktning ledde detta till att fortsatte att förlora marknadsandelar såväl på export- som hemmamarknaden. Den svenska lönekostnadsutvecklingen är fortfarande för snabb. Den inhemskt genererade inflationen har legat avsevärt över prisstegringarna i våra viktigaste konkurrentländer och också avsevärt över regeringens egna mål för prisutvecklingen. Visserligen sjönk inflationstakten , men detta beror nästan enbart på tillfälliga yttre omständigheter. Om förändringarna i oljepriset och räntorna exkluderas erhålls en annan bild. Inflationen var då i stort sett densamma som föregående år, eller . Det är uppenbart att regeringen inte förmår bedriva en trovärdig inflationsbekämpande politik. sattes inflationsmålet till 2,. Med facit i hand vet vi att den faktiska inflationen blev . var inflationsmålet och utfallet blev . Målet var och det blev mer än det dubbla. Regeringens inflationsprognos är . Som tidigare nämnts är den inhemskt genererade inflationen fortfarande hög och med tanke på de höga löneökningarna synes regeringens prognos något orealistisk. Inflationen uppgick till , vilket föranledde regeringen att införa allmänt prisstopp. Prisstopp synes numera ingå som ett traditionellt verktyg i regeringens ekonomiska politik. Men erfarenheten visar att prisstopp inte löser de underliggande problemen snarare tvärtom. Kombinationen av en snabb lönestegringstakt och en tillfälligt låg inflation ökar konsumtionsutrymmet. Prisstoppet motverkar därmed regeringens ambition att dämpa den privata konsumtionens ökningstakt. Prisstopp skjuter endast inflationsproblemet framför sig. Effekten blir en ineffektiv resursallokering, utebliven produktionsanpassning till förändringar i efterfrågan, bristande information om efterfrågans faktiska storlek etc. Slutsatsen är att sådana ingrepp i prisbildningen endast skadar samhällsekonomin. Tillämpningen av prisregleringslagen bör upphöra. Även det faktum att bytesbalansöverskottet trots två stora devalve ringar och synnerligen gynnsamma yttre faktorer beräknas hamna på endast I miljard kronor tyder på allvarliga strukturella svagheter i den svenska ekonomin. Utan den tillfälliga förbättringen av bytesbalansen som utförsäljningen av oljelagren innebär, hade bytesbalansen uppvisat ett underskott på . Utvecklingen liksom prognosen visar tydligt att de strukturella problemen i svensk ekonomi inte är lösta. Det är uppenbart att en samtidig ökning av privat konsumtion, industriinvesteringar och lagerinvesteringar medför så stor ökning av importen att bytesbalansen försämras, med risk för underskott. ökade den privata konsumtionen kraftigt, men bruttoinvesteringarna minskade liksom lagerinvesteringarna. Importen ökade därigenom inte mer än att bytesbalansen visade ett visst överskott, även om storleken av detta har successivt reviderats ned. aktuella siffror tyder på att överskottet understeg . Under innevarande år väntas fortfarande en stor ökning av den privata konsumtionen samt en inte obetydlig ökning av investeringarna (med undantag för lagren). Bytesbalansen försämras därigenom kraftigt och skulle, om inte utförsäljningen av oljelagren sker, ha vänt till ett underskott. BNP-tillväxt är konsumtionsledd. Mellan åtta och nio tiondelar av den ekonomiska tillväxten bärs upp av konsumtion. En sådan politik utdömdes av regeringen i dess första finansplan 1983. Det är anmärkningsvärt att regeringen trots detta inte föreslår någon omläggning av den ekonomiska politiken, eftersom utvecklingen står i strid med vad man säger sig vilja verka för. Den överföring av resurser från konsumtion till investeringar och nettoexport som skulle utgöra hörnstenen i regeringens ekonomiska politik har inte kommit till stånd. Utrikeshandeln har gett ett negativt tillskott till BNP-utvecklingen. Detta antas bli fallet även . Inte heller investeringarna gav ett positivt bidrag till tillväxten . Trots försämrade yttre betingelser tror regeringen på en uppgång av tillväxten till från blygsamma . I detta sammanhang är det viktigt att skilja på kostnadsläge och kapacitetsutnyttjande å ena sidan och tillväxtbefrämjande åtgärder å andra sidan. En ökning av kapacitetsutnyttjandet genom t. ex. en devalvering leder endast till en engångsökning av produktionen. En kontinuerlig och hög tillväxt kräver både ett högt kapacitetsutnyttjande, dvs. åtgärder på ekonomins efterfrågesida, och en politik som stimulerar ekonomins utbudssida. Med en högre tillväxttakt skulle produktionsökningen bättre räcka till för en ökning av både den totala konsumtionen och den nödvändiga kapitalbildningen. Regeringens politik saknar i allt väsentligt utbudsstimulerande åtgärder. Balans kan då endast upprätthållas genom att minska den privata och offentliga konsumtionen. Regeringens ekonomiska politik har inriktats, åtminstone verbalt, på att dämpa den svenska pris- och löneutvecklingen. I årets reviderade finansplan sägs att utrymmet för den totala lönekostnadshöjningen, dvs. ökningen av löner och arbetsgivaravgifter, under loppet av 1988 är mycket begränsat. påpekade detta redan i samband med finansplanen i janu Mot den bakgrunden föreslog vi att arbetsgivaravgifterna inte skulle höjas , vilket regeringen då förespråkade. Regeringen är nu beredd att överväga att reducera den allmänna löneavgiften under förutsättning att parterna sluter avtal sorn innebär att lönenivån inklusive löneglidning stiger mycket måttligt . Vilken motprestation som krävs preciseras inte. Det faktiska resultatet av denna utfästelse kan därmed bli att parterna uppfattar att löneutrymmet är större än vad man först räknade med. Någon återhållande effekt på löneutvecklingen torde inte bli resultatet. Det torde inte heller uppfattas som särskilt trovärdigt att regeringen, om lönekostnaderna ökar mer än mycket måttligt, skulle låta den försämring av konkurrenskraften bestå genom att underlåta att sänka arbetsgivaravgifterna. Utrymmet för avgiftshöjningar är naturligtvis mindre ju större löneökningarna i övrigt blir. All erfarenhet visar att denna typ av villkorade utfästelser eller hot inte leder till de önskade effekterna. Budgetunderskottet har minskat . Förstärkningen beror dels på lägre dollarkurs och lägre räntor, dels på att den nominella lönestegringen och privata konsumtionsutvecklingen varit stark. Därmed har inkomsterna från framför allt inkomst- och mervärdeskatten blivit avsevärt högre än vad som från början förutsågs. Regeringen är själv medveten om att detta inte är en önskvärd utveckling. Med hänsyn till att saldoförbättringen i så hög grad förklaras av en högre inflation än förutsett, kvarstår och skärps kravet på fortsatt stramhet i budgetpolitiken. För innevarande budgetår, 1986/87, redovisas nu ett väntat underskott på ca vilket är ca bättre än när statsbudgeten fastställdes . Skillnaden förklaras av att inkomsterna ökat med ca och ränteutgifterna minskat med ca , dvs. dessa två poster skulle ha medfört en förbättring på ca . Även utgifterna har emellertid blivit större än väntat, varför saldoförbättringen begränsas till nämnda . För nästa budgetår, 1987/88, beräknas nu ett underskott på . Minskningen i förhållande till bedömningen förklaras av en inkomstökning på och en utgiftsökning på nära . Inkomstökningen beror främst på en snabbare löneökning än vad som låg till grund för bedömningen . Vi tvingas konstatera att tendensen till snabb inkomstökning på grund av hög pris- och kostnadsökning nu pågått så länge att de statsfinansiellt negativa effekterna (dvs. ökade utgifter) kommer allt närmare i tiden om den för höga inflationen fortgår. Mot denna bakgrund kan vår kritik av regeringens ekonomiska politik sammanfattas i följande punkter: Otillräckliga utgiftsbegränsningar skapar tid efter annan behov av plötsliga skattehöjningar och återfall i administrativa regleringar. Otillräcklig stimulans av ekonomins utbudssida, dvs. de tillväxtfrämjande krafterna, genom uteblivna stimulanser till bättre fungerande marknader. Bristande samordning mellan finanspolitiken och kreditpolitiken. Det faktum att den svenska ekonomin trots dessa brister i den ekonomiska politiken utvecklats förhållandevis gynnsamt får i allt väsentligt tillskrivas oväntat positiva yttre omständigheter. fick god draghjälp av en kraftig internationell högkonjunktur och en snabb produktivitetsökning i samband med höjt kapacitetsutnyttjande. Därefter har det gått något sämre, men kvarvarande strukturella balansproblem har ändå i stor utsträckning dolts av förändrade internationella växelkurser och kraftigt sänkta internationella råvarupriser, främst på olja. kan man emellertid inte räkna med att dessa tendenser fortsätter, utan det finns då större risk att de underliggande obalanserna kommer . Vi beklagar att den socialdemokratiska regeringen inte har förmått eller velat bättre utnyttja dessa år för att avhjälpa strukturproblemen. Det finns inte minst i samband med behandlingen av långtidsutredning anledning att återkomma med en mer ingående analys av dessa problem. Det enda sättet att uppnå en höjd reallön och välståndsökning för alla medborgare är genom ekonomisk tillväxt. För att den ekonomiska tillväxten skall kunna öka krävs att politiken samordnas över ett brett fält. Regeringens ekonomiska politik uppvisar härvidlag stora brister. Regeringen har t. ex. hävdat att skattetrycket bör hållas i stort sett oförändrat för att inte skada de tillväxtfrämjande krafterna i ekonomin. Icke desto mindre föreslås nu skattehöjningar på mer än . Stort utrymme upptas i den reviderade finansplanen med diskussion av den alltför snabba pris- och kostnadsutvecklingen. Regeringen hänvisar till långtidsutredningens krav på en väsentlig sänkning av lönekostnadsökningen för att trygga den framtida tillväxten och sysselsättningen. De förslag som förs fram i syfte att dämpa lönekostnadsökningen 1988 är emellertid inte trovärdiga. Enligt uppfattning måste den långsiktiga strategin styra politikens utformning även på kort sikt. 1 en sådan långsiktig strategi vill vi särskilt betona följande: Behovet av en stor skattereform med framför allt kraftigt sänkta marginalskatter och en mera enhetlig kapitalbeskattning. Behovet av flexiblare marknader, avreglering och större inslag av konkurrens även i produktionen av sociala tjänster. Behovet av fortsatt stram finanspolitik genom utgiftsbegränsningar för att åstadkomma en bättre avvägning mellan finanspolitiken och kreditpolitiken. Behovet av i förväg klarlagda förutsättningar för avtalsförhandlingarna liksom en uppstramning av statens roll som arbetsgivare. Redan i vår motion med anledning av finansplanen krävde vi att arbetsgivaravgifterna inte skulle höjas 1988. Det utrymme för lönekostnadsökningar som finns måste förbehållas löntagarna. Vi konstaterar nu att socialdemokraterna avvisat detta förslag arbetsgivaravgifterna kommer att höjas . Detta anser vi vara fel en uppfattning som tydligen även regeringen delar. Det förslag som regeringen för fram är emellertid inte ägnat att lösa problemet (se avsnitt 3 ovan). Vi föreslår därför att nu klart deklarerar att arbetsgivaravgifterna inte kommer att höjas 1988 och begär förslag från regeringen i detta syfte. föreslog vi också en första sänkning av marginalskatterna för alla heltidsarbetande . Detta skulle ytterligare underlätta avtalsrörelsen, eftersom det skulle öka utbytet för löntagarna av låga nominella löneökningar. Riksdagsmajoriteten har avvisat detta förslag. Det är emellertid inte för sent att ompröva detta beslut. Vi föreslår därför att deklarerar att marginalskatterna kommer att sänkas och begär ett sådant förslag från regeringen. En tredje förändring som skulle skapa förutsättningar för mer realistiska avtal vore en reformering av arbetslöshetsförsäkringen. En sådan bör ta sikte dels på att lägga en större del av finansieringen hos arbetsmarknadens parter, dels på att vidga det område som skall finansieras med medel från försäkringen. bör inte bara kontant arbetslöshetsunderstöd utan även vissa alternativa stödformer, såsom arbetsmarknadsutbildning, flytthjälp m. m. finansieras över försäkringen. En sådan reform skulle understryka arbetsmarknadspolitikens roll som integrerad del av den ekonomiska politiken och skapa mer av raka rör mellan förhandlingsbordet och avtalens följder för sysselsättningen. I fråga om statens roll som arbetsgivare har vi ofta framhållit behovet av ett mer stabilt uppträdande. I någon mån tycks nu regeringen ha tagit fasta på detta, bl. a. genom förslaget om s. k. cash limits inom den statliga sektorn. Enligt vår uppfattning måste emellertid en sådan offentlig lönepolitik kompletteras med betydande stimulanser till produktivitetsökningar inom verksamheterna, eftersom annars omfattande försämringar i servicen kan bli följden. Vi anser att en betydande avreglering, decentralisering och avmonopolisering måste ske inom både den statliga och den kommunala verksamheten. Det är också viktigt att möjligheterna till jämförelser mellan olika produktionsställen ökar. För att ytterligare öka konkurrensen bör även vid produktionen av sociala tjänster större inslag av enskilda alternativ uppmuntras. Därigenom uppnår man dessutom en ökning av medborgarnas valfrihet och en bättre anpassning av tjänsterna till människornas önskemål. En intressant modell på det statliga området gäller arbetsmarknadsutbildningen. Sedan AMU brutits ut ur AMS/SÖ fungerar AMS som upphandlare av utbildningstjänster. Upphandlingen sker till stor del från AMU, men också från andra utbildningsproducenter, inkl. enskilda. AMU kan också gå ut på marknaden utanför AMS arbetsmarknadsutbildning och får på det sättet pröva på marknadens vindar. Ytterligare ett förslag som kan väntas få positiva effekter på produktiviteten och som kan dämpa lönekostnadsökningarna är att ge de anställda del i företagets vinst. I den reviderade finansplanen finns formuleringar som tyder på att regeringen delar denna uppfattning. Det står t. ex. i avsnittet om lönebildningen inom den offentliga sektorn att det är rimligt att de /anställda/ får del i de effektivitetsvinster som görs. Det är då desto mer anmärkningsvärt att socialdemokraterna vidhåller förslaget att lägga socialförsäkringsavgifter på de vinstdelningssystem på företagsnivå som sedan mer än vuxit fram i det svenska näringslivet. förslag i fråga om budgetpolitiken bygger på insikten att nått skattetaket, att fortsatta skattehöjningar därför är skadliga för den svenska ekonomin, att ambitionen i stället bör vara att åstadkomma en sänkning av skattetrycket samt att en stram finanspolitik måste åstadkommas genom utgiftsbegränsningar. Vi avvisar de förslag till skattehöjningar som regeringen nu föreslår. Regeringen för i den reviderade finansplanen återigen fram de principer för utgiftspolitiken som slagit fast. Vi har inte haft något att invända mot dessa principer, men tvingas konstatera att regeringen inte följer dem. Av dessa principer följer nämligen att eventuella reformer måste finansieras genom att andra utgifter minskas. Så är t. ex. inte fallet beträffande den beslutade timsjukpenningreformen denna skall enligt regeringen finansieras med höjd sjukförsäkringsavgift. Ytterligare avsteg från dessa principer återfinns i fråga om den beslutade höjningen av ersättningen inom delpensioneringen. Denna kan finansieras genom att delpensionsfonden töms, men därefter torde det bli nödvändigt med höjd delpensionsavgift. En sådan utveckling strider mot det resonemang som förs i den reviderade finansplanen angående behovet att inte ytterligare höja arbetsgivaravgifterna. i ett längre perspektiv talar starka skäl för att det samlade uttaget av arbetsgivaravgifter inte får höjas ytterligare. olika arbetsgivaravgifterna finansierar dock utgiftsprogram som tenderar att expandera kraftigt enligt automatiskt verkande regler. Regeringens slutsats, som vi delar, är att det är nödvändigt att överväga åtgärder som leder till lägre utgiftsökningar. Denna insikt borde få styra besluten även . Behovet av en även fortsättningsvis stram budgetpolitik markeras även i långtidsbudgeten. Denna är på sedvanligt sätt beskriven i ett låg- och ett högalternativ, där alternativet med låga pris- och löneökningar medför ett sjunkande budgetunderskott medan alternativet med högre pris- och löneökningar leder till ett stigande underskott. Emellertid visar långtidsbudgeten att underskottet växer mot slutet av perioden även i lågalternativet. Därigenom skärps kraven på en fortsatt stram finanspolitik. Långtidsbudgeten har tidigare klarlagt de statsfinansiella konsekvenserna av fattade beslut och gjorda åtaganden. Några nya utgifts- eller intäktsbeslut har inte förutsatts. har emellertid denna metodik förändrats. Så förutsätts t. ex. att barnbidragen höjs i takt med konsumentprisindex, att kommunsektorns expansion begränsas till , att sprit- och tobaksskatten successivt höjs, m. m. Det går emellertid inte att utläsa i vilken mån dessa förändrade antaganden påverkar utvecklingen av långtidsbudgetens båda alternativ. har under en följd av år förespråkat en budgetpolitik som genom minskade utgifter skapar utrymme för både minskat budgetunder skott och vissa skattesänkningar. I vår januarimotion föreslog vi således minskade permanenta utgifter med för /88 och för , Därtill föreslog vi successiv utförsäljning och börsintroduktion av statliga företag. Utgiftsminskningarna kombinerades med förslag till lägre skatter, främst utebliven höjning av arbetsgivaravgifterna, sänkta marginalskatter för alla heltidsarbetande samt slopad förmögenhetsskatt för arbetande kapital. För /88 innebar våra förslag totalt én minskning av budgetunderskottet med ca , mer än regeringen, och för i stort sett samma underskott som regeringen. För de konkreta förslagen hänvisar vi till vår partimotion om den ekonomiska politiken, 1986/87: Fi216. Om hade följt förslag skulle de nu föreslagna skattehöjningarna inte blivit aktuella. Regeringens politik visar återigen hur senfärdighet och uteblivna besparingar leder till plötsliga skattehöjningar på samma sätt som manifesterats t. ex. och .