mot · GA02Fi226 · 1987-01-27 00:00:00 — Motion till 1986/87: Fi226 m. fl. Bredda de ekonomiska perspektiven Det behövs ett nytt sätt att tänka i ekonomisk politik. Det behövs vad man inom forskningen kallar ett nytt paradigm. Ekonomisk teori och politik har fallit allt djupare ner i tradtionella liberala dogmer. Det är en tillbakagång i politiskt och vetenskapligt tänkande. Resultatet är en allvarlig brist på verklighetsförankring, som visar sig i en mängd aspekter på ekonomiskt tänkande. I ett avancerat industrisamhälle blir sambanden mellan olika områden och företeelser allt intensivare. Men teori och praktik splittrar upp verkligheten. Man återgår till att tänka i fragment, där man bort tänka i system. Beslut inom företag och administration får allt större externa (yttre) effekter. Likväl värderas beslut i växande grad enligt begränsade, interna lönsamhetsbegrepp. Verksamheter bedöms isolerat. Förståelsen av den organiska helheten går förlorad. Behovet av långsiktighet i synsätt och bedömningar ökar. Perspektiv såväl framåt som bakåt i tiden blir viktigare. Men ekonomisk politik är kortsiktigare än . I ett avancerat industrisamhälle ökar de icke-kommersieila faktorerna sin betydelse för utvecklingen. Likväl förstärks det rent kommersiella sättet att tänka inom alla sektorer av samhället. I vaije avancerat industrisamhälle ökar den offentliga verksamhetens betydelse. Likväl behandlas denna i den ekonomiska diskussionen som ett slags belastning, som man måste reducera. I den mogna kapitalismen ökar monopolismen. Jätteföretag och finansimperier blir starka nog att påverka och manipulera marknadsfaktorerna. Ändå resonerar nästan alla ekonomer som om det rådde full konkurrens och en av företags ageranden opåverkbar, anonym marknad med automatiska anpassningsmekanismer. Varför präglas den ekonomiska debatten av denna massiva verklighetsflykt? Förklaringen ligger främst i världskapitalismens ändrade villkor. Dess yttre expansionsmöjligheter har försvagats genom nationella och sociala omvälvningar i tredje världen. Utarmning och skuldsättning i beroende länder försvårar handeln. De inre motsättningarna i högt utvecklade industriländer skärps med den nya teknologin växer produktionskapaciteten snabbare än de inre marknaderna och folkets köpkraft. Massarbetslösheten blir kronisk - enbart i är den 20 miljoner. Klasskillnader och ekonomisk ojämlikhet ökar åter, vilket hämmar tillväxten. Ur hela detta läge växer bestämda ekonomiska och politiska tendenser. Överskotten måste tryckas ut på den internationella marknaden, exportfanatismen blir till religion. Kampen för att skära kostnader stegras. Löner och lönekamp framställs som upphov till nära nog alla ekonomiska problem och obalanser. De offentliga verksamheterna angrips, deras verksamhetsområden kommersialiseras. Arbets- och produktionsprocesserna fragmentiseras och specialiseras alltmer. Kapitalets transnationalisering skapar maktcentra oberoende av nationella regeringars inflytande, ekonomisk politik blir alltmer underkastad dessa privata jätteimperiers behov och krav. Kampen om världsmarknaderna ger ökad fart åt rustningar och blir motiv för aggressionspolitik. I strävan att skapa en jättelik internationell konsumtionsmarknad slås både regionala ekonomier och ekologiska system sönder. Kampen mellan de stora kapitalgrupperna skärps. Försöken att omfördela kapital och profiter ger en överdriven inriktning på spekulation och finansiella operationer. Detta i hög grad destruktiva sätt att möta ett ekonomiskt systems problematik måste ideologiskt motiveras. Därur kommer behovet att gå förbi grundläggande sidor av verkligheten bakom problemen. Därur kommer förhärligandet av exportoffensiverna och propagandakriget mot fackföreningsrörelse och offentliga verksamheter. Snävt finansiella och kommersiella aspekter på tillvaro och ekonomi premieras sociala och humana synsätt skjuts åt sidan. De transnationellt inriktade företagsimperiernas intressen skall göras till nationens ideologi. Börsens måttstockar och människosyn görs till riktmärken för politiken. Det är självklart och naturligt, om det ledande skiktet inom svensk borgerlighet är apostlar för det beskrivna evangeliet. Det är mer tragiskt, när tongivande kretsar inom socialdemokratin aktivt vidarebefordrar eller underkastar sig samma budskap. är förvisso ett kapitalistiskt land. Vid sidan om den japanska är den svenska kapitalismen den högst koncentrerade i världen. De stora kapitalen har under de långa perioderna av socialdemokratiska regeringar blivit allt rikare och mäktigare. Likväl har besparats den förödande massarbetslöshet som präglar den kapitalistiska industrivärlden. En huvudorsak härtill har varit den starka utbyggnaden av de offentliga verksamheterna och den samhälleliga infrastrukturen . Därför är förändringen i det ekonomiska tänkandet och den ekonomiska politiken ett hot både mot folkflertalets levnadsvillkor och mot arbetarrörelsens idévärld. Fördjupa den ekonomiska diskussionen Den ekonomiska diskussionen måste bryta sin snävt kommersiella och teknokratiska ram. Den måste ställa nya och annorlunda frågor, relevanta för vår tid. Kan man bedriva ekonomisk politik utan att se till hur den påverkar maktfördelningen i samhället? Om de transnationella företagsimperiernas inflytande ökar, om det internationella beroendet drivs ständigt högre vad blir följden för den vanlige medborgarens inflytande och för landets demokratiska institutioner? Hur blir verkan på sårbarhet, säkerhetspolitik och neutralitet? Är det i längden en fördel att öka exportens andel av den samlade produktionen, om detta på grund av transnationaliseringen leder till högre import och utglesning av landets industriella och tekniska kapacitet och kompetens? Vad blir i längre perspektiv följden, om man bortser från de offentliga verksamheternas positiva verkan på produktivitet och kunnande och fortlöpande kräver att de skall stå tillbaka för ett privat näringsliv, som förbrukar orimligt mycket resurser på spekulativa och finansiella verksamheter? Vilka är de verkliga kostnaderna för olika slags produktion, om man ser till de samlade externa effekterna samhälleliga kringinvesteringar, miljö och avfall, folkomflyttningar m. m.? Skulle produktionen ha en annan inriktning och en annan social nytta, om den fick bära sina verkliga kostnader? Och kan man i längden löskoppla ekonomisk produktion från ekologiska effekter? Vad skall tillväxten i den samlade produktionen tjäna för syften och kan man utgå från dess omfång utan att ha någon mening om dess innehåll? Är det till fördel för det breda folkflertalets levnadsvillkor att få fler och elegantare bilar till priset av torftiga bibliotek? Skall produktionen bara tjäna förbrukning i sig själv eller skall den tjäna den vanliga människans frigörelse? Internationaliseringen och den tekniska omvälvningens form främjar generellt sett - fragmentisering av arbetsprocessen och ökat beroende för de arbetande. Kan man vända denna process utan att ifrågasätta de nuvarande makt- och ägandeformerna i samhället? Detta är den typ av centrala frågor den borgerliga nationalekonomin tiger om. De är den sortens frågor varje självständig och framsynt arbetarrörelse måste ställa. Låt vara att varje statsbudget också måste verka på nuets omedelbara förhållanden - det viktigaste för flertalet människor är ändå hur den påverkar det samhälle, som finns . Socialdemokratins garanti för fortsatt kapitalism Vi övergår härmed till att kommentera grundtankarna i regeringens ekonomiska politik samt det aktuella budgetförslaget. Tillspetsat kan man säga, att bara en socialdemokratisk regering förmår föra effektiv borgerlig politik. Den svenska kapitalismens ledande maktgrupper har ingen objektivt grundad anledning att önska sig en regering av borgerliga partier. De har vad de rimligen kan önska sig: höga profiter, rörelsefrihet för kapitalet, stabila statsfinanser. Självklart finns skillnader mellan socialdemokratisk och borgerlig ekonomisk politik och nog så betydelsefulla sådana. Förutom att en socialdemokratisk regering har ett tekniskt grepp om de statsfinansiella pro blemen, har den också en i sak annan inställning till centrala samhällsfrågor. Man har en vaksammare hållning till massarbetslöshetens fara - om inte annat så av tradition. Man har inte samma aggressiva grundattityd till offentliga verksamheter som man finner på borgerligt håll. Vår kritik riktar sig emellertid mot den ideologiska överensstämmelse, som på ett djupare plan alltmer utvecklat sig mellan officiell socialdemokratisk politik och borgerlig sådan. Den relativa självständighet, eller åtminstone distans, som funnits i klassisk reformistisk idévärld, har försvunnit. I takt med förskjutningen åt höger i det politiska och ideologiska klimatet har det liberalt-kommersiella tänkandet mer och mer etablerat sig i ledande socialdemokratiska kretsar. Detta medför inte bara, att man i den ekonomiska politiken bortser från avgörande sammanhang och effekter på långsiktig samhällsutveckling. Det har också skapat en konflikt inom den socialdemokratiska rörelsen själv, där dess egen identitet är ifrågasatt. Vi ser häri en allvarlig fara för arbetarklassens och de breda folklagrens samhälleliga situation, liksom för progressiva idéer och mål. Vi berör i det följande några aspekter på detta. Till skillnad från sina borgerliga föregångare har regeringen bemästrat problemet med underskott i den offentliga sektorn. Detta var en nödvändighet. Långvariga, kontinuerliga underskott är skadliga för offentliga verksamheters roll och grundval. Vad som däremot kan kritiseras är uppfattningen om underskottsproblemet och dess användning som politiskt slagträ. På samma sätt som de borgerliga regeringarna överdrev bilden av underskotten för att skrämma vanliga medborgare och gynna storfinansintressena, gör också den nuvarande regeringen liknande bruk av frågan. Man hotar de lönarbetande i allmänhet och de offentliganställda i synnerhet, man pressar kommunerna och man viftar med privatiseringsflaggan mot de offentliga verksamheterna. Underskotten i statsbudgeten har inte bara överdrivits genom att man tigit om statsbudgetens förändrade roll - när staten i ökande grad transfererar till andra delar av den offentliga sektorn, uppträder naturligen ett redovisningsmässigt underskott i budgeten. Detta ter sig också siffermässigt större, när man slår ihop den forna drifts- och kapitalbudgeten. I den totala (konsoliderade) offentliga sektorn är underskottet, dvs. upplåningsbehovet, för nästa budgetår mindre än de förutsedda investeringarna. Även om offentliga investeringar inte är kommersiellt vinstgivande, är det dock helt normalt och sunt att låna till merparten av dem. Det torde därför inte finnas något verkligt skäl att ytterligare minska det redovisningsmässiga underskottet i statsbudgeten. Och något konjunkturpolitiskt skäl för detta lär inte uppträda den närmaste framtiden läget kan väntas bli det motsatta. Inte heller går det nu att hävda, att den offentliga upplåningen skulle driva på räntor och inflation - i den mån detta tvivelaktiga argument någonsin haft relevans. Nästa kritiska fråga gäller regeringens syn på förhållandet mellan näringsliv och offentliga verksamheter. Liksom de borgerliga sätter regeringen i sitt ekonomisk-politiska tänkande dessa i motsättning till varandra. Offentliga verksamheter ses öppet eller outtalat som belastande (eller som gökungar!). De måste maka åt sig till förmån för produktiva verksamheter. Bland de senare utnämns särskilt exporten till den värdefullaste faktorn. Ett sådant synsätt leder på en smula sikt till allvarliga obalanser i ekonomin obalanser av för nytt slag. Det påverkar givetvis också det sociala klimatet i en reaktionär och snävt kommersialistisk riktning. Stora offentliga verksamheter måste utvecklas och växa i takt med den direkta varu- och tjänsteproduktionens utveckling och växt. Vissa offentliga verksamheter hör till det mest produktivitetsbefrämjande ett utvecklat industrisamhälle har. Att hålla tillbaka dessa verksamheter ger bara skenbart bättre plats åt den direkta produktionen och exporten. I längden drabbas också produktionen med dess kostnader och andra villkor. Saken har även en annan sida: de offentliga verksamheterna har avgörande betydelse för den inre nationella marknadsbildningen i ekonomin. Också därigenom blir en snäv behandling av dem ogynnsam för den långsiktiga ekonomiska utvecklingen. Regeringen förefaller i sin politik inte vilja se dessa samband och den offentliga sektorns externa effekter. Man tänker i sektorer, inte i system - och detta speglas även i en del av budgetens mest stötande besparingsförslag. En tredje fråga gäller exportens roll och förhållandet mellan inre och yttre marknad. Liksom i de borgerliga regeringarnas syn, framställs i regeringens exporten som den viktigaste av ekonomiska verksamheter. Exporten ställs i motsättning till hemmamarknaden, till de offentliga verksamheterna, till lönebildningen och löntagarna. Hotande bilder målas ständigt upp kring farorna att missa marknadsandelar eller kunna hävda sig i internationell konkurrens. Naturligtvis är en ekonomi med begränsad nationell bas. Naturligtvis behöver landet en förhållandevis stor sektor för internationellt varuoch tjänsteutbyte. Men det är ingalunda så, att exporten löpt någon verklig fara. Den tillhör snarare de verksamheter som kunnat hävda sig bäst, och detta även i svaga konjunkturer. Det är heller inte så, att exporten gynnas av att hemmamarknadens expansion på privata och offentliga områden hålls tillbaka. Också här råder ett samband - en stark och stabil sektor, som arbetar för en hemmamarknad med balanserad tillväxt är en fördel för exportnäringarna. Också här råder samband och externa effekter. Exporten behövs för att betala importen. Men exporten tenderar också - som följd av produktionsprocessernas funktionella och geografiska uppsplittring - att generera ökad import. Det finns en övre nivå, vid vilken denna utveckling slår över i former av ekonomisk ensidighet och internationella beroenden, som får negativ verkan på den nationella ekonomins utveckling och sammansättning. Frågan handlar också om det politiska oberoendet. Här kan man med skäl hävda, att den nationella tillväxten bör ges en annan tyngd i den kommande ekonomiska utvecklingen. Koncentrationen på exporten i regeringens strategi och i den allmänna diskussionen ger också en skev bild av lönernas roll. Det uppmuntrar den skeva bilden av löner som ren kostnad och löneökningar som en ledande inflationsfaktor. Grunden för den industriella ekonomin I verkligheten är lönerna en viktig faktor i den nationella efterfrågan och en löneökning i takt med den allmänna produktionskapaciteten ett viktigt inslag i ett mönster av balanserad ekonomisk utveckling. Man kan heller aldrig se lönekostnader vare sig allmänt eller per producerad enhet bara kvantitativt. Också de kvalitativa sidorna i den arbetandes kapacitet och i arbetsresultatet har en växande betydelse. Att lönerna för det stora flertalet löneanställda skulle ha bildat en påtaglig inflationsfaktor förfaller föga sannolikt. Alltjämt ligger reallönerna ett gott stycke under den tidigare nivån. Lika ytliga - för att inte säga obskyra är resonemangen om de offentliganställdas löner och arbetseffektivitet. Det är rätt uppenbart, att regeringen här inte utgår från den verklighet, som präglat arbetets utveckling på dessa områden. Regeringen har utan redovisning av de mycket komplicerade mätproblemen - publicerat helt otroliga siffror om produktivitetsutvecklingen. Såvitt vi kan finna kan dessa tillvägagångssätt inte tas på allvar. Saken fordrar en annan och mer grundläggande specialundersökning. Regeringen menar sig ha uppnått en viss, mindre ökning i de breda befolkningsskiktens reala köpkraft. Finansministern har t. o. m. uttalat sig ganska generöst om den aktuella köplusten i ekonomin. Regeringen söker kompensera låga löneökningar med effekterna av skattelättnader på den statliga sidan plus ökning av vissa transfereringar. Vi bestrider inte, att metoden i princip är fullt användbar. Vi är däremot kritiska till både dess aktuella effekter och till synen på privatkonsumtionen. För det första bygger slutsatsen om en köpkraftsökning synbarligen på konsumentprisindex. De verkliga levnadskostnaderna stiger dock olika för olika hushåll. I lägre inkomstgrupper väger de poster som stigit mest tyngre än för genomsnittshushållet. Därtill kommer, att köpkraftstillskottet varit ojämnt fördelat. Vissa skikt på den övre delen av inkomstskalan har otvivelaktigt ökat sin konsumtion. Stora skikt på skalans nedre hälft har stagnerat eller fått strama åt konsumtionen. För det andra måste man reagera mot regeringens något opportunistiska syn på vad som kännetecknar levnadsstandard för arbetarklass och närstående skikt. Att dessa befolkningsskikt behöver återvinna en gjord realinkomstförlust, betyder ju inte att det helt eller väsentligen skall ta sig uttryck i ökad privatkonsumtion. För dem är den sociala, kollektiva konsumtionen av väsentlig betydelse. Deras levnadsförhållanden och sam hälleliga situation främjas mindre av om de förmår delta i julrushen än av om de får en god samhällsservice. Med detta vill vi påpeka, att en dämpning av de mest köpkraftiga skiktens konsumtion och gränser för konsumtionskrediter kan vara berättigade, om det bidrar till mer samhällsservice och kultur. Vi vill i detta sammanhang fästa uppmärksamheten på vad vi ser som ett betydligt större inneboende balansproblem i ekonomin än både budgetunderskott, bytes- och betalningsbalanser. Det är de ökade klassklyftorna. De utgör inte bara en orättvisa och ett socialt ont. De är också ett samhällsekonomiskt problem, särskilt . En ansamling av resurser och rikedom i samhällets övre del parallellt med en absolut eller relativ försvagning för breda befolkningsgrupper och för viktiga offentliga verksamheter detta får negativa verkningar på både allmän tillväxt, benägenheten att investera och indirekt människors kapacitet och kompetens i produktion och samhällsfunktioner. Detta kan inte kompenseras via export, särskilt inte som man riskerar en viss avmattning på denna yttre front. Det finns i regeringens ekonomiska politik synbarligen inga idéer om hur detta balansproblem skall bemästras. Vi vill slutligen peka på en anmärkningsvärd lucka i det digra materialet om den ekonomiska politiken. Inför de ökade klasskillnaderna, inför trycket mot landets ekonomiska självständighet, inför den exempellösa koncentrationen av ekonomisk makt till ett fåtal hade det varit befogat att tala om hur dessa problem skall bemästras. Hur får de vanliga arbetande människorna inflytande över den teknisk-vetenskapliga revolution, som sker utanför deras kontroll? Hur kan man använda löntagarfonder och annat samhällsägt kapital för att styra ekonomin bort från dess destruktiva tendenser och odemokratiska struktur? Dessa frågor diskuteras inte. Rådande tendenser förutsätts tydligen bestå. Makten skall förbli där den är. Flertalets underordning och maktlöshet skall bestå. De multinationella imperierna skall slå alltmer under sig. Arbetet skall vara kapitalets tjänare. Vi förväntar oss inte att problem av detta slag skall i nämnvärd mån bilda inslag i tankevärld. Men vi vet att de har relevans ute i arbetarrörelsens djupa led, där visionerna om ett annorlunda samhälle alltjämt uppfattas som omistliga för rörelsens identitet. Vid tredje vägens ände En avgörande brist i dagens socialdemokratiska regeringspolitik är att frågan om vilket samhälle man vill skapa inte alls nämns eller diskuteras. Utan en sådan viljeinriktning kan man knappast heller diskutera om den föreslagna ekonomiska politiken alls leder framåt. Är möjligen perspektivlösheten avsiktlig? Skulle det annars bli för tydligt att den förda politiken leder bort från det samhälle som arbetarrörelsens politiska och fackliga grenar en gång satt som mål för sitt arbete? Den tredje vägens politik har visat sig vara kapitalets väg. Även om man som regeringen gör utifrån vissa speciella kriterier kan hävda att ekonomin förbättras, så står vi nu på den tredje vägen ännu längre från de ursprungliga målen för arbetarrörelsens kamp. Undan för undan har möjligheterna att påverka samhällsutvecklingen urholkats. Borgerlig ideologi och kapitalmakt har förstärkts. Arbetarrörelsen har även under socialdemokratiskt styre pressats tillbaka och splittrats. Makt och ägande har ytterligare koncentrerats. Börs- och spekulationskarusellen snurrar allt snabbare. Miljonärer och verkliga höginkomsttagare lever bättre och blir fler. Arbetslösheten blir - trots god konjunktur kvar på fortsatt hög nivå. Stora ungdomskullar tvingas leva på lägre löner och halvtidsarbeten. Barnfamiljer, skolungdom och pensionärer kläms åt med besparingar medan kapitalet slipper undan. Elberoendet och kämkraftssamhället förstärks genom politiska trick. Den gemensamma sektorn attackeras och den fackliga solidariteten mellan privat och offentligt anställda hotas. Transnationalisering av industriproduktionen och utlandsberoendet ökar snabbt. Försvaret ges mer pengar trots stora behov av pengar inom andra områden. Flyttlasspolitik och bostadsbrist går hand i hand med ett stort tryck på de regioner som favoriseras av kapitalets koncentrationsprocess. Nya miljöfaror redovisas undan för undan. Detta är en del av det bokslut som skulle kunna göras över den tredje vägens politik. Regeringen väljer att tala om andra saker. () tvingas för sin del återigen redovisa hur orättvis den förda ekonomiska politiken är. Rapporten i välfärden talar sitt tydliga språk: De redan gynnade får det bättre. Folk med dålig ekonomi får det sämre. Även inflationen drabbar olika beroende på konsumtionsmönster. Mat och hyra ökar mest. Kapitalvaror och undgängliga varor ökar mindre. Denna negativa utveckling av samhället är inget måste. Den ekonomiska politiken är det verktyg som kan användas för att forma en annan framtid. Den ekonomiska politikens inriktning Den ekonomiska politiken skall ha både ett långsiktigt och ett mera kortsiktigt perspektiv. I det korta perspektivet krävs reformer och åtgärder för att förbättra människors levnadsförhållanden i . I det långa perspektivet måste politiken formas så att den lägger en grund för avgörande och nödvändiga förändringar. De erfarenheter som gjorts av borgerliga och socialdemokratiska regeringar visar att den ekonomiska politiken inte skiljer sig åt i de grundläggande dragen. Kapitalmakt och fåtalsvälde uppmuntras och understöds i vissa fall. Detta ger i sin tur förskjutningar i klasskampen som försvårar en annan och bättre utveckling. kommunisterna vill använda den ekonomiska politiken på ett helt annat sätt. Politiken skall innebära arbete åt alla, social rättvisa och en jämnare inkomstfördelning. Det nationella oberoendet måste för svaras och den internationella solidariteten förbättras. Miljöproblemen är en verklighet från vilken ingen kan bortse. Detta måste också forma politiken så att inga ekonomiska frågor kan avgöras utan att de ekologiska hänsynen finns med. Den regionala utarmningen skall bekämpas. Jämställdhet mellan könen främjas också av de ekonomisk-politiska åtgärderna. Ungdomen måste återges en framtidstro och en möjlighet att försörja sig. Den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar skall utvecklas och förbättras, bl. a. genom en demokratisering av arbetsförhållanden. Demokratin måste klättra över fabriksgrindarna och hela samhällets utveckling bli en angelägehet för envar. En sådan politik kräver ingrepp mot kapitalets envälde. En sådan politik kräver modet att framhålla och kämpa för socialismen och dess idéer. De senaste årens utveckling av ekonomin visar att man trots goda konjunkturer för främst exportindustrin inte kunnat finna lösningar på grundläggande problem. Den tredje vägens politik förslår inte eftersom den inte angriper problem på ett offensivt sätt. Problem som kommer att fördjupas i samma stund som landet möter nästa lågkonjunktur.