mot · GA02A209 · 1987-01-21 00:00:00 — Motion till 1986/87 :A209 Kommunalt ansvar för arbetsmarknadspolitiken Trots den rådande högkonjunkturen ligger såväl arbetslösheten som behovet av arbetsmarknadsåtgärder på en relativt hög nivå. Den tekniska utvecklingen inom varuproduktionen och finansieringsproblemen inom den offentliga sektorn gör att det blir svårt att spontant få till stånd den ökning av antalet arbetstillfällen som vore önskvärd. Också utländska erfarenheter visar på betydande svårigheter att få fram tillräckligt med arbetstillfällen på den öppna arbetsmarknaden också under ekonomiskt goda tider. har av tradition en mycket ambitiös arbetsmarknadspolitik. Därigenom har det också varit möjligt att hålla den öppna arbetslösheten på en internationellt sett låg nivå. Anspråken på arbetsmarknadspolitiken, och i synnerhet arbetsmarknadsverket, har dock ökat mycket kraftigt. Ursprungligen var AMS uppgift främst att organisera åtgärder för att överbrygga konjunktursvackor, och underlätta övergång av arbetskraft från krympande verksamheter till expanderande. är arbetsmarknadspolitikens roll betydligt mer omfattande under såväl hög- som lågkonjunkturer. Risken är uppenbar att systemet genom sin snabba tillväxt och sin stora omfattning blir tungrott och byråkratiskt. Det finns också risk att arbetsmarknadspolitiken genom sin nuvarande organisation isoleras från övriga samhällsaktiviteter och att de utbildningsinsatser och arbetsinsatser som sker inom dess ram inte samordnas tillräckligt mycket med samhällets verksamhet i övrigt. Eftersom en så stor del av den offentliga verksamheten sker inom arbetsmarknadspolitikens ram finns det anledning att pröva möjligheterna att bättre integrera denna politik med annan samhällsverksamhet och anpassa den till samhällets behov i övrigt. En sådan integration är lättast att åstadkomma om inflytandet över arbetsmarknadspolitiken decentraliseras kraftigt. Mycket talar för att det skulle vara stora fördelar att vinna om kommunerna fick ett mera avgörande inflytande över arbetsmarknadspolitikens praktiska tillämpning inom sina resp. områden. Kommunerna har bättre än något statligt verk överblick över vilken typ av samhällsnyttiga insatser som kan åstadkommas med hjälp av beredskapsarbeten. Detta gäller såväl offentliga beredskapsarbeten som inom det privata näringslivet. En stor del av arbetsmarknadspolitiken består av utbildningsinsatser. Nästan all annan utbildning t.o.m. gymnasial nivå sker i kommunernas regi. Det förefaller rimligt att en bättre samordning mellan arbetsmarknadsutbildning och den kommunala ungdoms- och vuxenutbildningen skulle vara till stor fördel. Kommunerna har redan nu ett stort ansvar gentemot de ungdomar som hotas av arbetslöshet. Genom att kommunerna fick ett mera övergripande Mot. sysselsättningsansvar inom sina resp. områden skulle onödiga konstlade A209 åldersgränser kunna undvikas. En sådan lösning skulle kunna bygga på att staten ger kommunerna anslag i förhållande till antalet arbetslösa eller i arbetsmarknadsåtgärder. Kommunerna skulle sedan kunna ha ganska stor frihet när det gäller att välja hur dessa medel skulle användas för sysselsättningsskapande åtgärder. Vissa regler bör dock finnas när det gäller arbetsmarknadspolitiskt motiverade stöd till enskilda företag så att inte arbetsmarknadsstöd kan användas som ett konkurrensmedel mellan olika kommuner för att locka till sig företag. Däremot är sannolikt behovet av detaljregler när det gäller sysselsättningsskapande åtgärder inom kommunens egen verksamhet inte så stort. Ett viktigt inslag i ett nytt system måste vara att det är flexibelt och lätt att anpassa till förhållanden i varje kommun. En annan målsättning måste vara att göra det så lätt som möjligt för kommunerna att organisera beredskapsarbete av olika slag så att de arbetsinsatser som görs fyller angelägna behov på orten. Ett särskilt problem när det gäller att åstadkomma bästa möjliga resursanvändning på arbetsmarknadspolitikens område är den uppdelning som finns mellan medel för arbetsmarknadsinsatser och medel för arbetslöshetsersättning. Det faktum att arbetslöshetsersättningen inte i sin helhet som kostnad belastar samma konton som arbetsmarknadsåtgärderna kan eventuellt leda till att resurserna inte används på bästa möjliga sätt. Det borde därför prövas om inte också huvudansvaret för arbetslöshetsersättningen borde överföras på kommunerna så att kommunerna direkt kunde tillgodogöra sig besparingen i minskad arbetslöshetsersättning när man drar i gång sysselsättningsskapande åtgärder. Det nuvarande systemet där arbetslöshetsersättningen ombesörjs av en rik flora av arbetslöshetskassor skapar stora orättvisor mellan olika branscher. Såväl avgiftsnivå som ersättningsnivå varierar starkt. Särskilt arbetslöshetsdrabbade grupper drabbas också av högre avgifter och sämre ersättningar. Om ansvaret för arbetslöshetsersättningen överfördes till kommunerna skulle den typen av orättvisor kunna undanröjas. Genom att kommunerna på detta sätt fick ett samlat ansvar för sysselsättningsskapande åtgärder och arbetslöshetsersättning skulle användningen av resurserna kunna prioriteras bättre. Ett kommunalt sysselsättningsansvar skapas, där man kan förutsätta att arbetslöshetsersättning tillgrips endast i de fall då det visat sig omöjligt för kommunen att ordna en sysselsättning. Med stöd av ovanstående hemställs att hos regeringen begär en utredning i syfte att överföra huvudansvaret för arbetsmarknadspolitiken och motsvarande resurser till kommunerna.