mot · GA02ju116 · 1987-04-03 00:00:00 — Motion till 1986/87 :Jull6 m. fl. (c, m, fp) Ändring i m. m. (s. k. kontraktsvård m. 1986/87:106) Det skall inte bestridas att syftet med förslaget om kontraktsvård får anses gott. Det är inte bara fråga om att spara anstaltsplatser och därmed kostnader för kriminalvården utan också att pröva ett system med den humana grundtanken att i vissa fall nå förbättrad samhällsanpassning genom vård i stället för straffverkställighet. I och för sig görs försöket även på områden, där det måste anses vara mycket vanskligt att nå resultat, nämligen området för rehabilitering av brottslingar med allvarliga alkohol- och narkotikaproblem. Grundtanken är att vid lagföringen det för gärningsmannen aktualiserade fängelsehotet skall utnyttjas för att förmå brottslingen att acceptera och avtala om en för varje särskilt fall upprättad vård- och behandlingsplan. Denna skall som ett kontrakt fastställas av domstolen och utgöra en förutsättning för villkorlig dom i målet. Bryter den dömde allvarligt den avtalade behandlingen har han att räkna med att den villkorliga domen hävs. Det är ju självklart att, i den mån en sådan vård och behandling fullföljs och tillika ger ett positivt resultat, detta är bättre både för den brottsliges framtid och samhället. Uppenbarligen kräver upprättandet av godtagbar behandlingsplan en hel del arbete av skyddskonsulenten och annan frivårdspersonal m. fl. Kontakter skall tas med vårdinstitutioner och uppgörelser träffas. Ingående och mycket svåra avvägningar från åklagarens och domstolens sida krävs för bedömning av planen och rimligheten i att lita på alkoholistens/narkomanens åtagande. Av propositionen framgår inte att man har några uppmuntrande erfarenheter från liknande rehabiliteringsförsök. Det kanske är värt att notera att man inte noterar några siffror om resultat från de enstaka domsagor i landet, där man i strid mot rättspraxis dömt till frivård i mer än hälften av fallen. Det ligger nära till hands att ställa sig skeptisk till justitieministerns stort upplagda förslag. Det kan karaktäriseras som ett rätt omfattande idealistiskt socialt experiment inom ramen för domstolsväsendet med högst begränsade utsikter till framgång med i vissa avseenden betydande risker för samhället. De individuella rättvisehänsynen må därvid väga mindre, men för en domare må det kännas påfrestande att normalt vid rattfylleri döma eljest skötsamt folk till fängelse men att nödgas ägna stort intresse åt att utforma villkorliga domar för alkoholproblematiker med ringa rehabiliteringschanser. I sina riktlinjer för kontraktsvården, som är synpunktsrika men föga fast 1986/87 Jul 16 122 1 1986/87. normerande, betonar justitieministern med emfas att sådan verksamhet jämväl skall ifrågakomma vid brott, där straffbuden enligt allmänt vedertaget betraktelsesätt talar för frihetsberövande åtgärder. Han nämner därvid som exempel misshandelsbrott och rattfylleri. Givetvis ankommer det på domstolarna att i dylika fall särskilt väga in vad ett misslyckande med den villkorliga domen för en ökänd slagskämpe kan betyda för hans vederdeloman eller vad misslyckandet för en alkoholist, som är hustruplågare, betyder för de närstående, resp. vad en frivårdad rattfyllerist kan påverka andra trafikanters liv och säkerhet. Beträffande kontraktsvården med villkorliga domar speciellt för rattfylleridömda kan förslagets genomförande ifrågasättas med hänsyn till dess omfattning och betydelse från vårdsynpunkt. Man kan naturligtvis säga sig att bland de ca 5 000 rattfylleridömda skulle finnas ett rikt fält för sådan verksamhet. Det stora flertalet av dessa har emellertid dömts till månadskorta straff, och de kan därför svårligen förväntas intresserade av att binda upp sig för vård och behandling under . De korta och föga ingående behandlingsplanerna kan under sådana förhållanden väntas få begränsad vårdeffekt eller leda till ett missbruk av kontraktsvården, som undergräver den för den allmänna laglydnaden viktiga principen om återhållsamhet med villkorlig dom på rattfylleriområdet. Rattfyllerister, som känner fängelsehotet starkt besvärande, satsar självfallet gärna på att slippa skammen genom att gå in för kontraktsvård, som inte är så ingående och besvärande. Kanske kan den få åtnjutas hos läkarbekanta. Utöver det kontrakterade löftet om abstinens under månaden skulle måhända då inte utkrävas de eljest för alkoholmottagningar rekommenderade besöken varje eller för kontroll, medicinering eller psykoterapi. Det gäller alltså att se upp med att kontraktsvården inte urholkar den generalpreventiva principen vid rattfylleriets bekämpande, en princip som flerfaldiga gånger bestämt ställt sig bakom och som varit och är ryggraden i den internationellt sett framgångsrika svenska trafiknykterhetslagstiftningen. I riktlinjerna för kontraktsvården till ledning för domstolar, frivårdsmyndigheter och åklagare m. fl. har justitieministern framlagt en hel del synpunkter gällande särskilt rattfylleriområdet och de avgränsningar, som skulle gälla för verksamheten. Det är av vikt att närmare diskutera några punkter därvidlag. Justitieministern tar sin utgångspunkt i den praxis, som utvecklats av HD vid tolkning av trafikbrottslagens rattfylleristadgande och deklarationer om återhållsamhet med villkorliga domar på detta område och förklarar att hans synpunkter till mycket stor del sammanfaller med denna praxis och han sammanfattar den på följande sätt (s. 59): För alkoholproblematiker har man ansett sig kunna frångå normalpåföljden fängelse, då det föreligger 1) klart vårdbehov och 2) den tilltalade påbörjat försök med rehabiliterande åtgärder och 3) denna rehabilitering skulle försvåras, om den dömde berövades friheten. Att rattfylleribrottet och dess upptäckande väckt intresse för rehabiliteringen har inte i sig ansetts vara något hinder mot att frångå fängelsepåföljden. Kravet på 1) klart vårdbehov har i riktlinjerna angetts innefatta allvarliga alkoholproblem med uttalat vårdbehov och motivationsihsikt. I specialmotiveringen talas om påtagliga alkoholproblem, som utvecklats till någon form av beroende, vilket får anses vara ett rimligt förtydligande. Frågan om klart vårdbehov sägs sällan erbjuda några svårigheter, när den tilltalade själv förklarar sig villig genomgå behandling genom sjukvårdens eller socialvårdens försorg, eftersom man i dessa fall inte har anledning befara simulationsförsök e. d. Härtill fogas dock den märkliga reflexionen (s. 60) att redan den omständigheten att en person kunnat framföra motorfordon med den höga alkoholkoncentration, som enligt promilleregeln krävs för rattfylleriansvar, anses utgöra en mycket stark indikation på allvarliga alkoholproblem. Taget efter orden skulle väl detta betyda att praktiskt taget alla rattfyllerifall kunde vara kvalificerade för kontraktsvård, vilket ju aldrig har varit meningen! Med sådana uttalanden riskerar man att domstolsprocessen i rattfyllerimålen översvämmas av förslag om kontraktsvård. Det kan lätt bli en advokaternas kapplöpning om att beskriva klientens alla tänkbara alkoholproblem men ändå goda vilja. Innebörden av de under 2) och 3) angivna förutsättningarna för villkorlig dom enligt HD:s praxis, nämligen att en påbörjad rehabilitering skulle hindras, om frivård ej medges, får i riktlinjerna en mera uppmjukad utläggning (s. 60). Justitieministern finner att en sådan hypotetisk prövning också i fortsättningen måste göras, men det är här fråga om vanskliga bedömningar, som inte kan pressas alltför hårt. Den praktiska situationen torde dock inte sällan vara att den pågående lagföringen och önskemålet att slippa fängelsestraff utgör själva incitamentet för den tilltalade att vilja underkasta sig ett behandlingsprogram. Ådöms fängelse, bortfaller motivationen till denna del. Såtillvida kan det finnas anledning befara att ett fängelsestraff kan få negativa effekter i behandlingshänseende. Det är onekligen en viss glidning från HD. Härtill läggs dock det viktiga påpekandet att domstolen inte desto mindre alltid måste söka bilda sig en uppfattning av om förklaringen från den tilltalades sida att han ämnar undergå behandling och om det för honom uppgjorda programmet är realistiskt och kan leda till positivt resultat. Justitieministern hyser för sin del inte några farhågor för generalpreventionens undergrävande genom kontraktsvårdens införande vid rattfylleri utan avger följande lugnandeförsäkran om reformens verkningar : Även om förslaget kan väntas i någon utsträckning öka utrymmet för att tillämpa kriminalvård i frihet, heter det, kommer detta dock knappast att ge några märkbara spår i statistiken". Fängelse kommer fortfarande att bli påföljden i det helt övervägande antalet fall. Denna försäkran riktas till alla dem, som räknar med den allmänpreventiva effekten av promillestraffet såsom grundvalen för trafiknykterhetens upprätthållande i vårt land. Förgäves söker man i propositionen några fasta hållpunkter för justitieministerns bedömning av förslagets starkt begränsade verkningar. Sedan man följt divergerande uttalanden i riktlinjerna och sett den tillämpade tolkningen i HD:s praxis, är det nog svårt att känna sig lugnad av justitieministern. Det förefaller knappast troligt, att de ivriga rekommendationerna till domstolar, åklagare och frivårdsorgan tillsam 1 * 1986/87. mans med alkoholisternas naturliga benägenhet att den vägen satsa på kontraktsvård inte skulle sätta märkbara spår i statistiken. Till den inställningen bidrar inte minst den uppenbara brist på respekt för generalpreventionens betydelse, som uppenbarades i proposition 1984/ 85:21. Som bekant återkallades denna inför de otvetydiga tecknen på att riksdagsmajoriteten alltfort bestämt ställde sig bakom generalpreventionens krav på detta område. Intressant är att det genom olika opinionsmätningar då också konstaterades att även folkmajoriteten intog samma ståndpunkt, vilket kan vara av betydelse även vid denna frågas avgörande. Härtill kommer att det av propositionen att döma vill synas, som om de praktiska möjligheterna att på vårdområdet realisera vård- och behandlingsplaner i den omfattning, som må krävas för rattfylleriets del, inte är tillräckligt belysta. Det är anmärkningsvärt att det system för vårdinstitutioner, som redovisas i propositionen, hänför sig till tiden före socialtjänstereformen. I huvudsak belyses här alltså läget före upphävandet av nykterhetsvårdslagen och avskaffandet av de kommunala nykterhetsnämnderna samt avvecklingen i samband därmed av de stora statliga alkoholistanstalterna m. fl. Dagens läge på vårdinstitutionsområdet präglasju för övrigt av en flerstädes våldsam brist på vårdplatser med utrymme för liknande vård, och ännu mer pressande kan situationen bli genom de krav som kampen mot AIDS ställer. I vart fall kan det inte vara rimligt att beslutar om den vittsyftande kontraktsvården inom rattfylleriområdet, innan genom överläggningar med representanter för huvudmännen, främst landstingen och kommunerna, klarlagts i vad mån resurser finns tillgängliga eller eventuellt genom statens ansvar utbyggnad av vårdinstitutioner må erfordras. Det synes oss inte uteslutet att tillgången till dylika statliga institutioner kan öppna möjlighet till en med straffverkställigheten hopkopplad effektivare vård av rattfyllerister. Vi anse oss därför i nuvarande läge böra avstyrka förslaget om införande av kontraktsvård inom rattfylleriområdet och hemställer att , därest kontraktsvårdsförslaget i övrigt godtas, beslutar att verksamheten med kontraktsvård tills vidare icke skall tillämpas. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att från kontraktsvård undanta rattfyllerister därest beslutar införa den i proposition 1986/87:106 föreslagna verksamheten med kontraktsvården. () fm) () ()