mot · GA02Ub590 · 1987-01-23 00:00:00 — Motion till 1986/87:Ub590 genomgick de svenska universiteten och högskolorna en kraftig reformering. Många av förändringarna fick följder som inte var avsedda och som det nu är dags att ta itu med. Dels har vissa väsentliga mål inte nåtts, t. ex. en social utjämning bland de studerande, dels präglas organisationen av överdriven byråkrati, en besvärande beslutströghet och en övertro på kollektiva beslut. Ämnesinstitutionerna är självklart de centrala enheterna i högskolans verksamhet. På vissa håll har emellertid institutionernas självständighet urholkats sedan 1977 års högskolereform. En del institutioner har förvandlats till underleverantörer med uppgift att förse linjesystemet med yrkesinriktade kurser. Det är därför ett oavvisligt krav att varje institution skall ha en reell möjlighet att erbjuda en samlad ämnesutbildning på tre terminer (60 poäng). Så är inte fallet . Det är också angeläget att se över institutionernas storlek. Många är för små för att kunna erbjuda studerande och forskare en stimulerande miljö. Några är å andra sidan för stora för att fungera smidigt. Institutionsstyrelsens ordförande är prefekten, vilken är ett slags verkställande direktör för institutionens verksamhet. var det regel att prefekten skulle vara professor, men kraven på vetenskaplig kompetens hos prefekten har successivt tunnats ut. torde uppemot hälften av institutionerna ledas av annan person än professor. Inom teknisk och medicinsk fakultet är prefekterna i regel professorer. Inom övriga ämnen är professorer i minoritet bland prefekterna. Detta ger anledning till oro. För att få professorerna att ta på sig prefektrollen krävs dels förstärkta och entydiga former för prefektens ansvar och befogenheter, dels att prefektskapet innebär ett så rejält lönetillskott att professorerna anser det vara mödan värt. Så är definitivt inte fallet . Det är en anmärkningsvärt låg andel av de studerande som läser på nivåerna 41-80 poäng (motsvarande tredje och fjärde terminerna inom ett ämne). Andelen varierar från av antalet nybörjare. Inom vissa av utbildningslinjerna är det också uppseendeväckande få som över huvud taget avlägger högskoleexamen. En överslagsberäkning som Kungl. har gjort för visar att långt under hälften av de registrerade nybörjarna tar ut examen, på vissa linjer enbart en tiondel. Orsakerna kan vara flera och ha att göra med de studerandes motivation, med utbildningens organisation och innehåll och med läget på arbetsmarknaden. Särskilt viktig torde motivationen vara att de studerande anser det vara mödan värt att satsa på och fullfölja en universitetsutbildning. Att högskolorna på många håll inte belönar goda prestationer med goda betyg utan bara delar ut godkänt eller icke godkänt sänker studieintresset och upplevs av många som djupt orättvist. Däremot är det utmärkt att universiteten nu får återinföra fil. Dels torde det öka de studerandes motivation, dels är reformen angelägen för internationell användbarhet. Efter en stark nedgång av antalet avlagda doktorsexamina har det blivit en svag uppgång. Men inom många centrala ämnen är läget inte särskilt ljust. I exempelvis fysik och matematik är examinationsnivån en fjärdedel av vad den var , och i kemi har den halverats. Inom kommer det att uppstå ett kraftigt rekryteringsbehov till lärår- och forskartjänster vid universiteten. Då pensioneras nämligen många av dem som nybesatte tjänster under högskolans expansion . Eftersom det normalt tar från genomgånget gymnasium till uppnådd professorskompetens är det hög tid att nu sätta in åtgärder som ökar motivationen för de studerande att ägna sig åt forskarbanan. I syfte att förhindra att dugliga personer lämnar forskarbanan borde universiteten tilldelas särskilda pengar för att inrätta tillfälliga tjänster i väntan på att lektorat och professurer blir lediga. För att en studerande skall välja att satsa på forskarutbildning och forskarkarriär är följande viktigt: En intellektuellt stimulerande och engagerande utbildning på lägre nivå, särskilt i gymnasieskolan. Skolan bör lägga vikt vid och belöna goda kunskaper, intellektuell nyfikenhet och kreativitet. Den viktigaste resursen är givetvis lärarna och deras kompetens. Gymnasieskolan bör därför tillsätta enbart forskarutbildade personer på sina lektorstjänster. Antagningen till högskolan måste bygga på och stimulera till kunskaper. Det är olämpligt att antagning i huvudsak baseras på arbetslivserfarenhet och lottning, vilket sker i viss utsträckning . De enskilda institutionerna bör i större mån än få avgöra vilka förkunskaper och eventuella andra erfarenheter som är lämpliga inom sina resp. ämnen. Antagningsprov bör kunna ordnas när institutionerna anser det ändamålsenligt. En stimulerande institutionsmiljö som präglas av kunskap och kompetens. En forsknings- och utbildningsorganisation som är flexibel och obyråkratisk och inriktad på att låta kompetenta, kreativa forskare utveckla sin forskning. En rimlig försörjning . En rimlig lönesättning efter doktorsexamen, alltså för forskarassistenter, lektorer, professorer osv. är lönerna inom industrin dubbelt så höga för liknande arbetsuppgifter. I övriga och i är professorslönerna i genomsnitt dubbelt så höga som i . Den genomförda lönerevisionen är ett steg i rätt riktning, men rubbar inte den väsentliga bilden. Tillsättning av högre tjänster baserad på vetenskaplig kompetens. Doktorsexamen bör vara en merit, inte bara inom högskolan utan även på många håll inom offentliga sektorn, t. ex. skolväsendet, vissa statliga verk osv. Samhällsattityder som är positiva till kunskaper och vetenskaplig kompetens. Under en lång följd av år har tvärtom en nedvärdering av kunskap och kompetens ägt rum. Den har tagit sig uttryck i antagning grundad på ålder och lottning, frånvaro av graderade betyg i högskolan (liksom borttagande av betygen i större delen av ), sammansättningen av de styrelser som beslutar om forskning och utbildning, de internationellt sett extremt låga lönerna till professorer och andra forskare osv. Återinförandet av licentiatexamen, vilket i sig är positivt, kan komma att få negativa följder vid tillsättning av lektorstjänster. Det finns risk för att kravet på fullständig forskarutbildning för sådana tjänster försvagas och att licentiatexamen blir en form av lektorsexamen. Denna utveckling bör regeringen noga följa. Sammanfattningsvis kan sägas att den nuvarande bristen på hänsyn till värdet av doktorsexamen vid meritvärdering kan komma att få ytterst allvarliga konsekvenser. Standarden på undervisningen i gymnasieskolan är direkt avhängig av lärarnas kompetens och det är nödvändigt att ansträngningar görs för att ett ökat antal lektorstjänster besätts med lärare som avlagt fullständig forskarexamen. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om högskoleinstitutionernas möjlighet att erbjuda en samlad ämnesutbildning på tre terminer, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om betydelsen av att högskoleinstitutionerna leds av professorer, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om vikten av att öka de högskolestuderandes motivation att påbörja och avsluta forskarutbildning. 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om att tillsättningen av högre statliga tjänster skall baseras på vetenskaplig kompetens, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om att för lektorstjänst i gymnasieskolan skall fordras forskarutbildning.