mot · GB02U519 · 1987-01-01 00:00:00 — av m. fl. (vpk) om relationer till 1987/88 U519-523 har på ett allt tydligare sätt visat sitt förakt för internationell rätt, FN och världsopinionen. Det är en illusion att tro att detta skulle bero på en förändrad politisk inriktning hos den israeliska regeringen. I själva verket är dagens ockupationspolitik en konsekvent fortsättning på den politik som bedrivits av sionisterna alltsedan tiden före staten tillkomst. Således uppstod inte det palestinska flyktingproblemet av sig självt eller som en följd av de arabiska staternas ingripande . Det uppstod som en konsekvens av den våldsamma terrorkampanj som den sionistiska rörelsen inledde framför allt , sedan FN:s försök att dela hade misslyckats. Redan innan den första s. k. arabisk-israeliska konflikten började, i samband med staten utropande , hade ca 250 000 palestinier fördrivits från sina hem av de sionistiska reguljära styrkorna eller av de terrorligor som leddes av Begin och , israeliska premiärministrar. (Vilket bl. a. bekräftas av uppgifter i bok Till och av dåtida observatörer från Internationella Röda Korset.) , då stilleståndsavtal slöts, ställdes den palestinska befolkningen som blivit kvar inom gränser av 1949 under militära undantagslagar som tillämpades i varierande utsträckning ända . Detta innebar att palestinier inom gränser då behandlades på ett sätt som inte är annorlunda än det sätt som palestinier behandlas i och på . Tillämpningen av dessa lagar upphörde , men det undantagstillstånd som möjliggjorde dessa lagar kvarstår än . Det gör också en stor del av den diskriminerande politiken mot palestinier med israeliskt medborgarskap. Dessa får exempelvis inte bosätta sig på eller bruka den mark som förvaltas enligt Judiska nationalfondens stadgar, vilken utgör av marken i . Vpk har i tidigare års motioner tagit upp exempel på nonchalans gentemot FN. har denna nonchalans fått sin klara belysning i vägran att ge något som helst officiellt mottagande av FN:s biträdande generalsekreterare , vid dennes besök i området på uppdrag av ett enigt säkerhetsråd. Denna nonchalans är också av gammalt datum. 1949, när valdes in i FN, gjordes detta med förbehållet att flyktingarna från 1948-1949 års krig skulle få återvända till sin egendom, eller få skälig ersättning om man så valde. Detta har inte skett. I stället har en stor del av den israeliska staten byggts upp på den egendom som tillhörde fördrivna palestinier. Det finns beräkningar på att 1 1 1987/88. 385 av ca 475 palestinskt-arabiska byar inom lagts i ruiner. På denna Mot. mark skapades plats för ca 1,5 miljoner invandrade judar under de fem U519 första åren av staten existens. De palestinska flyktingarnas rätt att återvända till sina hem är en fråga som inte får glömmas bort. Konkret innebär denna fråga 10 000-tals fall av familjeåterföreningar. Likaväl får inte glömmas bort att som FN:s medlare mördades av den sionistiska terrororganisationen . I synnerhet som en av denna ligas ledare är premiärminister i . Den israeliska ockupationen av och inleddes under regering. Dess försvarsminister uttalade sig direkt efter ockupationen om att de ockuperade områdena skulle stå under bevakning . Den arabiska delen av annekterades och bosättningspolitiken påbörjades med snar verkan och tog fart . Den israeliska ockupationspolitiken på och i har bl. a. fått till följd att: - av marken konfiskerats, - av de årliga vattentillgångarna på används i israeliskt jordbruk och av de israeliska bosättarna, - ekonomisk-social struktur i de ockuperade områdena har förändrats totalt för att underordnas och anpassas till den israeliska ekonomin. Sammantaget har de israeliska åtgärderna mer karaktär av annektering än ockupation av tillfällig karaktär, vilket klargör bilden av som ett segregerat samhälle, med demokrati för den judiska befolkningen och inskränkta eller inga mänskliga rättigheter för den palestinska - kristna och muslimska - befolkningen. När kritik har riktats mot har detta inte haft någon reell inverkan. Detta visar att kritiken måste följas av konsekvenser i förbindelserna med . Därför måste den agera för att minska våra förbindelser med - handelsmässiga, politiska och diplomatiska -, så länge den olagliga ockupationspolitiken fortsätter och inga steg tas av mot en rättvis fredsuppgörelse. Frågan om direkta handelsavtal med och måste också tas upp. Denna aspekt i relationerna med har redan och tagit upp. Detta är viktigt, då den israeliska politiken konsekvent har gått ut på att strypa och slå ut den lokala och självständiga ekonomin på de ockuperade områdena. tillåter inte någon export från de ockuperade områdena till länder som har avtal med . Man importerar också produkter från andra länder som är viktiga produkter i de ockuperade områdena. Produkter från det subventionerade israeliska jordbruket likväl som importerade produkter, exempelvis från , säljs i de ockuperade områdena i syfte att slå ut de lokala producenterna. Sammantaget har detta fått dramatiska och katastrofala följder för de ockuperade områdenas ekonomi. Jordbruk sysselsatte den allra största delen av befolkningen, men utgör en mycket begränsad del av utkomsten. I stället har en allt viktigare inkomstkälla blivit mer eller mindre reglerat De ockuperade områdenas befolkning har blivit en enorm Mot. 1987/88 reserv av billig arbetskraft för den israeliska ekonomin. I detta perspektiv framstår de demonstrationer, vilka närmast kan betecknas som en folkresning, som den palestinska befolkningen gått ut i, som självklara reaktioner på en långvarig och olaglig ockupation. Men demonstrationerna utgör inte hela bilden av de ockuperade områdenas motstånd och kamp för självbestämmande. En viktig del i denna kamp utgörs av folkliga rörelser, vilka på ett konstruktivt och utvecklande sätt, fjärran från vulgärbilden av palestiniern som terrorist, bygger upp den palestinska sociala infrastrukturen som raserats av den israeliska ockupationen. Volontära läkarorganisationer bygger upp hälsovård, agronomer och bonderåd skapar billiga jordbruksförbättringar, ungdoms- och kvinnoorganisationer bygger upp daghem, ungdomsklubbar och institutioner för kvinnors arbete. Allt detta görs trots ockupationen och mot ockupanternas vilja. Det måste ligga i intresse att stödja ett sådant arbete, inte för att det är en del av motståndet, utan för att det är en del av uppbyggandet av ett helt folks rätt och värdighet. I det läge som existerar, där våldet riskerar att trappas upp än mer, vilar ett stort ansvar på , som en av de stater som mest konsekvent försvarat FN:s principer, att agera och agera kraftfullt. Tanken på en internationell fredskonferens i FN:s regi med deltagande av säkerhetsrådets fasta medlemmar, de berörda arabstaterna, och PLO som det palestinska folkets enda legitima representant, måste föras fram mot den israeliska våldspolitiken och vägran att godta palestinska folkets rätt till självbestämmande och en egen stat. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär åtgärder för att begränsa kontakter med i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att hos regeringen begär åtgärder för att utveckla handel direkt med och , 3. att begär att regeringen i FN och i alla kontakter internationellt driver frågan om en internationell fredskonferens i enlighet med motionens förslag, 4. att hos regeringen begär åtgärder för att frågan om palestinska flyktingars rätt att återförenas med sina familjer i tas upp i FN, 5. att hos regeringen begär en ökad humanitär hjälp till de palestinska flyktingslägren i , 6. att hos regeringen begär åtgärder för att utreda möjligheterna till direkt bistånd till palestinska folkrörelser på och i , 1* 1987/88. 7. att hos regeringen begär åtgärder för ett större utbyte av mellanfolkliga kontakter mellan de palestinska och svenska folken, genom bl. a. stöd till de organisationer och folkrörelser som verkar i för att informera om det palestinska folkets situation. 1987/88 U519 (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)