mot · GA02A601 · 1987-01-13 00:00:00 — Nedläggning av överflödig statsverksamhet Mången statsverksamhet som varit behövlig och nyttig kan genom utvecklingen komma att bli onödig och onyttig. Exempel från gamla tider saknas inte. Sedan dagar hade exempelvis förekommit en verksamhet, där man skickade ut folk för att laka ur det understa ur böndernas gödselstäder för att utvinna salpeter, som behövdes för att göra svartkrut. Svartkrutet blev emellertid omodernt. Dock tog det att få slut på den för ändamålet upprättade salpetersjuderistaten, vilket skedde 1895. En viktig orsak till denna svårighet att få slut på överflödig och ej längre gagnelig verksamhet är utan tvivel att detta berör människor, vilka tjänar sitt bröd inom den överflödigblivna verksamheten, något som kan ta sig närmast sublima uttryck. Så observerades på fredsdagen, att flickorna på kristidsnämnden, som ju sysslade med att utlämna ransoneringskort, satt och storgrät, emedan de räknade med att bli arbetslösa, vilket dock var ett något förhastat antagande, eftersom den sedvanliga trögheten gjorde att ransoneringarna fortsatte till, förmodligen alldeles för . Ämnet med den överflödiga statsverksamheten har behandlats i litteraturen. Man minns för utbetalande av tjänstemännens löner, ett ämne för satir av det mera fantastiska slaget men inget man längre synes tordas skämta över. Man minns också den ryska satiren av lif och , Tolv stolar, där boven i dramat har sin försörjning genom att som chef styra en kemisk fabrik, där den uteslutande verksamheten bestod i att låta en färgad vätska rinna i hävert från ett högre beläget kärl till ett lägre, varvid den anställde hade till uppgift att uppfordra till det högre kärlet igen vad som runnit ned. Detta är ju bara satir, men jag är säker på att den speglar en svårutrotlig sanning. Motståndet mot avveckling av gagnlös verksamhet beror i princip på fyra särskilda mänskliga egenskaper och naturliga förhållanden: De i verksamheten sysselsatta vill helt förståeligt inte bli av med sina jobb. Eftersom ingen egentligen vill hålla på med det som är meningslöst, kommer de, som inte har företagsamheten eller möjligheten att skaffa sig annat jobb, att genom ett högst naturligt självbedrägeri intala sig att de fullgör en nyttig insats för samhället. Särskilt gäller detta sådan verksamhet, där det gäller att fullgöra övervakning av vad allmänheten gör, något som ger plats åt trakasserier och rum för lustbringande maktutövning. Dessutom finns den av Parkinson observerade och efter honom namn- 1 givna lag som säger att varje verksamhet tenderar att expandera, åtminstone Mot. såvitt avser antalet anställda, samt att ju mindre uppgiften blir, desto fler blir A601 de däri sysselsatta. Slutligen är det ett särskilt problem att de som borde se till att överflödig verksamhet försvinner, vet så mycket mindre än de i verksamheten sysselsatta, framför allt de däri ledande. Framför allt vi politiker kan tyvärr inte annat än lita på de föredragningar vi får, trots att vi inte har stor möjlighet att avgöra om vi blir missledda. De enda som skulle kunna upplysa oss om att gagnlös statsverksamhet någonstans förekommer är de däri sysselsatta. På grund av de ovannämnda förhållandena kan man knappast förvänta sig att de särskilt ofta upplyser riksdag, regering eller departement om detta förhållande. Underordnad personal skulle komma att bli illa sedda på arbetsplatsen och av sina överordnade kanske skickade till någon särskilt otrevlig plats - man minns ju den vid anställde som skickades att sitta i ett ensligt fyrtorn, visserligen av annan orsak än att han avslöjat onyttig verksamhet. Förutsättningen för att någon av de anställda skall kunna förväntas avslöja att en verksamhet är överflödig är, att man ger en sådan kompensation, att den överväger de uppenbara nackdelar som avslöjandet riskerar att medföra. Den som avslöjar sådan verksamhet borde erhålla minst sådana förmåner som den får som blir orättmätigt avskedad och som vägras fortsatt anställning. Med hänsyn till de vinster som samhället skulle göra, bör man till och med vara mycket generös. Jag tänker mig att man bör inrätta en särskild gagnlöshetsnämnd, som skulle undersöka påståenden om onyttig verksamhet. Till att börja med skulle nämnden göra en konfidentiell undersökning av ett dylikt påstående, och lika konfidentiellt avskriva ärendet, om man fann påståendet obefogat, varvid man skulle underrätta anmälaren om varför hans anmälan var utan fog, på ett sätt som anmälaren har förutsättningar att förstå. Om man å andra sidan finner att anmälan bör närmare undersökas och sakbehandlas, bör man i så fall ta i anspråk anmälarens sakkunskap och därvid avlöna honom på samma sätt som man avlönar och ger traktamenten åt dem som deltar i offentliga utredningar. Om man sedan till slut finner påståendet om gagnlöshet i verksamheten berättigat, så att den bör nedläggas eller med besparing av minst en anställd modifieras, bör anmälaren erhålla sin skäliga belöning i form av ett skattefritt belopp om en årslön för den händelse anmälaren begär att få annan statsanställning, samt två årslöner skattefritt, om han inte gör sådant anspråk utan slutar för att gå i pension eller själv skaffar sig annat arbete. En invändning som jag förväntar mig mot detta förslag är att det liknar den andel i böter som förr tillkom angivare och som visserligen ej avskaffats men maximerats till . (SFS 1949:202). Tanken bakom synes vara ett ogillande av något som uppfattas som judaspengar. Ett sådant ogillande kan förefalla berättigat vid de flesta fall då bötesandel förekommer, och man kan ju tänka sig hur en ovän anger an annan för smuggling och liknande, något som samtiden ogillar. När det gäller avslöjande av onyttig statsverksamhet är emellertid angivaren på ett helt annat sätt i samhällets tjänst, i det att hans arbetskamrater inte kan påstå att angivelsen är riktad mot dem, helst som de Mot. förstås måste beredas annat jobb inom statsverksamheten, med oförändrade A601 Jag tycker faktiskt att det rör sig om ett mycket respektabelt syfte att, med stor lojalitet för arbetsgivaren, meddela denne att vad man håller på med egentligen är utan gagn. Min motion är förstås inte riktad mot någon enskild, eller ens mot någon viss grupp. Om jag verkligen visste vilken verksamhet som är utan gagn för det allmänna och för landets innevånare, skulle jag förstås motionera om dennas avskaffande. Däremot är jag övertygad om att det finns gagnlös verksamhet. När jag förra gången motionerade i samma ärende, var det en hel del statsanställda som tog kontakt med mig, somliga anonymt, förståeligt nog, och uttryckte sitt gillande, i det att de själva ansåg sig sitta i ett gagnlöst ekorrhjul. Andra tog kontakt med mig och begärde att jag skulle be om ursäkt, i det att de kände sig orättvist träffade (!). Detta mottagande från allmänhetens och de statsanställdas sida har styrkt mig i min uppfattning, att en periodisk genomgång av statsverksamheten med hänsyn till behov som bortfallit eller som kanske aldrig funnits, är en nödvändighet och att en gagnlöshetsnämnd av den typ jag föreslagit är ett bra sätt att nå målet. Jag vill föreslå att gagnlöshetsnämnden inrättas , t. ex. , helst som den , då behovet därav rimligen minskar efter hand som dess uppgifter blir slutförda, riskerar att själv bli gagnlös, och ingenting kan begäras upphäva sig självt, annat än i fablernas värld. Med hänvisning till det som anförts hemställer jag att hos regeringen begär ett förslag till lag om inrättande av en gagnlöshetsnämnd i enlighet med motionens syfte.