ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · GB02Ju1 · 1987-10-21 00:00:00 — Motion till 1987/88:Jul |*fjf av och () med anledning av proposition 1987/88:7 om ändring i 1987/88 m.m. (underrättelser till Jul-Ju2 parterna om dom m. Frågor rörande rättssäkerheten i domstolsprocessen har blivit alltmer aktuell i debatten. Det har därvid blivit uppenbart att det finns ett behov av att värna och i vissa fall förstärka rättssäkerheten på olika områden. I proposition 1987/88:7 föreslås besluta om vissa ändringar i rörande formerna för underrättelser till parterna om dom. Syftet med ändringarna är att i lag förtydliga vikten av att alla parter i en rättegång skyndsamt får underrättelser om det beslut som domstolen fattar och skälen härför. I detta avseende innebär förslaget en förstärkning av rättssäkerheten. I motion 1986/87:Ju710 angående skriftlig underrättelse om dom argumenterade vi för en sådan förändring. Av lagregleringen i RB 30 kap. 7 § och 17 kap. 9§ framgår dels under vilka former dom och domskäl skall presenteras för parterna, dels den tidsfrist inom vilken domstol skall avfatta och meddela dom. Tidfristerna är av rättssäkerhetsskäl begränsade . Den svenska rättegångsprocessen skall kännetecknas av bl. a. opartiskhet och omedelbarhet. Det är därför angeläget att domstolarna kan organisera sin verksamhet så att stadganden rörande doms avfattande i sin helhet kan uppfyllas. Vikten av att dom avfattas och meddelas i omedelbar anslutning till förhandling understryks också av lagtexten. Endast i det fall synnerligt hinder möter får domstol dröja med doms avfattande än den i lagen stipulerade. Enligt uppgifter vi inhämtat bl. a. från är det dock inte ovanligt att överskrids utan att lagens rekvisit om synnerligt hinder rimligen kan anses föreligga. Ett skäl för att dröja med domslutet är den arbetsbelastning som många domstolar lever med. Enligt vår mening är det tveksamt om lagen ger stöd för uppfattningen att detta förhållande är ett hinder av det slag som åsyftas i . Av det ovan anförda framgår att regeringen och bör ägna särskild uppmärksamhet åt att stadganden i 30 kap. 7 § och 17 kap. 9§ kan uppfyllas. 1 1987/88. 1987/88 Jul Eftersom frågan om tidsfristen mellan huvudförhandling knyter an till vad i propositionen anförs om rättegångsordningens krav på högt ställda anspråk på rättssäkerhet och också, enligt vår mening, ansluter till den ändring som propositionen förordar hemställer vi att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförs om vikten av att kravet på omedelbarhet i rättegångsprocessen kan uppfyllas så som stadgas i . () ()
mot · GB02Ju2 · 1987-10-22 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju2 av m. fl. med anledning av proposition 1987/88:8 om delegerad beslutanderätt i vissa domstolsärenden, m. m. I propositionen föreslås att beslutanderätten i vissa domstolsärenden skall kunna delegeras till icke lagfaren personal vid tingsrätterna. Delegering av arbetsuppgifter kan vara ett sätt att effektivisera rättsväsendet. Det är emellertid nödvändigt att uppmärksamma att delegering normalt sett innebär att beslut fattas av personer med lägre kompetens. Beslut som tidigare fattades av juridiskt utbildad personal med viss domstolserfarenhet fattas sålunda efter delegering av juridiskt oskolad personal. Vi menar att då fråga uppstår om delegering är möjlig måste den väsentligaste frågan vara huruvida delegeringen kan medföra minskad rättssäkerhet för de medborgare som skall få sina ärenden prövade enligt den nya ordningen. Av dessa skäl menar vi att delegering inom domstolsväsendet bör föregås av noggranna överväganden och dessutom prövas i form av försöksverksamhet. Vad gäller förslagen i föreliggande proposition vill vi särskilt nämna att ärenden som avser avträdande av egendom till boutredningsman inte alltid är av så okomplicerad natur som departementschefen synes förutsätta. Rättspraxis visar att det t. o. m. kan vålla svårigheter att avgöra vem som är att anse som dödsbodelägare. Visserligen skall enligt propositionen komplicerade ärenden undantas från delegering. Det kan dock uppstå svåra gränsdragningsfrågor. Vi vill inte nu motsätta oss att även denna typ av ärenden delegeras. Vi menar dock att det är av största betydelse att utvecklingen på området följs och att en grundlig utvärdering sker innan systemet permanentas. Vad gäller delegering av frågor avseende förordnande av bodelningsförrättare och skiftesman anför departementschefen att han finner det lämpligt att avvakta med att öppna möjlighet till delegering i ärenden som rör samboförhållanden. Enligt departementschefen talar emellertid praktiska skäl för att det redan i detta lagstiftningsärende görs en sådan ändring i ärendelagen att delegering blir möjlig. Vi motsätter oss detta förslag. Lagen om sambors gemensamma hem liksom lagen om homosexuella sambor är helt ny. Det kan inte då uteslutas att det kan uppstå svårigheter när de nya lagarna skall tillämpas. Det bör därför ankomma på departementschefen att senare återkomma till om han anser att delegering av ärenden även skall kunna bli aktuell när det gäller de nya samboreglerna. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om delegering av arbetsuppgifter inom rättsväsendet, 2. att avslår propositionen såvitt avser en sådan ändring av ärendelagen att delegering till domstolsbiträden i ärenden som rör samboförhållanden blir möjlig. 1987/88 Ju2 () () () () () ()' () () inger (m)
mot · GB02Ju5 · 1987-10-30 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju5 med anledning av prop. 1987/88:14 om ändring i (grov misshandel och grov stöld) Det är verkligen angeläget att nu vidta sådana ändringar i att samhället kan reagera hårdare på våldsbrottsligheten. Den ändring i propositionen som föreslås av 3 kap. 6 § är att lokutionen synnerlig hänsynslöshet eller råhet ändras till särskild hänsynslöshet eller råhet. Därmed anser föredragande statsrådet att domstolarna kommer att få möjligheter att döma till grov misshandel för vissa brott som rubriceras som vanlig misshandel. Det är riktigt att sänka gränsen för vilka misshandelsbrott som skall betraktas som grov misshandel. Men den föreslagna förändringen i lagtexten är inte tillräcklig. Att byta ordet synnerlig mot särskild innebär uppenbarligen inte den kraftfulla signal till domstolarna som rimligen är i högsta grad nödvändig. Förutom den av regeringen föreslagna förändringen bör därför ytterligare förändringar göras i det aktuella stycket i 6 §. Först bör ordet livsfarlig bytas ut mot av särskilt farlig art. Härigenom uppnås att en handling förövad med vapen eller tillhygge kan bedömas som grovt brott även om gärningen inte varit livsfarlig. Vidare bör en misshandel betraktas som grov om gärningsmannen visat råhet även om denna råhet inte skulle kunna betecknas som särskild råhet. Mot denna bakgrund föreslås att nämnda ändringar görs i rekvisiten för brottet grov misshandel. Följden blir en ändrad rättspraxis så att fler gärningsmän än får skärpta straff för misshandelsbrott som enligt en allmän bedömning är att betrakta som grova. Med hänvisning till det ovanstående hemställer jag att ger 3 kap. 6 § andra stycket följande lydelse: Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om gärningen var av särskilt farlig art eller om gärningsmannen tillfogat svår kroppsskada eller allvarlig sjukdom eller eljest visat råhet eller särskild hänsynslöshet. 1 1987/88.
mot · GB02Ju6 · 1987-10-21 00:00:00 — Motion till 1987/88:Ju6 med anledning av prop. 1987/88:26 om ändring i (advokatfrågor) Enligt rättshjälpslagen har advokat rätt att bevilja allmän rättshjälp. Från författningsrättslig synpunkt är beviljande av rättshjälp att betrakta som fullgörande av förvaltningsuppgift. Jämlikt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen (RF) kan sådan uppgift överlämnas till enskild; om uppgiften - som här är fallet - innefattar myndighetsutövning skall så ske i lagens form. Så långt är allt i sin ordning. Frågan är emellertid, om samma befogenhet enligt RF tillkommer utländsk medborgare. Svaret beror av tolkningen av 10 kap. 5 § tredje stycket RF (förhållandet till andra stater). Enligt lagrådets mening uppställer sistnämnda stadgande inget krav på svenskt medborgarskap, i följd varav den i rättshjälpslagen intagna befogenheten utan vidare tillkommer även advokat som är utlänning (prop. s. 14). Motsatt ståndpunkt intogs emellertid av lagrådet i proposition 1987/88:3 s. 194. I denna proposition - som gäller ny fartygssäkerhetslag - förklarar lagrådet att Bestämmelserna i 10 kap. 5 § tredje stycket RF medger inte att en förvaltningsuppgift överlåts till utländsk fysisk person. Två lagråd har sålunda så gott som intagit diametralt motsatta ståndpunkter i en grundlagsfråga. Med hänsyn härtill bör den ståndpunkt ovedersägligen gälla som värnar om betydelsen av svenskt medborgarskap. Uppgiften att bevilja rättshjälp kan följaktligen ej anförtros åt utlänning som är svensk advokat. Motsvarande gäller även beträffande fullgörande av andra förvaltningsuppgifter som må ankomma på advokat. Eftersom departementschefen i detta lagstiftningsärende entydigt gett uttryck för motsatt uppfattning (s. 10), hemställer jag att begär sådan ändring av rättshjälpslagen att därav framgår att rättshjälp kan beviljas endast av advokat som är svensk medborgare.
mot · GB02K5 · 1987-10-07 00:00:00 — med anledning av proposition 1986/87:91 om aktivt folkstyre i kommuner och landsting En grundläggande förutsättning för att den politiska demokratin skall fungera är att alla grupper i samhället, löntagare, pensionärer, ungdomar, invandrare m.fl., kan delta i det politiska arbetet. För att detta skall kunna förverkligas krävs också att alla ges lika möjligheter att fullgöra olika politiska uppdrag. När det gäller löntagare är möjligheterna direkt avhängiga av var de är anställda. Inom den statliga delen av den gemensamma sektorn kan många anställda fullgöra sina politiska uppdrag på arbetstid med ingen eller liten lönereduktion. För anställda inom den privata sektorn innebär däremot oftast ett politiskt sammanträde på arbetstid att den förtroendevalde helt går miste om sin inkomst han eller hon är frånvarande från sitt arbete. För att likställa möjligheten för olika grupper på arbetsmarknaden att delta i det politiska arbetet, ändrades bl. a. kommunallagen så att landsting och kommuner numera kan besluta om att ersättning för förlorad arbetsförtjänst får utbetalas till de förtroendevalda. Av en undersökning som LO gjort framgår, att frågan om ersättning till de förtroendevalda för förlorad arbetsförtjänst endast behandlats i ungefär två tredjedelar av landets kommuner. Av dessa har beslutat om ersättning för förlorad arbetsinkomst. Hälften av de kommuner som över huvud taget har behandlat frågan har valt att i stället för att ersätta förlorad arbetsinkomst höja arvodena till de förtroendevalda. Detta måste, enligt vår mening, motverka intentionerna med lagändringen. I den nu föreliggande propositionen framhåller föredraganden att kommuner och landsting, med nuvarande lagstiftning som grund, har stora möjligheter att skapa nödvändiga förutsättningar för att underlätta för de förtroendevalda. Föredraganden påpekar dock att man på nivå inte tillräckligt utnyttjar de nuvarande möjligheterna. Han anmäler därför att han noga kommer att följa utvecklingen på området och senare, om det anses påkallat, återkommer till i samband med att förslag till en ny kommunallag behandlas. Det är nu landets kommuner gavs möjlighet att besluta om ersättningar för förlorad arbetsförtjänst till förtroendevalda. Av den ovan nämnda undersökningen från LO framgår klart att landets kommuner inte i tillräcklig omfattning hörsammat uppfattning. Detta visar, menar vi, på ett ointresse för problemet från många kommuners sida. Därför bör , enligt vår uppfattning, ta initiativ som leder till bindande fö reskrifter av innebörden att ersättning för förlorad arbetsinkomst skall utgå Mot. till de förtroendevalda. En breddad rekrytering till de kommunalpolitiska K5 uppdragen är av avgörande betydelse för den politiska demokratins vitalitet. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att hos regeringen begär förslag om att kommunerna skall åläggas en skyldighet att utbetala ersättning för förlorad arbetsinkomst till de förtroendevalda.
mot · GB02K6 · 1987-10-21 00:00:00 — 1987/88:K6 föp med anledning av proposition 1987/88:5 om 1987/88 följdlagstiftning till förvaltningslagen på kyrkans I propositionen behandlas bl. a. frågan om möjligheten att delegera rätten att fatta beslut inom och kyrkomötets besvärsnämnd. Det är självklart att inte kan fatta alla beslut i plenum. Ingen myndighet av någorlunda storlek kan arbeta på sådant sätt. Vissa ärenden av berednings- och rutinkaraktär måste givetvis kunna delegeras. Hinder för delegation föreligger endast i fråga om sådana uppgifter som åligger centralstyrelsen i lag. Jämför med 8§ lagen om och 30 § lagen om kyrkomötet. I övrigt föreligger inte hinder för delegation vilket också uttalades i motiven till proposition 1984/85:36 s. 41 som gäller det som kallades klarläggande av kyrkomötesreformen. I och för sig finns inget att erinra mot att delegationsrätten nu klarläggs direkt i lagen om kyrkomötet. Om behovet därav föreligger emellertid skilda meningar mellan kyrkomöte och regering. I dagens läge arbetar centralstyrelsen genom delegation till utskott. Vilket framgår av Kyrklig kungörelse med instruktion för (SKFS 1986:4). En delegationsbestämmelse bör därför utformas så att den inte hindrar nuvarande arbetsformer. Jag föreslår därför att delegationsbestämmelsen i 43 § första stycket lagen om kyrkomötet utformas enligt följande: ledamöterna är närvarande. En ledamot eller ersättare eller utskott bestående av ledamöter eller ersättare eller en tjänsteman i styrelsen får handlägga vissa slag av ärenden i den utsträckning som kyrkomötet kan ha föreskrivit. 1987/88 K6 får handlägga ärende endast om ordföranden eller, vid förhinder för denne, vice ordföranden samt minst hälften av de övriga ledamöterna är närvarande. En ledamot eller ersättare, eller utskott bestående av ledamöter eller ersättare, eller en tjänsteman i styrelsen får handlägga vissa slag av ärenden i den utsträckning som kyrkomötet kan ha föreskrivit. Med hänvisning till ovanstående föreslår jag att beslutar att 43 § första stycket lagen om kyrkomötet skall ha följande lydelse:
mot · GB02K7 · 1987-10-27 00:00:00 — Motion till 1987/88 :K7 med anledning av prop. 1987/88:21 om ändring i vallagen, m. m. För val av landstingsledamöter eller kommunfullmäktige krävs för skydd av partibeteckningen enligt 5 kap. 8 § i vallagen att man anmäler minst fyra eller högst tjugo personer i landstingskommunen eller kommunen. Denna bestämmelse fungerar väl utom i , som av kommunaldemokratiska skäl är indelat i många valkretsar. Vid det senaste valet bestod detta landsting av 14 valkretsar. Det innebar att varje parti i princip endast kunde anmäla en kandidat per valkrets. Avsikten med de nuvarande bestämmelserna i vallagen är att åtminstone mer än två kandidater skall kunna anmälas per valkrets. Så är också fallet om en landstingskommun eller kommun har mindre än sju valkretsar. För att andemeningen i vallagens bestämmelser om skydd av partibeteckningen även skall omfatta samtliga landsting bör följande ändring göras i den aktuella paragrafen: för val av landstingsledamöter eller kommunfullmäktige minst fyra eller högst tio personer, dock att vad nu sagts skall, om landstingskommun eller kommun indelats i flera valkretsar, gälla varje valkrets. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att beslutar antaga följande förslag till lag om ändrad lydelse av 5 kap. 8 § vallagen: För att registrerad personer och för val av landstingsledamöter eller kommunfullmäktige minst fyra eller högst tio personer, dock att vad nu sagts skall, om landstingskommun eller kommun indelats i flera valkretsar, gälla varje valkrets. Centrala valmyndigheten registrerat parti. 1 1987/88.
mot · GB02K8 · 1987-10-27 00:00:00 — Motion till 1987/88:K8 med anledning av prop. 1987/88:21 om ändring i vallagen, m. m. I proposition 1987/88:21 med förslag om ändring i vallagen m. m. föreslås att brevröstning i skall få förekomma i samband med val till riksdag, kommun och landsting samt vid extra val och folkomröstning som infaller . Brevröstningen skall gå till på samma sätt som vid 1982 och val. I propositionen framhåller föredraganden att det enligt hans mening är viktigt att man gör så få undantag som möjligt från huvudregeln att rösträtten utövas genom personlig inställelse. På så sätt kan man upprätthålla de krav på tillförlitlighet som ställs på förfarandet vid valen. Brevröstning bör därför komma till användning i sådana fall då det visar sig att röstning inte på vanligt sätt kan genomföras vid svenska utlandsmyndigheter i något visst land. Vid valet underkändes av olika skäl av de i avgivna brevrösterna. Detta är en minskning jämfört med de II % som kasserades, när brevröstning tillämpades vid val. Antalet underkända röster bör kunna minskas ytterligare genom ökad information och om brevröstningen blir mer allmän och därmed mera känd. För röstberättigade svenska medborgare bosatta eller på resa i utlandet är det ofta svårt att utöva rösträtten. På många håll är avståndet till närmaste konsulat eller beskickning mycket stort och kommunikationerna så dåliga att det är både tids- och kostnadskrävande att bege sig dit för att rösta. Möjligheten att brevrösta skulle därför öka om brevröstning infördes att gälla generellt i utlandet. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställs att hos regeringen hemställer om förslag till brevröstning som ett komplement till röstningen på svenska beskickningar och konsulat.
mot · GB02Sk1 · 1987-10-07 00:00:00 — Motion till 1987/88:Skl med anledning av proposition 1986/87:166 I samband med import av varor företräds regelmässigt importören av ett ombud, speditionsföretag. Detta företag upprättar i regel tulldeklaration för importörens räkning och ikläder sig också regelmässigt därmed betalningsansvaret för tull- och andra importavgifter. Ombudet fakturerar importören de avgifter som tillkommer tullmyndigheten. Det föreligger ett solidariskt betalningsansvar för ombudet och huvudmannen gentemot staten. Med hänsyn härtill har det förekommit att huvudmannen i samband med att ombudet kommit på obestånd fått erlägga tull- och andra importavgifter två gånger. Regeringens förslag om att förskott från huvudmannen på tull- och andra importavgifter skall av ombudet hållas avskilda utgör en viss förbättring för huvudmannen. ikläder sig emellertid huvudmannen ett solidariskt betalningsansvar. föreligger risk för dubbelbetalning av ifrågavarande avgifter. För ombudet kommer det att innebära ett väsentligt administrativt merarbete. Detta leder i sin tur till ökade kostnader för importören. Ombudet måste ha tillstånd av generaltullstyrelsen att få företräda sin huvudman gentemot tullmyndigheten. Så länge ett sådant tillstånd gäller är det oskäligt av staten att också kräva ett betalningsansvar hos huvudmannen. Ombudet har också regelmässigt medgivits inträde i mervärdeskattesystemet, s. k. frivilligt inträde. I detta skattesystem behandlas ombudet efter samma regler som andra skattskyldiga. Det finns därför ingen anledning att införa andra regler i tullagstiftningen. I den mån ombudet har iklätt sig betalningsansvaret för huvudmannens tull- och andra importavgifter bör ingen rätt föreligga för staten att kräva huvudmannen på dessa avgifter. En sådan regel är entydig. Inget onödigt krångel uppstår. Inga administrativa fördyringar uppkommer. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderlig lagtext. 1 1987/88. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att med avslag på regeringens förslag såvitt avser lydelsen av 26 § andra och fjärde stycket tullagen beslutar att ombud ensam blir betalningsskyldig för i denna paragraf omnämnd tullräkning när denne har iklätt sig betalningsansvar för sådan tullräkning gentemot och att ombud inte skall hålla medel mottagna av tullskyldig åtskilda från andra tillgångar.
mot · GB02U1 · 1987-10-28 00:00:00 — Motion till 1987/88:U 1 m. fl. med anledning av prop. 1987/88:9 om godkännande av konventionen om upprättande av det multilaterala investeringsgarantiorganet, m. m. kommunisterna yrkar avslag på föreliggande proposition. Som framfördes redan i partiets biståndspolitiska motion , ser vpk inget skäl till att biträda förslag som skall försäkra multinationella företags verksamhet i tredje världen mot t. ex. nationaliseringar. Och det är detta som är den reella avsikten med inrättandet av det multilaterala investeringsgarantiorganet (the ; MIGA). Detta är vad som döljs bakom propositionstextens tal om att utfärda garantier mot icke-kommersiella risker för ivesteringar i u-ländet. Att försöka dölja detta genom att påstå att MIGA är en samordnad insats för att vända den utveckling som inneburit att de utländska investeringarna i minskat , är ingenting annat än en fortsatt kapitulation för de kommersiella intressenas inblandning i biståndspolitiken. Det är korrekt som påpekas i propositionen att många är i desperat behov av investeringar utifrån för att lyfta sig ur fattigdom och elände. De har också i flera fall fått rätta sig efter IMF:s ooch hårda villkor för att få tillgång till lån från dessa institutioner - villkor som försämrat den redan mycket låga levnadsstandarden för de fattigaste. bör inte delta i utformningen av en sådan politik för utvecklingsländerna, utan i stället verka för generösare villkor när det gäller handel, råvarupriser m. m. i den anda som utvecklats på bl. a. konferenser. Med hänvisning till det anförda yrkas att beslutar avslå proposition 1987/88:9 (vpk) (vpk)
mot · GB02A10 · 1987-11-09 00:00:00 — Motion till 1987/88:A10 med anledning av prop. 1987/88:10 med förslag till lag om styrelserepresentation för de privatanställda, m. m. För valbarhet till styrelseuppdrag krävs i princip att ledamoten skall vara nordisk medborgare och bosatt i . Detta gäller såväl för arbetstagarrepresentanterna som för ledamöter valda av bolagsstämman. Från sida har tidigare uttryckts tveksamhet vad gäller medborgarskapskravet för styrelseledamöter. Den grundläggande principen bör vara att de personer som är mest lämpade skall kunna bli invalda i styrelsen. Bolagsstämman bör därför vara fri att tillsätta företagets styrelse med utgångspunkt från kompetens. Detsamma bör gälla arbetstagarrepresentanterna. I den promemoria från som ligger till grund för den nu föreliggande propositionen krävdes medborgarskapskravets avskaffande för arbetstagarrepresentanterna. Det är dock viktigt att alla ledamöter i styrelsen är likställda, varför detta ine endast bör gälla arbetstagarrepresentanterna utan även övriga ledamöter i styrelsen. Korresponderande regler bör därför införas i de lagar som behandlar styrelseledamöters nationalitet. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som ovan anförs beträffande ett slopande av medborgarskapskravet för samtliga styrelseledamöter.