mot · GB02So419 · 1987-01-01 00:00:00 — Motion till 1987/88:So419 av m. fl. (vpk) om läkarförsörjningen i glesbygd har läkarbristen varit ett stort problem i många glesbygdsområden runt om i landet. Värst är situationen i norra där många vårdcentraler står helt utan läkare eller bemannas med kortvariga läkarvikariat. Ofta saknas dessutom sjukgymnaster, arbetsterapeuter och sjuksköterskor. I en sådan situation är det självfallet inte möjligt att tillgodose människors självklara rätt till sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagens målsättni ngsparagraf. Den här situationen har alltså rått . Problemet har också vid ett flertal tillfällen aktualiserats i , genom frågor, interpellationer och motioner. Men oavsett om det varit en socialdemokratisk eller borgerlig minister, har det alltid getts lugnande besked, att det kommer att ordna sig. Men så har icke blivit fallet. Problemet med läkarförsörjningen kvarstår och har på sina håll förvärrats. Visst har försök gjorts, och den s. k. Dagmarreformen, som innefattar ambitioner att förmå fler läkare att tjänstgöra i glesbygden, är i och för sig vällovlig men har ännu inte gett några påtagliga resultat. Möjligen kan man tänka sig att situationen hade varit ännu värre om inte den åtgärden vidtagits och i så fall skall den ha det erkännandet. Ett av de tänkta styrmedlen i Dagmarreformen är att det i områden med brist på läkare är fritt fram för läkare att öppna praktik inom sjukförsäkringens ram. Men så har inte skett. I områden med läkarbrist är det endast i undantagsfall som läkare etablerar sig. Att det i områden som redan har en fungerande sjukvård etableras privatpraktiker uppfattas med rätta från de missgynnade områdena som en form av lyxsjukvård. Hur länge skall rådande förhållanden få fortsätta? Måste inte den slutsatsen nu dras, att det är dags att med kraft ta itu med det här problemet och på olika sätt försöka styra läkartillgången till de platser där behoven finns. Ytterst måste det vara regeringen och berörda myndigheter på området som har ansvaret för att lösa detta problem. I en motion till förra (1986/87:So447) pekade vi på vissa tänkbara åtgärder som borde prövas. Vi anser fortfarande att de aktualiserade åtgärderna borde prövas och vill därför hänvisa till vad som anfördes i denna motion. Vad vi också anförde i förra årets motion var, att en förutsättning för att glesbygdens behov av läkare skall kunna tillgodoses är att tillräckligt stort antal läkare utbildas. Att, som skett , minska utbildningen kan ju inte på något sätt vara till gagn för en bättre läkarförsörjning. Det är därför enligt vår mening nödvändigt att öka utbildningen av läkare och att den utökade utbildningen sker i , eftersom problemen i norr är störst. Vissa uttalanden från regeringshåll kunde också tolkas som att man övervägde att satsa på en ökad läkarutbildning i . Av budgetpropositionen framgår att så blir inte fallet. Vi anser därför att regeringen omgående bör vidta de nödvändiga åtgärderna för att läkarutbildningen utökas i . Självfallet måste också ytterligare och nödvändiga resurser anslås så att inte den ökade utbildningen sker med befintliga resurser och därmed riskerar att försämras. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag om att öka tillgången på läkare ocn annan vårdpersonal i glesbygd, [att hos regeringen begär överläggningar med berörda parter för att utöka läkarutbildningen i i enlighet med vad som anförs i motionen.1] (vpk) (vpk) 1987/88 So419 1 1987/88:Ub520