mot · GA02sf330 · 1987-01-27 00:00:00 — 1986/87 :Sf330 m. fl. (m) Förbättrad tandvårdsförsäkring 1973 beslöt vad gällde reformens huvuddrag och syfte i stor enighet om en ny tandvårdslag och en allmän tandvårdsförsäkring. Avsikten var att göra god tandvård ekonomiskt överkomlig för alla. Till en början utvecklades allt programenligt. byggdes barn- och ungdomstandvården ut, så att alla fick sin tandvård gratis, med regelbunden kallelse och systematisk uppföljning. Resultatet blev en snabb och dramatisk förbättring av de yngre generationernas tandhälsa. För vuxna sjönk kostnaderna, så att vi nog var mycket nära målet, att fullgod tandvård skulle vara ekonomiskt möjlig för alla. Barn- och ungdomstandvården fungerar fortfarande som det var tänkt. Men för vuxna har tandvårdsförsäkringen utvecklats till något av en besvikelse. Kring 1980 framtvingade dåliga statsfinanser en sänkning av kompensationsnivån, dels generellt från upp till den gräns där högkostnadsskyddet tar vid, dels punktvis för en del vanliga och viktiga behandlingar som från början prioriterats med särskilt hög ersättning från försäkringen. Härtill kommer att kostnadsutvecklingen inom tandvården, särskilt på tekniker- och materialsidan, gått snabbare än pris- och löneutvecklingen i stort. Vidare har dels en klart vårdstyrande tandvårdstaxa, dels patienternas önskan om mer avancerad och därmed dyrare tandvård pressat upp kostnaderna. Sålunda har t. ex. fast protetik alltmer kommit att ersätta de avtagbara proteserna, vilket givetvis innebär en värdefull standardhöjning men också avsevärt högre kostnader för både försäkringen och patienterna. Sammantaget har allt detta lett till att patienternas egna utgifter för tandvård låt vara ofta på en högre ambitionsnivå räknat i fast penningvärde inte är särskilt mycket lägre än innan vi alls hade någon tandvårdsförsäkring. Om fullgod tandvård låg utom ekonomiskt räckhåll för många, så börjar detsamma åter gälla . Om tandvårdstaxan har det stått ständig strid mellan tandläkarna och /regeringen. Eftersom förhandlingsrätten är en ren illusion vid oenighet bestämmer regeringen ensidigt har privattandläkarna fått se sina realinkomster sjunka år , så att nyetablering av privat 1 1986/87. 3 sam!. mottagningar numera är närmast omöjlig och även många äldre företag är direkt hotade. Tandläkarna har alltså, med ständigt sjunkande realinkomster, tvingats subventionera vuxentandvården. Annars skulle det ha blivit ännu dyrare för patienterna och för försäkringen. Motsvarande och än större subventioner har landstingen tillskjutit till folktandvårdens vuxentandvård. En reviderad tandvårdstaxa börjar tillämpas . Den ger en viss förbättring, men långt ifrån tillräcklig för att trygga privattandvårdens fortbestånd och förnyelse. Tandvårdsförsäkringen behöver reformeras, både för att även hålla god tandvård tillgänglig för alla och för att rädda och utveckla den privattandvård som ändå svarar för ungefär hälften av all tandvård i . tandvårdsutredning avlämnade sitt huvudbetänkande . Av dess förslag har en del ändringar i tandvårdslagen förverkligats och, nu senast, en omarbetad tandvårdstaxa. Av förslagen i övrigt har just ingenting förts vidare till beslut. är den utredningen föråldrad, men mycket av dess material bör kunna tjäna som underlag för en ny och snabbare översyn, som bör komma till stånd möjligt och inte väja för radikala grepp. Att med oförändrad konstruktion återställa tandvårdsförsäkringen till ursprunglig effektivitet är knappast möjligt. Bara att återgå till kompensation och genomföra en ovillkorligen nödvändig höjning av tandvårdstaxan skulle kosta någon miljard . Och patienterna skulle ändå inte vara hjälpta, eftersom förbättringen genom högre kompensationsnivå skulle ätas upp av taxehöjningen. Bättre då att försöka finna en annan konstruktion. Värt att pröva är ett förslag som redan framförts bl. a. från tandläkarhåll, nämligen att helt enkelt inordna tandvårdsförsäkringen i sjukvårdsförsäkringen och fördela kostnaderna efter samma regler över hela försäkringsfältet. Så gör man i andra med jämförbara länder, och där går det bra. Systemet skulle innebära att vi finge betala för tandvård enligt samma regler och med samma belopp som gäller för läkarvård. Med nu gällande patientavgift skulle patienten betala . för varje tandläkarbesök, dock högst tills sammanlagda antalet läkar- och tandläkarbesök, medicinköp och sjukvårdande behandlingar uppgår till 15 . Den ofrånkomliga kostnadsökningen finge täckas genom att den enhetliga patientavgiften justeras upp några tiotal kronor, eventuellt också genom att gränsen för högkostnadsskyddet flyttas något uppåt. Läkarvården blir med andra ord något dyrare än , som tandvården blir avsevärt billigare. Skulle en fullständig enhetlighet i fråga om patientavgifter medföra att avgifterna för läkarvård blir alltför höga, får man kanske acceptera att den enhetliga patientavgiften vid tandläkarbesök blir något högre än vid läkarbesök. Eftersom det är samma människor som anlitar läkare, tandläkare och apotek bör räknestycket för den enskilde patienten i sämsta fall gå jämnt upp. Troligen blir det totalt något billigare, eftersom systemet skulle ge utrymme för ett ökat inslag av privat vård, och privatvård är billigare än offentlig vård. Regeringen bör ta initiativ till utredning av en reformerad tandvårdsförsäkring och därvid låta pröva de förslag som framförts i motionen. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en utredning rörande en reformerad tandvårdsförsäkring med beaktande av vad som anförts i motionen. inger (m)