mot · GA02Fi116 · 1987-05-13 00:00:00 — Motion till 1986/87:Fill6 m. fl. Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /87 1987/88, m. m. (kompletteringsproposition) (1986/87:150) Fillö Regeringens ekonomisk-politiska strategi och inriktning av den ekonomiska politiken Stora brister trots eget beröm Regeringen berömmer sig i propositionen för den förda politiken och hävdar att man lyckats göra stora framsteg. Minskade budgetunderskott för staten, minskade obalanser och minskad inflation är huvudingredienser i beskrivningen av den egna politiken. Vid sidan av detta beröm framstår dock en hel del skröpligheter som framkommer redan vid en läsning av regeringens egen text i kompletteringspropositionen. - Arbetslösheten består på en relativt hög nivå. Särskilt ungdomens situation och livsvillkor är ett kvarstående problem. - Inflationen har nedbringats, men dess verkan uppvisar stora skevheter som påverkar det fördelningspolitiska resultatet av den tredje vägens politik. Mat och hyra ökar mest. - Industriinvesteringarna är låga om man undantar utlandsinvesteringarna som åter ökat starkt . - De regionalpolitiska problemen ökar i omfattning och styrka. - Den gemensamma sektorn tillåts inte växa i takt med dess behov. Sociala och fördelningspolitiska målsättningar trängs tillbaka. En vårdkris är på väg att bryta fram med full kraft. Regeringen säger att huvudtanken i den tredje vägens politik har varit att förena minskade underskott i ekonomin med en stark efterfrågan, som kan generera investeringar och sysselsättning. Det är dock uppenbart att man i första hand har koncentrerat sig på att minska underskotten i statens budget med hjälp av kraftiga indragningar från övriga delar av den gemensamma sektorn, dvs. kommuner och landsting. Det är också uppenbart att man bundit sig hårt till en exportledd tillväxt som i sin tur medfört nedpressning av reallöner och oerhörda vinstökningar inom näringslivet. Vinster som sedan i sin tur ackumulerats och fått tjäna som insatsmedel i den allt snabbare snurrande spekulationskarusellen. En ny börs för mer avancerade former av spekulation i termins- och optionskontrakt har etablerats. Vi menar att man kan ifrågasätta regeringens politik också utifrån mer principiell nationalekonomisk utgångspunkt, dvs. utifrån dess egna premisser. För det första är exportfilosofin alldeles oavsett sina sociala och fördelningspolitiska följder tvivelaktig och riskfylld. Att göra exporten till den avgörande faktorn i ekonomin är inte förenlig med ekonomins och handelns nuvarande struktur. handel sker i övervägande grad med länder, vars allmänna tillväxt kan förmodas bli svag. Detta accentueras ytterligare av att dessa länder ofta för en starkt restriktiv ekonomisk politik. Hela mönstret kommer dessutom att få än större slagsida om - som regeringen uppenbart önskar - väljer att ytterligare göra sig beroende av EG. Även den omständigheten att framöver fortsätter att ha en industristruktur med stort inslag av branscher med ganska måttliga tillväxtutsikter gör exportfilosofin tveksam. För det andra - och detta är än mer avgörande - måste man starkt betvivla att regeringens tolkning av vad som utgör balansproblemen i ekonomin är riktig. Det avgörande och grundläggande balansproblemet är att den inhemska efterfrågans bas utvecklas så svagt, att de ökande kapitalvinsterna inte kan nyttiggöras inom landet. Här har man uppenbart att söka skälet till varför investeringarna är så pass blygsamma och att så stora mängder kapital investeras utomlands eller i diverse finansiella äventyr. Hela ekonomin har fått en slagsida mot kapitalsidan. Det ackumulerade kapitalet finner inte tillräckligt rationell användning på grund av att hemmaefterfrågan är för svag. Mot detta kan man naturligtvis anföra, att en snabbare stegring av den privata konsumtionen visserligen skulle öka efterfrågan men slå tillbaka i form av ökad import och svårigheter att hålla den utrikes balansen. Om däremot den inhemska efterfrågan vidgas på den offentliga sidan, behöver dessa effekter inte uppstå. Det finns alltså en alternativ väg, som inte är förknippad med exportfilosofins risker med ökad ensidighet i handeln, med outnyttjad kapitalackumulation och med ogynnsamma sociala och fördelningspolitiska följder. Det bör påpekas att den restriktiva politiken på det nationella planet med det dåligt utnyttjade ackumulerade kapitalet fördröjer och försvårar en förnyelse av industri och andra näringar. Den föder i stället en ökad kortsiktighet och ett fasthållande vid mer traditionella utvecklingslinjer inom näringslivet. Kunde man tvinga näringslivet till en mer långsiktig och rationell användning av sina överskott, skulle det vara gynnsammare både för den inre utvecklingen och de internationella möjligheterna. Även inflationsrisken skulle med det här antydda alternativet kunna bemästras-och det sannolikt effektivare än . Under förutsättning att en ökad tillväxt i offentliga verksamheter går till insatser med positiva externa verkningar på den ekonomiska effektiviteten, blir inte inflationen högre än som är fallet. Om detta dessutom betyder att man minskar företagens och kapitalägarnas utrymme för spekulativa verksamheter, kan resultatet snarare väntas bli dämpad inflation. Vi kan alltså inte finna att den tredje vägens politik är vare sig det enda rimliga eller den bästa nationalekonomiskt sett. Att den är illa förenlig med arbetarrörelsens sociala, kulturella och mänskliga mål lär dess värre redan vara uppenbart för alla - ett faktum som bara den obotfärdiga borgerligheten kan tänkas ha anledning att jubla över. Politiken har genom sin starka inriktning mot lönenedpressning med bl. a. inhopp i avtalsrörelsen och genom åtstramning gentemot den gemensamma sektorn kommit att betecknas som starkt högerorienterad. Särskilt mot bakgrund av den nu föreslagna tvångströjan på de offentliganställda och deras möjligheter till en offensiv facklig kamp i fråga om löneavtalen finns det skäl att instämma i kritik av den ekonomiska politiken. Man varnar för att en fortsatt politik av samma slag bäddar för en reaktionär politik. kommunisterna påpekade i den ekonomiska motionen att en avgörande brist i dagens socialdemokratiska politik är att frågan om vilket samhälle som man vill skapa inte alls nämns eller diskuteras. Någon sådan diskussion eller anvisning finns inte heller i regeringens kompletteringsproposition, varför denna skarpa kritik kvarstår gentemot regeringspolitiken. Den tredje vägens politik har visat sig vara kapitalets väg. Berömmet kommer från höger såväl inom som utom landet, medan mer progressiva bedömare inom arbetarrörelsen förtvivlar. Även om man - som regeringen gör - utifrån vissa avgränsade och speciella kriterier hävdar att ekonomin förbättras och att det går bra för så är det uppenbart att den tredje vägen inte fyller de mål som under hela arbetarrörelsens historia varit dess mål, dvs. att utjämna inkomstskillnader och levnadsförhållanden, skapa arbete och utbildning åt alla och bedriva kamp mot kapitalägarnas fåtalsvälde och makt över ekonomin, och därmed också mot deras makt över våra liv. , de borgerliga partierna och regeringen driver den felaktiga teorin att det är lönerna som är den huvudsakliga drivkraften bakom inflationen. Det kan synas som ett tecken till omtänkande, att regeringen nu också talar om hur viktigt det är att företagen håller nere priserna och att man infört ett prisstopp. Men det är dags att regeringen inser att frågan om lön-pris-profit och dess inverkan på inflationen inte kan isoleras till att pressa tillbaka anställdas berättigade lönekrav. I förra årets avtalsrörelse framtvingade regeringen ett löneökningstak för att nå ett inflationsmål om . Detta inflationsmål nåddes nästan. Om man analyserar innehållet i inflationen så visar det sig dock att de utgiftsområden som för den lågavlönade har den största tyngden, dvs. matkostnaderna och hyra av bostad, är de utgifter som ökat mest (livsmedel , bostad ). I ett längre perspektiv har de lågavlönade drabbats hårt genom att både livsmedels- och bostadskostnaderna ökat väsentligt mer än konsumentprisindex. ökade maten med 137,, hyran i hyreslägenhet 164,medan KPI hade en ökning av 120,. En femtedel av konsumenternas utgifter läggs på maten. För de sämst Mot. ställda med flera barn är dock andelen utgifter för mat i vissa fall så hög som Fil 16 inemot en tredjedel. För bostad i hyreslägenhet gäller ungefär samma tal. En sådan klassmässigt orättvis fördelning av inflationstrycket kräver - oavsett nivån av inflation-särskilda åtgärder för att pressa tillbaka främst mat- och bostadskostnaderna. Vad gäller inflationsbekämpningen i övrigt så hävdar regeringen att en del av orsakerna till en förhållandevis hög inflation finns att finna i högt kapacitetsutnyttjande inom industrin och låg arbetslöshet. Det rätta förhållandet är naturligtvis det att varje arbetslöshet är inflationsdrivande och att det bästa sättet att öka tillväxten är att öka investeringarna, särskilt i utsatta regioner. Dessutom behövs åtgärder som sätter hela befolkningen i arbete. Samhället kan då få tillbaka sina insatser i form av minskade kostnader för arbetslösheten och eventuella följande sociala problem samt ett förhållande där t. ex. ungdomen kan finna sin försörjning genom fast arbete med rättvis lönesättning. Vad det gäller de av regeringen föreslagna åtgärderna kan i korthet göras följande kommentarer. kommunisternas förslag till alternativa åtgärder och åtgärder utöver de i propositionen föreslagna behandlas i särskilda avsnitt och yrkanden längre fram i motionen. De regionala obalanserna bör minskas enligt regeringen. Självfallet är detta en huvuduppgift i den ekonomiska politiken. En fortsatt utflyttning från och Bergslagen eller andra regioner med svag sysselsättning skapar sociala problem och samhällsekonomiska förluster både i utflyttningsoch inflyttningsorterna. Vi vill för vår del understryka att ett ökat inslag av etableringsstyrning och samhälleliga insatser är nödvändiga för att råda bot på kapitalets flykt från de olika regionerna i landet som inte kännetecknas av den tillväxt och t.o.m. överhettning i tillväxten som finns främst kring de stora städerna och universitetsorterna. Den kommunala skatteutjämningen nämns särskilt som en åtgärd för att skapa bättre regional balans. Vpk motsätter sig inte ett nytt skatteutjämningssystem som fyller regionalpolitiska syften som rättvisan mellan olika kommuner blir större. Vi avvisar däremot att ett sådant system kopplas till nedskärningar gentemot kommunera som enligt vår mening bör få utvecklas bättre för att motsvara de stora krav som ställs på sysselsättnings-, regional- och fördelningspolitik. Fastighetsskatten för hyreshus skulle höjas automatiskt om de nya taxeringsvärdena får slå igenom fullt ut. För småhus kommer denna effekt att ske först . De åtgärder som regeringen föreslår för att motverka kraftiga hyreshöjningar till följd av höjd fastighetsskatt är emellertid helt otillräckliga och synes vara ämnade att ge en nettoförstärkning till statskassan i stället för Mot. att fullt ut skydda de boende mot nya höjningar utöver dem som kan komma Fil 16 av andra skäl. Vpk lämnar nedan i sitt alternativ till ekonomisk politik förslag om hur hyresgäster och villaboende skall skyddas mot ökade bostadskostnader till följd av nya taxeringsvärden, som vi föreslår att också industrifastigheter skall beskattas. Lönepolitiken behandlas under begreppet Statsfinansiella restriktioner för löneökningar. I detta avsnitt hävdar regeringen att den genom diktat bör fastställa det rimliga löneutrymmet. Överskridanden skall enligt propositionen genom rationaliseringar, dvs. i förekommande fall också nedskärningar eller begränsning av verksamhet. Detta tydligen alldeles oavsett verksamhetens sociala innehåll. På samma sätt avses eventuella överskridanden av löneramen nollas vad gäller statens utgifter genom att bidrag till verksamheter skärs ned - en handläggning i stil med vad som föreslås för ökade kostnader inom skolans område, där framförhandlade förbättringar tas tillbaka inom ramen för ett annat anslag till kommunerna. Detta innebär att regeringen skjuter över ansvaret för beslut om nedskärningar på de anställda och deras fackföreningar som den fria förhandlingsrätten sätts ur spel och likalönsprincipen trängs undan. Regeringen sätter här en ytterligare press på de anställda inom den gemensamma sektorn utöver den press som redan bristande resurser ger. Den sociala välfärden byggs ut genom bl. a. förbättring av sjukförsäkringssystemet och förbättrade pensioner. Det är gott och väl även om en annan inriktning av pensionsförbättringarna varit bättre. Det är dock ostridigt att den förda ekonomiska politiken med miljardindragningar från kommunsektorn till statsbudgeten medför att välfärden hotas. Det finns allvarliga tecken som varslar om en akut sjukvårdskris. Vårdavdelningar läggs ned, personal säger upp sig i protest mot arbetsförhållanden med en pressad situation, underbemanning och tungt ansvar för patienten. Vikarier saknas, patienter försämras och t. o. m. dör i långa vårdköer. Satsningar på öppna vårdformer ger ett ökat tryck också på institutionsvården eftersom efterfrågan av vård ökar. Äldrevården avinstitutionaliseras utan att den kommunala kan motsvara de ökade uppgifterna som läggs på den. Den medicinska utvecklingen går snabbt framåt, vilket skapar nya vårdköer. Punktinsatser görs för att klara av det mest akuta. Åtstramningspolitiken mot kommuner och landsting har sitt sociala pris. Förbättrade budgetsaldon eller rekordvinster i industrin talar inte hela sanningen om landets ekonomi. Åtstramningspolitiken måste avbrytas och den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar måste få utvecklas. I propositionen anförs att den internationella utvecklingen försämrats i jämförelse med tidigare bedömningar. Tillväxten i förväntas bli lägre. bytesförhållanden utvecklas till dessa länders nackdel med neddragen import som följd. Flera av våra viktigaste handelspartner, främst de nordiska länderna dras med ekonomiska problem. stora budgetunderskott och problem med bytesbalansen kan förväntas minska möjligheterna till import från exempelvis . Direkta ingrepp i den s. k. frihandeln med importkvoter gentemot t. ex. svenskt stål kommer att bli den starkes lag i en trängd världskapitalism. Förmögenheter samlas i och och dessa länder kommer att spela en stor roll i den framtida ekonomiska utvecklingen. Med anledning av detta finns det skäl att med skärpa upprepa kommunisternas kritik mot en övertro på exportledd tillväxt och en varning för den smala och ensidiga länderfördelning som kännetecknar svensk utrikeshandel. är det naturligtvis viktigt att söka styra efterfrågan mot den svenska hemmamarknaden, även om värdet av sådan efterfrågan också reduceras genom att den alltmer markerade internationella arbetsdelningen ger till resultat att alltmer av innehållet i svensk produktion importeras. Den starka ökningen av den svenska industrins utlandsinvesteringar driver också på en utveckling som motarbetar inhemsk produktion till förmån för produktion i andra länder. Den svenska ekonomins tillväxt bedöms vara konsumtionsledd med en alltför låg andel kapitalbildning (investeringar). Den privata konsumtionen ökade 1986. En del i tillväxten sker enligt propositionen troligen via lånefinansiering som sparandet är fortsatt lågt. En enkel slutsats av dessa fakta är att konsumtionen borde stramas åt som investeringarna ökas för att få en annan sammansättning av tillväxten. I sammanhanget måste dock medräknas att en viss konsumtionstillväxt av varaktiga konsumtionsvaror sker som ersättning för äldre uttjänta varor. var hushållens reallöneutveckling negativ och utrymme för förnyelse av vissa varor minimalt. Därtill kommer att konsumtionen är klassmässigt ojämnt fördelad på samma sätt som inflationstrycket. I beräkningar av hushållens ekonomi kan man se att läget för barnfamiljerna försämrats . KOV hänvisar här också till att mat och bostäder blivit dyrare än andra varor och att dessa utgifter väger tungt i barnfamiljernas budgetar. En slutsats som KOV också drar är att klyftan mellan hög- och låginkomsttagare växer. Detta trots att regeringens analyser ger vid handen att den svenska ekonomin förbättras. Den offentliga konsumtionen bör enligt vår mening tillåtas öka eftersom dess efterfrågan i huvudsak vänder sig mot inhemsk 6 produktion av varor och tjänster. Stora insatser mäste göras för att förbättra för dem som har en ansträngd Fil 16 ekonomi. Generella åtgärder mot konsumtionen hotar att slä blint och hårt mot de sämst ställda. Utlandsinvesteringarnas snabba ökning måste hejdas och prövas i varje enskilt fall utifrån samhällsekonomiska bedömningar. Budgetsaldot förutsätts bli lägre än januariberäkningarna, dvs. ett underskott av ., dvs. a. regeringens förslag om en höjd fastighetsskatt antas av , men framför allt beroende på en snabbare löneutveckling än januariberäkningarna. Trots detta strävar regeringen vidare mot ytterligare minskat underskott trots att denna politik får en återhållande effekt på samhällsekonomin. Tillväxten hålls tillbaka inom viktiga sektorer av samhället, vilket medför en press uppåt vad gäller arbetslöshetssiffrorna i jämförelse med en neutral eller expansiv politik som tillgodoser viktiga sociala och fördelningspolitiska mål. Effekterna för den gemensamma sektorn där BNP beräknas minska är en åtstramning motsvarande ca 30 000 årsarbeten. Med den kvarstående arbetslöshet som finns är en sådan politik felaktig. Åtstramningspolitiken ger till resultat att den offentliga sektorns sammanlagda överskott ligger på . Statsbudgetens underskott uppges till 32 miljarder, men den egentliga summan är mindre. Man måste beakta att i siffran 32 miljarder ingår medel för statens utlåning och andra finansiella transaktioner (20 miljarder). Därutöver finns en korrigeringspost (7 miljarder) och en post för kursförluster (0,9 miljarder). Statens verkliga budgetunderskott kan därför beräknas till ca , vilket är mindre än 0,av BNP. Med hänsyn till dessa förhållanden får den nu föreslagna politiken en återhållande effekt som hämmar en minskning av arbetslösheten och hämmar den ekonomiska tillväxten. I de budgetpolitiska kommentarerna anser regeringen att det har uppstått budgetförsvagningar på grund av den överenskommelse som gjordes i utbildningsutskottet mellan (s) och (vpk) om att i förhållande till regeringens ursprungliga förslag öka anslagen till skolan med 380 milj. kr. Ett beslut som hälsades med stor tillfredsställelse ute i kommunerna och som inledde en vid samhällsdebatt om de usla förhållanden som råder på skolans område. Beslutet sågs som ett stopp för fortsatta nedskärningar inom skolan. tar regeringen tillbaka dessa pengar från kommunerna genom att minska kompensationen till kommunera för den avskaffade företagsbeskattningen. Regeringen ger till kommunsektorn med ena handen och tar med den andra. Detta visar att budgetunderskottet och åtstramningspolitiken är det viktigaste målet för regeringens politik. De ekonomiska insatsernas samhällsekonomiska och sociala betydelse tillmäts inget värde i jämförelse med att regeringen vill visa fram goda budgetsaldon för staten som i huvudsak nås genom motsvarande indragningar från den övriga gemensamma sektorn. Det är en skandalös Det naturliga hade varit att antingen späda på underskottet i statens Mot. budget med denna summa därför att insatser på skolans område är så välmoti- Fil 16 verade, eller att tillsammans med (vpk) söka en fördelningspolitiskt rättvis inkomstkälla. Mer om detta i vårt budgetavsnitt. Budgetunderskottet har som ovan sagts minskat snabbare än vad som förutsetts. Detta var dock väntat till följd av att högre löner skulle ge större inkomster i form av inkomstskatt och moms. Ökade löner på vinsternas bekostnad skulle ge ett sådant resultat utan att de av regeringen förväntade nackdelarna vad gäller prisnivån infinner sig. Det är i hög grad avgörande för den framtida prisutvecklingen (och statsinkomsterna) hur regeringen hanterar de stora vinster som uppstår i produktionen och som - enligt vad som nämnts ovan - släppt fram en våg av spekulation och cementerat en klippekonomi av sällan skådat slag - företeelser som i hög grad medverkar till att driva upp inflationstrycket. Räntepolitiken har också en avgörande betydelse för inflationsutvecklingen och för statsbudgetens saldo. En övergång till lågräntepolitik är nödvändig. Denna kan främjas genom en sänkning av diskontot. Som inslag i en rättvis skattepolitik anser vi att en höjd omsättningsskatt på aktier skall genomföras. Den ekonomiska politikens inriktning Sorn vpk tidigare fört fram med anledning av proposition 1988/87:100 skall politiken ha såväl ett långsiktigt som mera kortsiktigt perspektiv. I det kortare perspektivet krävs reformer och olika åtgärder för att förbättra människors levnadsförhållanden i . I det längre perspektivet måste politiken formas så att den lägger en grund för avgörande förändringar. kommunisterna anser att kapitalmakt och fåtalsvälde måste bekämpas som den ekonomiska politiken används för att uppnå bestämda mål. Politiken skall främja arbete åt alla, social rättvisa och en jämnare inkomstfördelning. Det nationella oberoendet måste försvaras och den internationella solidariteten förbättras. Insikten om de ekologiska begränsningarna för det moderna industrisamhället måste också genomsyra den ekonomiska politiken. Den regionala utarmningen skall bekämpas. Jämställdheten mellan könen är en viktig uppgift för den ekonomiska politiken. Ungdomsgenerationerna skall återges en framtidstro och en reell möjlighet att försörja sig på arbetsmarknaden. Den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar måste få utvecklas och förbättras, bl. a. genom demokratisering av arbetsförhållandena. Demokratin skall klättra över fabriksgrindarna och hela samhällsutvecklingen bli en angelägenhet för envar. En sådan politik kräver en radikal omfördelning av makt i samhället från kapitalägare till de arbetandes förmån. Vad gäller riktlinjerna i övrigt hänvisas till januarimotionen om den ekonomiska politiken. Näringslivets och ekonomins utveckling har ställt även regionalpolitiken i en ny situation. Den pågående internationaliseringen av kapital och produktion ställer regionalpolitiken i en ny, förvärrad situation med geografisk koncentration som följd. Kraftigt ökande utlandsinvesteringar hotar inte bara landet som helhet, utan får effekter också specifikt för regioner i , Mellanoch . Koncentration av kapital och befolkning får negativa samhällsekonomiska följder. Hela regioner lämnas åt sidan genom den snabbt accelererande tillväxten i storstadsområdena. Regionalpolitiken måste därför föras upp till en kvalitativt ny och högre nivå. De styrande inslagen måste förstärkas. Större samhällsinvesteringar blir nödvändiga. Fondsystem och statliga företag måste ges en offensiv och ledande roll i den regionala utvecklingen. Mer av helhetssyn och systemtänkande måste prägla regionalpolitiken. Det handlar här inte bara-eller ens i huvudsak - om att locka företag eller stimulera näringsliv. Det handlar om att göra regionerna till sinsemellan likvärdiga och allsidigt fungerande enheter. Det handlar om den samlade livsmiljön för ett mycket stort antal människor. Kraftiga satsningar på en utbyggnad av infrastrukturen i de eftersatta regionerna är nödvändiga. Den snabba strukturomvandlingen och de tätt återkommande sysselsättningskriserna inom basnäringarna kräver snabba insatser i mångmiljardklassen. bör därför hos regeringen begära ett program för en likvärdig infrastruktur i hela landet. De huvudsakliga insatserna bör ske i skogslänen, Bergslagen och sydöstra . Regeringen bör upprätta ett flerårigt program för att främja ovan angiven inriktning av regionalpolitiken. För detta ändamål är det rimligt att utnyttja av de stora likviditeter som finns inom näringslivet och som i hög grad hamnat i alltmer spekulativt inriktade verksamheter.