mot · GA02Ub812 · 1987-01-23 00:00:00 — En anställning ger bättre träning i de regler av social karaktär som råder på en arbetsplats jämfört med vad tillfällig praktik kan ge. Allt detta bidrar med säkerhet till att de allra flesta lärlingar får arbete efter utbildningen, vilket all erfarenhet också visar. Vad gäller de studiefärberedande linjerna är det inte i första hand deras innehåll som behöver förändras. Däremot kan elevernas valmöjligheter förbättras. Elever med intresse för idrott och estetiska ämnen kan med timplanejämkning få för studier i sitt specialintresse. Vi föreslår att elever med intresse för ett läroämne skall ges samma möjlighet. Från högskolehåll kritiseras elevernas bristande kunskaper. Detta har, enligt vår uppfattning, huvudsakligen att göra med utformningen av tillträdessystemet till högskolan. Kvotsystemet uppmuntrar taktisk Finurlighet snarare än att eleverna väljer linje efter intresse och de fortsatta studiernas kunskapskrav. I ett senare avsnitt redovisar vi vårt förslag till ett nytt tillträdessystem. Ett sådant system kan detta till trots inte gälla de elever som redan har påbörjat sin gymnasieutbildning. Vi föreslår därför att garantin för direktövergång höjs till fr. o. m. . Fristående skolor med gymnasieutbildning I föregående avsnitt har vi pekat på vikten av att eleven har rätt att välja i vilken skola fristående skola eller någon av skolorna inom den allmänna skolan han/hon vill gå sin grundskoleutbildning. Också på gymnasienivå är det viktigt att eleven kan välja den utbildning som passar bäst oavsett huvudman. Statsbidrag bör därför utgå till skolor med en verksamhet som är jämförbar med den som bedrivs inom den allmänna gymnasieskolan. För att få statsbidrag skall skolan kunna visa på en sådan stabilitet i fråga om personal, lokaler etc. som är nödvändig för att undervisningen skall uppfylla kvalitetskraven. Bidrag bör däremot inte gå till skolor som är knutna till företag och organisationer och som har sin verksamhet inriktad först och främst på intern- och vidareutbildning. I det system vi föreslår är det inte rimligt att vare sig direkt eller indirekt fattar beslut om varje enskild skola. Enligt vår mening skall regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer kunna fatta beslut om stöd enligt de riktlinjer vi här har föreslagit. I avvaktan på ett nytt statsbidragssystem bör med nuvarande regler fatta beslut om fortsatt statsbidrag till följande skolor: i , gymnasium i samt . Motivet till att avveckla statsbidraget till dessa skolor var att de inte ansågs tillföra det allmänna skolväsendet något som detta kan dra nytta av. Vi kan inte dela denna uppfattning. är den enda återstående totalt vertikalt integrerade skolan i vårt land. litenhet ger arbetsmöjligheter som inte erbjuds vid stora skolor. Samarbetet mellan olika ämnen kan ge goda pedagogiska erfarenheter. STI:s utbildning har en klar särprägel. Det gäller såväl koncentrationen på tekniska ämnen som antalet bundna lektioner. Enligt samstämmiga uppgifter från avnämarna representerar de tekniker som institutet utbildar en yrkeskategori som inom näringslivet är starkt efterfrågad. Inte ens de utgångspunkter regeringen själv anger för prövning av statsbidrag förslår för att neka dessa tre skolor fortsatt stöd. En huvuduppgift för vuxenutbildningen är att minska bildnings- och utbildningsskillnader mellan olika medborgare. Den som i sin ungdom inte fått möjlighet att tillägna sig kunskaper och färdigheter motsvarande dagens obligatoriska skola skall i stället ha den möjligheten i vuxen ålder. Vuxenutbildningen kan stärka människors möjligheter i arbetsliv och samhälle. Den kan ge allmän kulturell bildning, språkkunskaper och möjligheter att pröva och utveckla den egna skapande förmågan. Vuxenutbildning ges i många olika former, t. ex. i studiecirklar, på folkhögskolor och i vuxenutbildning. Var och en av dessa har sin egen tradition och tillkomsthistoria. En allt viktigare uppgift för vuxenutbildningen är att tillgodose de utbildningsbehov som uppstår genom förändringar i arbetslivet. Den utbildning som valts under tonårens skolgång måste kanske kompletteras. Detta kommer även att gälla dem som har genomgått gymnasial utbildning. Vuxnas behov av utbildning kommer med stor sannolikhet att öka beroende på de allt högre krav som arbetsmarknaden ställer. En berättigad fråga är därför om nuvarande utbildningsformer är de mest lämpade för att möta kommande behov av vuxenutbildning. Vuxenutbildningen har varit föremål för utvärdering. Denna gällde emellertid huvudsakligen i vad mån vuxenutbildningsreformen hade lyckats eller inte. Reformens syfte var framför allt att utjämna utbildningsklyftor. Vad gäller framtida behov pekar utredaren på den betydelse som personalutbildningen kommer att få. I betänkandet föreslås att frågan om utbildningsfonder utreds. Vi kan instämma i att personalutbildning kan ge viktiga bidrag till indi vi Vid sidan av sådan utbildning måste det emellertid finnas möjligheter att efter eget intresse och egna planer välja utbildning, t. ex. i syfte att stärka den egna ställningen på arbetsmarknaden. Det är då viktigt att utbildningen verkligen motsvarar de krav på kvalitet som man bör ha rätt att ställa med tanke på de uppoffringar som ofta måste göras. I årets budgetproposition föreslår regeringen att anordnare av vuxenutbildning på olika sätt bör anpassa organisation och kursutbud till de vuxnas faktiska behov. Vi kan instämma i en sådan inriktning av vuxenutbildningen, men frågar oss om sådana förändringar är tillräckliga. Regeringen aviserar en översyn av folkhögskolans verksamhet för att bedöma vilken roll den kan och bör spela . Vi anser att en sådan översyn skall försöka utröna hur samtliga utbildningsanordnare av vuxenutbildning bättre skall kunna anpassa sin verksamhet till kommande utbildningsbehov för de vuxna. En översyn bör göras utifrån följande riktlinjer: Statsbidragen bör förändras så att de ger större möjligheter att variera utbildningsutbud och organisation. Åtgärder bör vidtas så att den kommunala vuxenutbildningen bättre kan motsvara de krav som bör ställas vad gäller kvalitet och resultat. Dess organisation bör vara mer flexibel med hänsyn till de heterogena grupper som går i komvux. En utökning av antalet folkhögskolor är knappast möjlig inom den ram som kan ställas till förfogande utan att redan befintliga skolor berörs. Det bör utredas hur landstingsägda folkhögskolor kan överlåtas till de organisationer m. m. som vill starta sådan utbildning. Stödet till studieförbunden bör konstrueras på ett enhetligt och opartiskt sätt men ändå ge studieförbunden friare regler för organisation av sin verksamhet. Studieförbundens utformning och regler bör utformas så att de inte styr utbud och omfattning av vuxenutbildningen. Regeringen bör göra en översyn med den inriktning som vi här har angivit. I budgetpropositionen föreslås att vuxenutbildningen skall ges ökade resurser som besparingar föreslås bl. a. på den obligatoriska skolans område. Denna prioritering är enligt vår mening oacceptabel. 1 ett kärvt budgetläge måste utbildningen av den uppväxande generationen sättas före andra i och för sig angelägna utbildningsinsatser. I annan motion föreslår vi därför vissa förstärkningar för ungdomsskolan, som vi föreslår en viss neddragning av anslagen till vuxenutbildningen. Hela vårt samhälle och vår kulturella utveckling är beroende av att kunskaper hålls vid liv och att ny kunskap erövras. Det ligger därför i samhällets intresse att skapa så goda betingelser som möjligt för högre utbildning och forskning. Den högre utbildningen och forskningen skall enligt vår mening vägledas av vetenskapliga mål. Universiteten är inte först och främst utbildningsanstalter för vissa yrken utan institutioner för utveckling av det mänskliga vetandet. Starka och självständiga universitet behövs också för att bl. a. garantera gentemot statsmakterna oberoende tänkande och kritik. Detta är av särskild betydelse när den offentliga makten nått en sådan omfattning som i vårt land. Nuvarande organisation av den högre utbildningen och forskningen har fjärmat sig från en sådan grundsyn. Grundutbildningen har utformats för att i första hand passa arbetsmarknadens behov. Resultatet har bl. a. blivit större svårigheter att rekrytera forskarstuderande. En oproportionerligt stor andel av de statliga forskningsresurserna fördelas av sektorsorgan som departement och myndigheter. Den politiska styrningen av forskningen sätts därmed före inomvetenskapliga bedömningar. Universitet och högskolor måste få möjlighet att spela sin ursprungliga roll. Denna är enligt professor em. att "skapa hela personligheter, fria genom sin kunskap, ödmjuka inför det förflutna och ansvarsmedvetna genom sin insikt om kunskapens makt över framtiden. Vi föreslår i det följande de förändringar som är nödvändiga för att universitet och högskolor skall få denna möjlighet. Sådana förändringar berör både grundutbildning och forskning. Dessa båda uppgifter är enligt vår uppfattning ömsesidigt beroende av varandra. Som ett exempel kan nämnas dimensionering och lokalisering av den grundläggande utbildningen. Det är därför olyckligt att forskningspolitiken har kommit att betraktas som en verksamhet för sig, något som markeras av att den aviserade propositionen om forskningspolitiken kommer att behandlas i särskild ordning. Våra möjligheter att bedöma regeringens samlade politik för utbildning och forskning blir därmed små. Vi utesluter inte att vi i anslutning till den forskningspolitiska propositionen måste återkomma med förslag som i första hand berör den grundläggande högskoleutbildningen. Våra förslag i denna motion koncentreras emellertid till i första hand tre områden, nämligen ämnesstudier, en kreativ miljö och tillträdessystemet. Det linjesystem som infördes i och med så kallade högskolereform riskerar att utarma universitetsämnena. Inte minst gäller detta inom humaniora. Linjenämnderna "beställer av institutionerna skräddarsydda kurser för de olika linjernas behov. Det medför bl. a. att omfattningen av de ämnen som ingår i linjen styrs av linjens yrkesinriktning och inte av vetenskapliga kvalitetskrav. Fördjupade ämnesstudier är oftast inget krav utan i bästa fall ett tillval. Som en direkt följd har svårigheter att rekrytera forskarstuderande uppstått eller förvärrats inom flera ämnen. Anslagssystemets konstruktion understryker insititutionernas alltmer underordnade roll. Den stora resursströmmen sektorsanslagen styrs till linjerna. För de institutioner som har få eller inga kurser på linjer återstår att ansöka om medel från regionstyrelserna. Vi utgår från att dessa aspekter beaktas i den översyn av anslagssystemet som pågår. Vi anser att ämnesstudierna måste ges en renässans. Det är först med fördjupade ämneskunskaper som grund som de studerande kan få det metodkunnande som är redskapet för ett i egentlig mening kritiskt tänkande. För en bibehållen standard på svensk forskning är det dessutom nödvändigt att rekryteringsbasen ökar genom att andelen studerande med tillräckliga ämneskunskaper blir större. För att öka möjligheterna till ämnesstudier inom framför allt det förutvarande filosofiska fakultetsområdet behövs ändringar på en rad punkter: o Institutionerna skall kunna erbjuda de studerande traditionella ämneskurser, standardkurser, på grundläggande nivå samt påbyggnadskurser. (En sådan benämning på kurserna anger bättre vilken nivå kursen ligger på än nuvarande poängsystem. Detta redovisar egentligen bara antal veckor som kursen pågår.) Den studerande kan med hjälp av dessa kurser kombinera ett eget utbildningsprogram som ett alternativ till linjeutbildning. o Tillträdet skall i huvudsak vara fritt till dessa standardkurser och påbyggnadskurser. Det införda systemet med individuella studieprogram bör modifieras så att alla studerande tillförsäkras möjligheter att få tillträde till önskade utbildningskombinationer, o Inga anslag som rör grundutbildning och forskning skall som behöva passera också regionstyrelserna innan de når högskolan. Direktfördelning till högskolan ger institutionerna möjlighet att upprätthålla ett basutbud av ämneskurser. o Linjer som i huvudsak har till syfte att med hjälp av sektorsanslagen ge institutionerna en någorlunda stabil bas bör avvecklas. Med vårt förslag till anslagssystem kommer institutionen att på ett helt annat sätt kunna avgöra om medlen skall användas till linjeutbildning eller ämneskurser. o På kort sikt måste förutsättningarna för ämnesstudier förbättras genom ett ökat utbud av enstaka kurser. Vi föreslår därför att anslaget för lokala och individuella linjer och enstaka kurser (LIE-anslaget) ökas med 15 milj. kr. För att höja kvaliteten anser vi att det är särskilt angeläget att öka per capita-resurserna för enstaka kurser inom de samhällsvetenskapliga och humanistiska ämnesområdena, varvid i samt högskolorna i , och bör prioriteras. har med nuvarande ramar svårt att erbjuda tillräckligt underlag för tjänster m. m. inom dessa områden. Vad gäller de tre andra högskolorna anser vi att de med sin tidigare koppling till resp. universitet har goda förutsättningar att bedriva traditionell universitetsutbildning inom ett relativt stort antal ämnesområden. Det är av vital betydelse att högskolan erbjuder lärare, forskare och studenter en kreativ miljö. Obesatta professurer, universitetsanställda som lämnar sin tjänst för att inte återvända, dålig rekrytering till forskarstudier etc. har inte varit ovanliga företeelser . För att vända denna negativa utveckling behövs förändringar på många plan. Bland det viktigaste är att återskapa en kreativ miljö. I detta begrepp ligger att forskare och lärare skall ha stor frihet att ägna tid åt sitt ämnes Det ger tillfredsställelse att nå fördjupad kunskap inom ämnet och att bidra till dess utveckling. Förslagen i det följande syftar till att ge forskare och lärare möjlighet att koncentrera sig på det som är universitetens och högskolornas uppgift, nämligen att vidmakthålla och utveckla kunskap. 0 Förstärk institutionerna och deras ledning. Ämnenas och därmed institutionernas ställning måste stärkas om det åter skall uppfattas som stimulerande att undervisa och forska. Vi har redogjort för hur ämnesundervisningen kan förstärkas. Den inomvetenskapliga utvecklingen kräver goda kontakter inte bara mellan institutionernas egna forskare och lärare utan också med det internationella vetenskapssamhället. Vi har i annan partimotion om internationalisering lämnat förslag till hur högre utbildning och forskning skall kunna delta 1 internationella sammanhang. Bland förslagen kan nämnas en uppräkning med av anslaget till högskoleföreträdarnas deltagande i konferenser och internationella organisationer. Vi väcker också tanken att fakultetsanställda i likhet med forskare vid sektorsorgan skall kunna disponera . Vidare påpekar vi att tillgång till internationella databaser också är en del i internationaliseringen av forskningen. 1 vid mening datorstödd forskning är inte längre begränsad till matematisk/naturvetenskaplig och teknisk fakultet. Också samhällsvetenskaplig, språkvetenskaplig och övrig humanistisk och annan forskning är i stort behov av datorer. Det begränsade utrustningsanslaget innebär stora svårigheter för forskarna i och med att medel för datatid och datorutrustning inte på långa vägar räcker till. Detsamma gäller anslagen till biblioteken. i grundutbildningen skulle datorer behöva användas som ett reguljärt hjälpmedel i mycket större utsträckning än vad som är möjligt. En kreativ miljö förutsätter att forskare, lärare och studenter har redskap för sitt arbete. 1 motion l986/87:Ub828 angående budgetfrågor föreslås därför att anslaget för inredning och utrustning utöver regeringens förslag ökas med 30 milj. kr. 1 detta sammanhang bör också påpekas vikten av att prioriteringen av byggnadsprojekt görs på ett sådant sätt att andra kanske redan gjorda investeringar i form av nya utbildningar får full effekt. Uppdraget som prefekt uppfattas ofta som en straffkommendering. Att leda arbetet vid en institution borde i stället vara ett av de viktigaste värven inom högskolan. Vid forskande institutioner borde det vara en självklarhet att prefekten är en högt vetenskapligt kompetent person, i normalfallet professorn/ämnesföreträdaren. Prefekten bör ha en lön som står i relation til uppdragets ansvar och arbetsuppgifter samt garanteras sammanhängande tid för forskning. o Öka det lokala inflytande över ekonomin. I nstitutionerna skall vara centra för vetenskapligt motiverat arbete. De måste kunna säga nej till uppgifter som bedöms vara negativa för den egentliga uppgiften. Det förutsätter att institutionerna har en bättre ekonomisk bas. Vi har redan nämnt vikten av att alla medel till grundutbildningen går direkt till högskolorna. Vidare är möjligheter till långsiktig planering en förutsättning för självständiga institutioner. Erfarenheterna från de senaste årens ad hoc-betonade besparingsstrategi från statsmakternas sida visar på riktigheten i detta påstående. Vi har därför föreslagit treåriga budgetramar. Av samma skäl bör varje högskola själv få hand om anslagen för utrustning och ersättningsanskaffning. I budgetpropositionen aviseras förändringar i denna riktning på båda dessa punkter, vilket är positivt. o Minska byråkratin. Byråkratin inom hela högskolesystemet måste hållas tillbaka för att tid och kraft skall kunna ägnas utbildningen och forskningen. Regeringen pekar i budgetpropositionen på att högskolorna själva har ett stort ansvar för att verksamheten bedrivs så effektivt som möjligt. Detta är förvisso sant, men det åligger också staten att utforma sina bestämmelser så att detta är möjligt. Vi menar att det är orimligt att jämställa den verksamhet som bedrivs i högskoleväsendet med den som statliga myndigheter och verk utför. Forskning och utbildning är inte myndighetsutövning. En drastisk avbyråkratisering av högskolan är nödvändig. Det kan åstadkommas genom att ändra antagnings- och anslagssystemen, genom att radikalt minska antalet beslutsnivåer och beslutande organ och genom att minimera kravet på uppgifter till centrala datasystem som t. ex. STUDOK/ LA DO K. Vi beklagar därför att regeringen fortfarande anser sig behöva bereda frågan om ett avskaffande av regionstyrelserna ytterligare innan ett ställningstagande är möjligt. Vi anser att regionstyrelserna utgör ett onödigt mellanled i beslutsgången. Vi föreslår att de avvecklas och att de uppgifter som fortsättningsvis behöver utföras fördelas mellan UHÄ och högskolorna. Företrädare för har i skilda sammanhang redovisat vissa tankegångar om förändringar vad gäller majoritetsförhållandet i högskolestyrelserna. Enligt dessa företrädare vore det önskvärt att regeringen utser majoriteten i dessa styrelser. Vi eftersträvar det motsatta förhållandet, nämligen högskolor och universitet som är autonoma i förhållande till statsmakterna. Oavsett vilka ledamöter regeringen kommer att utse är det olämpligt att statsmakterna utser majoriteten av ledamöterna. Det vore, enligt vår uppfattning, rimligare att universiteten fick ökad frihet att bestämma rörande sina styrelser, både vad gäller antal ledamöter och hur dessa skall utses samt sammansättningen av styrelsen. har för presenterat sitt förslag till en reformerad tillträdesordning. Förslaget innebär förbättringar på vissa punkter i förhållande till nuvarande system. De största nackdelarna med nuvarande regler finns dock kvar. Detta gäller t. ex. att förkunskapskraven är för lågt satta och att taktikläsningen kommer att fortsätta. Vi anser också att poäng inte skall ges för allmän arbetslivserfarenhet. Enligt vår uppfattning krävs en genomgripande förändring av tillträdessystemet i enlighet med följande principer: För behörighet till längre och mer krävande linjer bör fordras minst genomgången treårig gymnasielinje. För övriga utbildningar bör tvåårig gymnasielinje vara tillräcklig. För några utbildningar kan det bli aktuellt att ställa krav på viss tids relevant yrkeslivserfarenhet för att uppnå behörighet. Det huvudsakliga wmr/sinstrumentet skall vara betyg. Enligt alla tillgängliga undersökningar har betygen det entydigt bästa prognosvärdet för framgång i studierna. För utbildning som är inriktad mot vissa specifika yrkesområden bör särskilda intagningsprov konstrueras. Det kan gälla t. ex. journalist- och arkitektutbildningen. Studerande som av olika skäl fått otillräckliga betyg från gymnasieskolan bör ges en andra chans att komma in på önskad högskoleutbildning. Genom ett allmänt studielämplighetsprov kan ett urval göras mellan dessa sökande. Den som deltar i provet skall också ha uppfyllt de särskilda förkunskapskraven. Ett sådant prov lämpar sig även för den som har skaffat sig de reella förkunskaperna för högre studier om än inte de formella. Någon meritpoäng för allmän arbetslivserfarenhet skall inte förekomma. Slutligen bör en individuell bedömning göras av sökande individuellt. Huvuddelen av de sökande skall antas på grundval av betyg. Behörighetsreglerna för enstaka kurser skall i princip vara desamma som för linjer. Någon möjlighet att kompensera förkunskapskraven genom uppnådd ålder eller allmän arbetslivserfarenhet skall således inte finnas. De enstaka kurserna bör indelas i grupper beroende på vilket syfte kurserna har. Inom varje ämne skall det finnas en standardkurs som skall ge de studerande generell kunskap i ämnet. Den som vill fördjupa sig ytterligare kan fortsätta med påbyggnadskurser. Till merparten av standardkurserna skall tillträdet vara fritt. Måste en spärr sättas skall urvalet göras på grundval av betyg eller resultatet från högskoleprovet. Vid urval till kurser som syftar till fort- och vidareutbildning måste självklart hänsyn tas till relevant arbetslivserfarenhet. Vid urval till påbyggnadskurser skall på motsvarande sätt hänsyn tas till tidigare akademiska studier. Tillträdesfrågorna har utretts och betänkandet är remissbehandlat. Regeringen har emellertid ännu inte förmått lämna förslag till om de viktiga tillträdesfrågorna. I den avlämnade propositionsförteckningen finns frågan inte heller upptagen. bör därför hos regeringen begära förslag om ett nytt tillträdessystem i enlighet med de riktlinjer som anges i denna motion i sådan tid att riksdagsbeslut om ett sådant nytt system kan fattas . I avvaktan på ett regeringsförslag om tillträdesfrågorna avstår vi från att framställa konkreta yrkanden i enlighet med de nu redovisade principerna. Vi har däremot under avsnittet Gymnasieskolan föreslagit att nuvarande regler om den s. k. direktkvoten skall höjas till för alla utbildningslinjer. Högre utbildning och regional utveckling Kraven på att utbildning inte minst högskoleutbildning skall spela en central roll i den regionala utvecklingen har ökat markant . Skälen härtill är flera. Vi kan peka på den utveckling som näringslivet och industrin är på väg in i. () har beskrivit denna utveckling så här: Det är ett livsvillkor för svensk industri att på alla områden utvecklas mot mer kunskapsintensiv produktion. (och konkurrenskraft, 1979) Inom näringslivet har man successivt kommit att inse att företagen inte kan utvecklas utan tillgång till mer utbildad och kvalificerad personal. Möjlighet att rekrytera sådan personal blir därför avgörande för deras intresse av nyetablering, t. ex. på orter som drabbas av industrinedläggelser. Tillgång till kvalificerad yrkesutbildning som bygger på gymnasieutbildning uppfattas därmed som en strategisk faktor för en bygds överlevnad. Tanken att förekomsten av högre utbildning kan utgöra en motor i den regionala utvecklingen är förvisso inte ny. Den utgör i själva verket en av hörnstenarna i riksdagsbesluten (1975 och 1977) om reformeringen av den högre utbildningen. Vad gäller omfattningen av högskoleutbyggnaden sägs följande i propositionen (1975:9) om den nya högskolan: