mot · GA02l712 · 1987-01-26 00:00:00 — När 1979 beslöt att fr. o. m. /83 utöka undervisningen i hemkunskap var detta ett uttryck för en vilja att höja kunskapsnivån hos grundskoleeleverna inom området vardagsfärdigheter. Därvid utökades antalet veckotimmar från fem på högstadiet till sammanlagt sex på tre stadier, dvs. en på lågstadiet, en på mellanstadiet och fyra på högstadiet. Utrymmet för undervisningen är dock mycket begränsat. Uppenbarligen är behovet av kunskaper inom kost och matlagning både efterfrågade och betydande. För att åstadkomma en fullgod undervisning är ett grundläggande krav att lokaler och kringutrustning kan utnyttjas för en praktisk träning i bl. a. matlagning. I många skolor i landet saknas tyvärr de förutsättningarna. Ansvaret åvilar i första hand den lokala planeringen inom varje rektorsområde. Enligt är det väsentligt att behovet även i praktiken tillgodoses inom gängse ramar. Det föreligger också skäl att påpeka att undervisningen i hemkunskap på olika stadier samordnas till en organisatorisk helhet. Dessa åtgärder kan sammanlagt leda till ett bättre resultat. Dagens elever blir ju morgondagens föräldrar. SÖ bör vidare få i uppdrag att utarbeta ett kommentarmaterial för undervisningen i hemkunskap i eftersom det nu saknas. För övriga ämnesspecifika områden ingår i Lgr 80 ett kommentarmaterial som stöd för det lokala utvecklingsarbetet men tyvärr ej för hemkunskapsområdet. bör som sin mening ge regeringen detta till känna. Efter fortsätter de flesta ungdomarna i gymnasieskolan. Det betyder att flertalet går i skolan hela tonårsperioden. En intensiv utveckling av såväl vanor som ovanor grundläggs . Med undantag för konsumtionslinjen och de yrkesinriktade linjerna, dvs. vårdskolan, livsmedelsteknisk och social servicelinje meddelas ingen undervisning i kostkunskap i gymnasieskolan såvida inte intresserade lärare tar upp ämnet i t. ex. biologi och kemi. Många ungdomar flyttar tidigt från föräldrahemmet och bildar eget hem. En del har eget hushåll . Man behöver då kunskaper för att klara en god mathållning. Värdet av kunskaper om kost- och näringslära har också alltmer uppmärksammats. En arbetsgrupp för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen har framfört förslag om att kost- och näringsinslag bör tas in i undervisningen på ett stort antal av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer. Detta skall ske genom en ökning av det totala timantalet och inom ramen för en förlängning av linjerna. är medvetet om den trängsel som råder inom skolschemat på gymnasienivån. Vi anser dock att ansträngningar måste göras för att även elever på de mer teoretiska linjerna bibringas kunskaper i konsumentkunskap. Vissa försöksprojekt pågår bl. a. i initierade av i samarbete med Lindesskolan. Även på andra håll i landet pågår försök i syfte att stärka utbildningen i kost- och näringslära. SÖ bör få regeringens uppdrag att lägga förslag på hur denna undervisning kan föras in i utbildningen på gymnasieskolan. ÖGY:s förslag om att konsumtionslinjen och konsumentekonomiska specialkurser i gymnasieskolan skall slopas, har rönt stark kritik ute i samhället. instämmer i den uppfattningen. Vi hävdar att konsumtionslinjen, som visat sig fylla ett stort behov av det kunnande som utbildningen ger, på försök bör förlängas till . 1986/87 L712 Genom att utöka och fördjupa innehållet i kursplanerna kan en utbildning Mert. skapas som ger en god grund både för arbetsmarknaden och för studier vid L712 Även nuvarande specialkurser som ofta drivs i internatform bör finnas kvar. Specialkurserna med deras blandning av teori och praktik ökar elevernas självförtroende, utvecklar deras omdömesförmåga och kritiska tänkande i konsumentfrågor samt väcker intresse för vidare utbildning. att sambandet kost-hälsa, speciellt matens/näringens betydelse för uppkomst av olika sjukdomar, integreras i ämnena biologi, kemi, gymnastik m. att konsumtion av livsmedel behandlas exempelvis i ekonomi och samhällsorienterade ämnen, att lärarna bereds möjligheter till fortbildning i kost- och näringsfrågor för att kunna meddela en adekvat undervisning. bör som sin mening ge regeringen till känna vad som ovan framförts angående undervisningen i gymnasieskolan och även specialkurserna. anser att det behövs en mer långsiktig kunskapsutveckling inom det konsumentpolitiska området. Det handlar om forskning av både grundläggande och tillämpad karaktär. Den relativt begränsade forskning som hitintills har bedrivits och som är viktig ur konsumentpolitisk synpunkt har främst funnits inom tekniska, samhällsvetenskapliga och juridiska ämnesområden. Forskning har sålunda bedrivits kring arbetsmiljö, tidsåtgång och arbetsfördelning. Men forskningen kring hushållsarbetets sociala och ekonomiska betydelse är bristfällig. Det är därför angeläget att ytterligare stimulera forskning som utgår ifrån konsumenternas krav och behov, att mer systematiskt tillvarata idéer och uppslag som utgår ifrån den enskilde konsumenten. Konsumentforskning är inte särskilt etablerad vid universiteten. En långsiktig uppgift är att få till stånd kontinuerlig forskning. Om konsumentforskning skall kunna utvecklas behövs både ekonomiska resurser, kompetenta forskare och stimulans för forskning. En mer organiserad kontakt mellan forskarna bör eftersträvas. Inom det samhällsvetenskapliga och det juridiska området finns direkta tjänster för konsumentforskning i , Vid andra universitet och högskolor bedrivs även forskning. I finns tjänster vid för det tekniska området, initierade och hitintills ekonomiskt finansierade av styrelsen för teknisk utveckling. har tidigare förordat en utredning om en fast förankring av den konsumenttekniska forskningen och en varaktig finansiering. tillstyrker förslaget enligt promemorian angående konsumentteknisk forskning (Ds Fi 1986:22) att ett femårigt avtal ingås om finansiering av basresurserna mellan CTH, STU, konsumentver ket, arbetarskyddsstyreisen, , FOA och eventuellt andra Mot. Initiativ bör tas av CTH. Innebörden av förslaget är att en L712 ordinarie professur i konsumentteknik inrättas vid CTH. Frågan om den långsiktiga finansieringen av professuren vid CTH bör tas upp inom ramen för de framtida forskningspolitiska propositionerna. anser även att initiativ bör tas till en diskussion inom ram om intresse föreligger och möjligheter för de nordiska länderna att delta i utveckling av konsumentteknisk forskning i . I bör målet vara att inom universiteten tillskapa möjligheter att bedriva konsumentekonomisk forskning eftersom detta är ett eftersatt område. anser att forskning bör bedrivas enligt samma modell som all annan forskning, där respektive universitet har ansvaret. bör hemställa hos regeringen om att ett femårigt avtal ingås mellan CTH, STU, , arbetarskyddsstyrelsen, och för finansiering av basresurser för konsumentteknisk forskning i . bör som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av konsumentforskning. uppgift är att på begäran av enskilda konsumenter pröva tvister mellan köpare och säljare rörande varor, tjänster eller andra nyttigheter som näringsidkare tillhandahållit sin yrkesmässiga verksamhet. Nämnden inrättades 1976 på försök och permanentades 1981. Verksamheten fyller en väsentlig uppgift för konsumenterna. framfördes i den konsumentpolitiska propositionen förslag om att de kommunala konsumentvägledarna i ökad utsträckning skulle medla i reklamationstvister. Riksdagsbeslutet innebar därvid en minskning av anslaget till . Förhoppningen var att en förstärkt konsumentverksamhet och en decentralisering av reklamationsfrågorna skulle leda till att antalet ärenden hos nämnden skulle minska. Dessutom beslöts att till nämnden knyta ett partssammansatt råd, som skulle ge nämnden vägledning i policyfrågor. motsatte sig förslaget om ett partssammansatt råd samt även nedskärningen av budgetmedel. Vi föreslår att . tillförs genom överföring från anslag. Den decentraliserade reklamationshanteringen har inte trätt i kraft. Tillströmningen av ärenden till är i stort sett oförändrad i jämförelse ca 7 500. Men antalet nämndbeslut har minskat med under /86. Den bedömning som gjordes har sålunda varit felaktig. anser att behov av ett partssammansatt råd ej föreligger. Det leder enbart till onödig byråkrati och kostnader som inte uppvägs av några vinster för konsumenten. 1986/87 L712 Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om initiativ från att i samarbete med andra organ stimulera till ett frivilligt varudeklarationssystem för vissa varor, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om datorstödd konsumentupplysning, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om varuprovningen, [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om glesbygdsstödets funktion,1] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om bättre samordning angående kostinformation och andra näringsfrågor,2] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kommentarmaterial för hemkunskap i ,3] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om undervisningen i gymnasieskolan,3] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om försök med 3-årig konsumtionslinje,3] [att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om konsumentforskning,3] 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om konsumentskydd på bilområdet, 5. att beslutar minska anslaget till med . jämfört med regeringens förslag, 6. att till anslår ytterligare . utöver regeringens förslag, 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om avskaffande av det partssammansatta rådet vid . 1 1986/87: A437. 2 1986/87:Jo515. 3 1986/87: Ub809.