mot · GA02Ub812 · 1987-01-23 00:00:00 — Som förkunskapskrav skall även i någon utsträckning kunna gälla en viss tillvalskurs från högstadiet. Båda dessa förändringar innebär att det alltid måste finnas möjlighet att korrigera ett val, som visade sig vara mindre välbetänkt, eller för att förbättra ett lågt betyg. Vi föreslår därför att en ny form av kompletteringsutbi!dning\mättas efter årskurs 9 för de elever som av olika skäl kan ha behov av en sådan. En sådan kompletteringsutbildning bör ingå i uppgifterna för det förändrade och utvidgade kommunala uppföijningsansvar som vi föreslår i en särskild ungdomsmotion (1986/87:A258). Det utvidgade uppföljningsansvaret skall gälla ungdomar i åldrarna 15 och ha följande innehåll: o Komplettering för elev som har för lågt betyg i ett förkunskapsämne eller för lågt betygsgenomsnitt för samtliga ämnen för att komma in på önskad linje. o Komplettering för elever som alltför sent upptäcker att de borde ha gjort ett annorlunda tillval på högstadiet av ett eller flera ämnen, o Vägledning för elever som inte vet om eller vad de skall läsa i gymnasieskolan. o Hjälp till studietrötta elever (sextonåringar eller äldre) att få en plats i arbetslivet. Behoven av kompletteringar och stöd kommer att variera mycket för de olika eleverna. De extra insatserna efter årskurs 9 måste därför kunna anpassas efter varje elevs särskilda behov. gör vi den bedömningen att antalet elever som behöver extra stöd troligen inte blir särskilt mycket större än . 1 och med att förkunskapskraven finns klart angivna för varje utbildning kan studierna målinriktas på ett helt annat sätt än . Antalet studieavbrott borde därmed kunna minimeras. Dessa bidrar nu till hälften av de elever som finns inom uppföljningsansvaret. Skolstyrelsen skall liksom nu ha ansvaret för det vidgade uppföljningsansvaret. På skolorna kommer syo-konsulenterna att ha det praktiska ansvaret för att varje elev som inte kan komma in på önskad gymnasielinje får det individuella program som han/hon behöver. Gällande arbetsrättslig skyddslagstiftning innebär att ytterst få arbeten står öppna för ungdom . En sänkt skolstartsålder innebär att eleverna normalt går ut . För att ungdomar inte skall utsättas för onödiga risker föreslår vi att samtliga ungdomar är pliktiga att intill fyllda delta i den verksamhet som det kommunala uppföljningsansvaret bedriver. För de allra flesta kommer detta att innebära att de går i gymnasieskolan. Övriga kommer att få ett individuellt program inom uppföljningsansvarets ram. Arbetsförhållandena i skolan har blivit särskilt uppmärksammade . Elever får huvudvärk av den höga ljudnivån i klassrummet. Mobbning och t. o. m. brutal misshandel förekommer. Lärare flyr skolan för andra arbeten som uppfattas som mer meningsfulla. I en tidningsintervju geren speciallärare följande förklaring till varför misshandel hade förekommit i skolan: De här grabbarna är offer för både samhället och dagens skolpolitik. De här grabbarna orkar inte hålla samma takt som flertalet i en klass gör. När de inte förstår och inte hänger med provocerar de ofta bråk. De stämplas som busar, trots att de är vänliga och varma ungar, de slutar skolan med ettor i betyget och de tycker att livet är kört. 1 föregående avsnitt har vi betonat vikten av att skolan organiserar sin verksamhet så att den bättre kan anpassas till varje elevs behov och intressen. Det skulle, hävdar vi, ge eleverna större självtillit och tillfredsställelse. Därutöver behöver skolan på ett bättre sätt än undervisa om vad samhället ur laglig, moralisk och etisk synvinkel anser vara rätt eller fel. Kunskaper och erfarenheter som överförs från en generation till nästa måste också gälla regler om hur man umgås med varandra på ett ansvarsfullt sätt. Personlig utveckling innebär bl. a. att inse var gränserna för det egna handlandet går. Vi är skyldiga att ge barnen också sådana insikter för att de skall utvecklas till harmoniska människor. Barnen lär sig var gränserna går genom att pröva de vuxna i sin omgivning; kommer de att säga stopp eller kan jag fortsätta? Uteblir reaktionen fortsätter barnet att tänja gränsen ytterligare. Ungdomsvåldet, som anses bli allt råare, har säkert flera orsaker. Sannolikt är en av förklaringarna att det är en reaktion på de vuxnas likgiltighet. De vuxnas har inte orkat reagera, inte satt de nödvändiga gränserna. Efterkrigstidens barnpedagoger hävade att barnen blev hämmade av traditionell uppfostran. Barn behövde frihet, inte regler. De vuxnas självklara auktoritet gentemot barn ifrågasattes. Anhängarna av total frihet för barnen är inte längre normgivande. är huvudorsakerna troligen andra till att normer inte efterlevs. En del av förklaringen kan ligga i att begreppen "rätt och fel har blivit allt mer relativa, dvs. det beror på den aktuella situationen om handlingen är rätt eller fel. Laglydnaden är beroende av hur stor risken är för upptäckt snarare än att man verkligen tycker att handlingen i sig är fel. Denna glidning i rättskänslan måste te sig mycket förvirrande för barn och ungdom. De vuxna är inte entydigt goda föredömen. vad som egentligen gäller förstärks givetvis om ungdomar kan begå upprepade brott utan att samhället reagerar på något märkbart sätt. De relativt sett stränga domar som föregående år mätts ut i några av de mest uppmärksammade misshandelsfallen är första tecknet på att en omsvängning kanske är på gång. Den gällande läroplanen, Lgr 80, betonar att skolan skall fostra. 1 den föregående läroplanen används inte ordet fostra utan man har för motsvarande anvisningar valt formuleringen viljelivets utveckling. Den attitydförändring som skett mellan de två läroplansutgåvorna har emellertid inte fått någon påtaglig effekt i skolans vardag. Uppgiften att fostra barnen är förvisso inte bara skolans. Föräldrarna har huvudansvaret till dess att barnet når myndighetsåldern. Skolan kan emellertid på olika sätt stötta föräldrarna. Det är bl. a. skolans uppgift att fostra eleverna till goda arbetsvanor, att hålla tider och att hålla ordning i klassrum, kapprum, uppehållsrum m. m. De samtal som läraren är skyldig att ha med föräldrarna skall enligt läroplanen inte begränsas enbart till elevernas studieresultat" utan ge en "nyanserad bild av eleverna. Det borde, menar vi, därför vara naturligt att i dessa samtal redogöra för elevens förmåga att hålla ordning, att uppföra sig mot kamrater och skolpersonal, att respektera tider och skolans ordningsregler m. m. Sist men inte minst skall skolans undervisning behandla de lagar samt de moraliska och etiska regler som styr vårt samhälle. Det kan emellertid vara svårt att göra avsnittet Fostran och utveckling i läroplanen till konkret undervisning. Vi tror att etikundervisning i vid mening bör vara ett mer regelbundet inslag i skoldagen. Kloka och kunniga människor utanför skolan bör kunna utnyttjas för att göra undervisningen mer levande. Det är hög tid att skolans del i barnens fostran lyfts fram. Lärarna bör få tydliga signaler från statsmakterna att dessa frågor är viktiga. Detta visar erfarenheterna från den normgrupp som 1978 tillsattes av dåvarande skolministern . Denna grupp utarbetade debattskrifter och arbetsmaterial som underlag för praktiskt skolarbete med normbildning och normöverföring. Vi anser att det åter behövs inspirerande riktlinjer för hur denna undervisning skall bedrivas. Vi föreslår därför att hos regeringen begär förslag till sådana riktlinjer för skolans fostrande uppgift. Rätt att välja skola När dagens sjuåringar börjar skolan beger de sig till den skola de av skoladministrationen blivit hänvisade inte till den skola de tillsammans med sina föräldrar valt. Föräldrarna och den blivande eleven skulle, om de fått chansen, kanske ha valt skolan som ligger närmast hemmet och dit det finns ofarliga cykelvägar. Eller också hade de valt skolan med årskurslöst lågstadium, som dessutom ligger nära föräldrarnas arbetsplatser, så att skjuts till skolan smidigt kan ordnas. De kunde också ha valt skolan där barnen börjar undervisas i ett nytt språk redan från första klass. Språkkunskaper har man alltid nytta av. 1** 1986/87. Ett dylikt resonemang kring köksbordet om val av skola förekommer mycket sällan i svenska hem. Någon rätt att välja skola inom det offentliga skolväsendet finns över huvud taget inte. Rätten att välja en fristående skola är för de flesta illusorisk, då snålt tilltagna bidrag från stat och kommun tvingar skolorna att ta ut skolavgifter om de över huvud taget blir godkända. Det är emellertid ingen slump att svenska föräldrar och barn har så litet att säga till om när det gäller val av skola. Tvärtom är det helt i enlighet med socialdemokratisk jämlikhetssträvan att samtliga barn i ett område skall gå i samma skola. Vägledande för statsbidragsgivningen till fristående skolor är följande uttalande av dåvarande utbildningsministern : En grundläggande utgångspunkt bör dock liksom vara att det vid sidan av det allmänna skolväsendet inte får växa fram ett antal statsunderstödda fristående skolor i en sådan omfattning att de grundläggande principerna i skolväsendets uppbyggnad förändras. För att en fristående skola skall bli godkänd för statsbidrag räcker det inte med att skolan uppfyller målen för och att många elever önskar gå i skolan. Enligt förordningen för statsbidrag måste följande villkor vara uppfyllda: Därvid gäller som grundläggande förutsättning att skolan genom sin pedagogik eller särskilda inslag i verksamheten eller på annat sätt kan ge erfarenheter av värde för kommunernas grundskolor eller komplettera dessa i något allmännyttigt avseende. Den avgörande svagheten i den socialdemokratiska synen är enligt vår mening att elever och föräldrar tvingas lita till överhetens generositet. Vi menar att det är de enskilda elevernas och deras föräldrars önskemål om att eleverna skall gå i en fristående skola som skall vara avgörande för om statsbidrag skall utgå eller inte. Statens prövning skall inskränkas till att gälla de grundläggande kvalitativa kraven. Argumenten för en ordning där elev och föräldrar fritt kan välja en fristående skola eller vilken skola de vill ha inom det offentliga skolväsendet kan sammanfattas så här: Monopolistiska system kan inte erbjuda den variation och den flexibilitet som en dynamisk samhällsutveckling kräver. Olika sätt att tillgodose unga människors utbildningsbehov behövs sida vid sida. Förändringar av behoven kan då lättare omsättas i nya utbildningsinriktningar. Positiva erfarenheter som görs i en skola kommer att spridas snabbare. För att på ett meningsfullt sätt skall kunna leva upp till de förpliktelser som undertecknandet av internationella konventioner bjuder fordras också att ekonomiska möjligheter erbjuds dem som väljer en fristående skola. Möjlighet att också kunna välja bland de offentliga skolorna skulle ta bort den känsla av total maktlöshet föräldrar kan känna, om t. ex. barnet inte trivs i sin skola. För att rätten att välja skola skall bli praktiskt möjlig fordras att statens och kommunens skolbidrag alltid följer eleven till den skola han/hon väljer. Med nuvarande statsbidragssystem betalar stat och kommun hälften vardera av skolkostnaderna. Statens bidrag kan utan tekniska komplikatio ner följa eleven. Kommunen, som bl. a. står för skollokaler och utrustning, har på grund av skolplikten stora fasta kostnader. Vi förordar därför att den rörliga kommunala kostnaden (innefattande bl. a. skollunch, läromedel, skolhälsovård) skall följa eleven. Skollagen bör ändras så att elev och föräldrar har rätt att välja skola inom det offentliga skolväsendet. Vidare bör hos regeringen begära förslag till nya statsbidragsbestämmelser utifrån principen att statsbidraget skall kunna beräknas per elev och följa elevens val av skola oavsett om denna är fristående eller offentlig. Läraren bäst i klassen Läraryrket innebär att ha ansvar för att eleverna förvärvar vissa kunskaper och färdigheter. Lärarkompetensen är sammansatt, men följande tre delar kan särskilt nämnas: Läraren skall helt enkelt vara bäst i klassen. Stor sakkunskap ökar lärarens naturliga auktoritet och ger den självsäkerhet som är välbehövlig för den utsatta position som läraryrket ofta innebär. Ämneskunskaperna skall vara bredare och djupare än det som lärostoffet i skolsituationen omfattar. Läraren måste veta vart detaljkunskaperna leder och ha en säker uppfattning om vad i stoffet som är viktigt. Kunskaperna skall vara så omfattande att läraren utan svårigheter kan vidmakthålla sin kompetens. Förmåga att organisera och strukturera undervisningen så att inlärningen underlättas. Läraren skall ha den pedagogiska förmågan att bygga upp inlärning på ett genomtänkt och metodiskt sätt. Förmåga att behärska varierande undervisningsmetoder. För att undervisningen skall ge bästa tänkbara resultat måste metoderna kunna varieras för ett otal olika situationer, olika åldrar, olika förmåga att lära. Fantasi och intresse för att alltid söka efter den metod som i varje situation är den bästa tänkbara måste karaktärisera lärarna. Goda ämneskunskaper och god pedagogisk-metodisk förmåga är oupplösligt förenade hos den skicklige läraren. För litet av den ena delen gör den andra delen mindre användbar. De tongivande pedagogerna vill emellertid inte inse vikten av goda ämneskunskaper. Även utbildningsutskottets i majoritet är vag på denna punkt. I UbU 1984/85:31 anför utskottet: En pedagogiskt och metodiskt skicklig lärare är bättre om han har goda ämneskunskaper. Formuleringen antyder att utskottsmajoriteten anser att en pedagogiskt och metodiskt skicklig lärare kan vara bra utan goda ämneskunskaper. Enligt riksdagsbeslut skall lärarutbildningen förändras. Lågstadielärare, mellanstadielärare och ämneslärare skall ersättas av grundskollärare. Bland de motiv som regeringen i propositionen anförde för en förändring av lärarutbildningen kan följande nämnas: Uppdelningen i skilda utbildningar för lågstadielärare, mellanstadielärare och ämneslärare för högstadiet bidrar till att upprätthålla nackdelarna med stadieindelningen i . skall ses som en helhet. För att Lgr 80 skall få större genomslagskraft måste också lärarutbildningen förändras. Detta gäller bl. a. undervisningen i orienteringsämnena, där ökad samverkan över de traditionella ämnesgränserna förordas. principbeslut innebär i korthet att nuvarande utbildning av lärare ersätts med en grundskollärarlinje med två inriktningar, en mot tidigare årskurser (1 7) samt en mot senare årskurser (49). Införandet av en grundskollärarutbildning innebär att den sista resten, som det brukar heta från socialdemokratiskt håll, av parallellskolesystemet försvinner. Regeringen framställer den nya lärarutbildningen som en förstärkning i och med att utbildningstiden förlängs jämfört med nuvarande låg- och mellanstadielärarutbildning. Förstärkningen är i själva verket fiktiv i och med att undervisningsskyldigheten breddas. Dels skall de nya lärarna ha kompetens att undervisa i ytterligare fyra resp. tre årskurser jämfört med . Dels skall ämneslärare i samhälls- resp. naturorienterande ämnen ha fyra undervisningsämnen jämfört med dagens tre ämnen. Enligt riksdagsbeslutet skall få en redovisning av utformningen av grundskollärarlinjen. Ett förslag till uppläggning och innehåll av den nya grundskollärarutbildningen (1986:32) har varit ute på remiss. Förslaget har utarbetats av arbetsgruppen för utveckling av en ny grundskollärarutbildning m. m.. En genomläsning av arbetsgruppens förslag inger farhågor beträffande den del i lärarkompetensen som består av ämneskunskaper. Redan sammanfattningen av förslaget visar nästan övertydligt att arbetsgruppen vill lägga tonvikten annorlunda: Genom den sammanhållna grundskollärarutbildningen markeras nödvändigheten av att ses som en helhet och att alla lärare har ett gemensamt ansvar för att ge eleverna goda kunskaper och färdigheter och för att fostra dem och medverka till deras personliga utveckling. För detta gemensamma ansvarstagande krävs ett Ae/Ac/.sperspektiv på barns och ungdomars utveckling och inlärning, på kunskaper och färdigheter och på skolans uppgift i samhället. Den sammanhållna utbildningen är också ett uttryck för uppfattningen att läraryrket oavsett var inom det utövas innehåller gemensamma komponenter, så att lärarna får en gemensam referensram för arbetet i skolan. Det för gemensamma kan komma till uttryck på skilda sätt. Såväl utbildningsplanerna som den lokala planeringen bör tillvarata och utveckla möjligheterna att ge utbildningen en gemensam karaktär. I lärarutbildningen bör t. ex. arbetssätt och verksamhetsformer ha en sådan utformning att det gynnar det gemensamma syftet. Den inre institutionella organisationen vid den lokala högskolan bör ges en sådan utformning att den om möjligt utgör en enhetlig planeringsbas osv. (Våra markeringar) Förslaget har uppmärksammatas på dagstidningarnas kultursidor och där mött en svidande kritik: Den blivande läraren får lära sig åtskilligt om skolbarns inlärning och utvecklingsproblem, men ämneskunskaperna reduceras till en osorterad anhopning av ditt och datt om språk, litteratur, historia osv. som inte kan integreras i en sammanhängande bild av tillvaron. Det är också utmärkt, att lärarna kommer att få ett större ansvar och kunna följa sina elever i deras utveckling. Men då måste de också få reella möjligheter att fullgöra sina uppgifter i linje med reformernas goda avsikter. Och till den absolut omistliga utrustningen för alla lärare hör faktiskt ämneskunskaper långt utöver klassrummets existensminimum. UHÄ-förslaget bekräftar vår misstanke att riksdagsbeslutet inte är någon god utgångspunkt för en reformerad lärarutbildning. Den förestående förändringen av lärarutbildningen bör därför avbrytas. Vi föreslår att följande riktlinjer i stället läggs till grund för ett nytt riksdagsbeslut: o Lärarutbildningen skall ske på två utbildningslinjer, en klasslärarlinje (låg- och mellanstadiet) och en ämneslärarlinje (högstadiet och gymnasieskolan). o Klasslärarutbildningen skall innehålla två varianter, en för årskurserna 1 4 och en för årskurserna 3 6. Varianten för de lägre årskurserna skall delvis integreras med förskollärarens utbildning för att underlätta övergången förskola-skola, o För att undervisa på högstadiet skall krävas en utbildning om i normalfallet minst 40 poäng per ämne. Det ger det ämneskunnande som behövs för att lärarna skall kunna motsvara elevernas krav. o För undervisning i svenska skall krävas en utbildning om minst 80 poäng i ämnet. o Möjligheter skall finnas för ämneslärare att i sina ämnen hämta upp eleverna redan på mellanstadiet, o Klasslärare med särskild kompetens skall kunna följa eleverna i något ämne på högstadiet. Högstadielärarna skall efter ämnesfördjupning kunna bli behöriga för undervisning också i gymnasieskolan. 0 Förkunskapskraven för lärarutbildning på klasslärarlinjen bör skärpas till genomgången treårig gymnasieskola. av en årskull som går ut årskurs nio i fortsätter direkt till gymnasieskolan. skaffar sig arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Resterande tas in i gymnasial lärlingsutbildning eller finns i det kommunala uppföljningsansvaret. De ungdomar som börjar i gymnasieskolan är näst intill myndiga. Det är rimligt att tänka sig att de helst vill leva sitt eget liv . En allt större del av gymnasieskoleleverna väljer en gymnasial yrkesutbildning 1 stället för en allmän utbildning, som sedan måste fullföljas med en yrkesutbildning i högskolan. Nästan vuxna ungdomar kräver att gymnasieskolan erbjuder dem en klart målinriktad utbildning. Två stora utredningar har behandlat gymnasieskolan: gymnasieutredningen och översynen av yrkesinriktad gymnasial utbildning (ÖGY). I den proposition om gymnasieskola i utveckling (1983/ 84:116) som bl. a. grundades på gymnasieutredningens betänkande skriver regeringen om den nuvarande gymnasieskolan: Den största nackdelen är den stora åtskillnaden mellan teoretiska (studieförberedande) och yrkesinriktade utbildningar. Förändringen mot en mer kunskapsintensiv produktion kommer, hävdar regeringen, att ytterligare höja kunskapskraven för inträde på arbetsmarknaden. Den slutsats regeringen drar är att gymnasieskolan kan förbereda antingen för högskola eller yrkesliv. Den måste i stället ge mera av både yrkes- och studieförberedelser till aila. ÖGY har i sitt förslag försökt förena en rad delvis motstridiga krav, som från olika håll ställs på yrkesutbildningen. Linjerna skall ha utrymme för mera av allmänna ämnen, bl. a. för att underlätta för den som vill fortsätta till högskolan. Mer av utbildningen skall förläggas till arbetsplats för att eleverna skall få realistiska tillämpningar av teoriavsnitten. Resultatet har blivit en förlängning av yrkeslinjerna och en ökad totalkostnad som skall finansieras med arbetsgivaravgifter. Bedömare av den framtida arbetsmarknaden brukar tala om mer kunskapsintensiv produktion, uppluckrade yrkesroller och en förhållandevis svag koppling mellan utbildningsbakgrund och yrkesinriktning på arbetsmarknaden. Socialdemokraterna har av detta dragit slutsatsen att yrkesutbildningen måste breddas och att det definitiva yrkesvalet bör skjutas upp så långt fram i tiden som möjligt. Vi förordar en annan utveckling. Gymnasieskolan skall inte bli en förlängning av . Tvärtom behöver de olika linjerna i gymnasieskolan en tydligare målinriktning mot ett bestämt yrke, en viss bransch eller fortsatta studier efter gymnasieskolan. När ungdomarna är i gymnasieskolåldern är det hög tid att de får ta itu med det vuxenliv som de i formell mening anses vara mogna för redan innan många av dem ens har hunnit lämna gymnasieskolan. Tydligt inriktade utbildningslinjer har, som vi ser det, stora fördelar. Det skapar en bra motivation hos eleverna att kunna se en direkt koppling mellan utbildningen och det mål den syftar till. Att lära sig något område riktigt grundligt är en bättre grund att stå på vid kommande fort- och vidareutbildning än ytliga kunskaper från många områden. En utveckling av gymnasieskolan bör syfta till att göra gymnasielinjerna bättre som yrkesförberedande eller högskoleförberedande utbildning. Kombinerat med goda kompletteringsmöjligheter för den som senare vill ändra inriktning är en sådan gymnasieskola överlägsen alla försök att göra den till en likriktad allmän skola. Högre kvalitet på yrkesutbildningen måste innebära att denna får en bättre anknytning till arbetslivet än vad de gymnasieförlagda yrkeslinjerna kan ge. Vi anser att en yrkesutbildning med inslag från den nuvarande lärlingsutbildningen skulle bli en bra yrkesutbildning. I en särskild motion om ungdomarnas situation utvecklar vi vårt förslag till en ny och förbättrad lärlingsutbildning. Huvuddragen i vårt förslag om en ny form av lärlingsutbildning är: o Lärlingstiden varierar mellan två och beroende på utbildningsinriktning. Största delen av utbildningstiden förläggs till arbetsplatser. I skolan undervisas eleven framför allt i allmänna ämnen, men också i t. ex. fackterori och arbetsteknik. o Särskilda utbildningsplaner upprättas för varje yrke. fastställer de allmänna riktlinjerna. Stor lokal frihet att utforma lärlingsutbildningen medges. o Eleverna erhåller betyg och bevis över genomgången utbildning, o Företag och andra arbetsgivare som engageras i lärlingsutbildningen har arbetsgivaransvar för lärlingarna , o Lärlingarnas lön sätts med utgångspunkt från att de befinner sig under utbildning: lönen höjs successivt i takt med att den produktiva arbetsinsatsen ökar. o Arbetsgivaren betalar lönen och de sociala kostnaderna. Det offentliga står först och främst för de utbildningskostnader som belastar gymnasieskolan. o som vill inrätta lärlingsplatser måste ha möjlighet att klara utbildningsåtagandet. En kortare handledarutbildning skall erbjudas. Att lärlingen är anställd ger flera kvaliteter åt utbildningen. Lärlingen får en direkt inblick i arbetslivet. Verklighetsanknytningen av yrkesskolningen bidrar till engagemang och inlevelse hos lärlingen.