mot · GA02So208 · 1987-01-15 00:00:00 — Motion till 1986/87:So208 m. fl. (fp) Äldres boende De allra flesta äldre bor i vanliga bostäder och klarar sig själva utan nämnvärd hjälp vare sig från anhöriga eller från samhället. Behovet av särskilda stödåtgärder uppstår först när ålder och sjukdom leder till funktionsnedsättningar som medför behov av hjälp. Det är också först då som brister i tillgänglighet och service blir ett allvarligt problem. Vi skall ges möjlighet att bo kvar i vår vanliga bostad och i vår invanda miljö , trots omfattande behov av service och vård. Även om man bor på institution måste den personliga integriteten och rätten att få fortsätta att bestämma över sitt eget liv respekteras. Erfarenheten säger oss att dessa mål inte är uppfyllda. De äldres verklighet kan uppvisa många avsteg från dessa principer. Varje sådant avsteg bör ses som en utmaning. Det kanske mest upprörande avsteget finns i de förhållanden som på många håll råder inom långvården och på liknande institutioner. bor knappt 60 000 människor i flerbäddsrum på institutioner. De flesta av dessa är äldre. De har i allmänhet inte valt detta eller fått möjlighet att välja rumskamrater. De tvingas varje minut av dygnet leva inför öppen ridå med sin glädje, sorg och smärta, gråt, förvirring och oro, måltider och hygien, ständigt tillsammans med andra. Detta är oacceptabelt. Vi måste minska institutionsboendet och garantera dem som ändå måste vistas på institution rätten till ett eget rum eller att dela rum med någon som man själv har valt. Det är bl. a. de äldre som bor på långvården som tillhör vad kallar för "Det glömda . De nuvarande förhållandena är inte bara inhumana utan också mycket kostnadskrävande. Huvuddelen av kostnaderna för äldreomsorgen går till institutionsvård och en mindre del till öppenvård. Ett minskat institutionsboende kan framför allt leda till ett mänskligare samhälle men också innebära samhällsekonomiska besparingar. Det kan dock, på kort sikt, kosta pengar att bygga om t. ex. föråldrade sjukhem så att de ger en hygglig boendestandard. uppstår kostnader både för institutioner och för en utbyggd hemhjälp. Dessa kostnader får vi bära. anser, även i dessa tider av omprövning och ekonomisk återhållsamhet, att reformarbetet för de glömda och eftersatta grupperna måste fortsätta och intensifieras. I denna motion behandlas i första hand boende och service för äldre. i dagligt tal kallar äldre är människor med en åldersskillnad . Att klumpa ihop människor med en stor åldersskillnad till en grupp med en benämning leder lätt till negativa förväntningar från såväl äldre som allmänhet. Det är lika stor spännvidd i hälsotillstånd, intressen, boende och familjesituation bland de äldre som bland människor i annan ålder. Trots denna insikt använder vi, i brist på bättre, benämningen äldre i denna motion. Boende och service för äldre De äldres andel av befolkningen kommer att vara relativt oförändrad under resten av århundradet. Däremot kommer åldersfördelningen bland dem som är att förändras. Antalet personer som är eller äldre beräknas öka från ca 122 000 till ca 200 2000. Detta ställer högre krav på äldreomsorgen . Om det skall vara möjligt att även i fortsättningen minska institutionsboendet för de äldre krävs större satsningar på service och vård i hemmet. Den höga bostadsstandarden i har medfört att de allra flesta äldre bor modernt. De äldre bor dock sämre än befolkningen i dess helhet. Det är framför allt rörelsehindrade äldre som bor sämre än befolkningen i övrigt. Det finns ungefär en miljon lägenheter i hus med tre eller fler våningar som saknar hiss. En fjärdedel av de svårt rörelsehindrade äldre, ca 45 000 personer, bor en eller flera trappor upp utan hiss. Personer med låg ATP eller ingen ATP har i vissa fall svårt att bära kostnaden för en modern bostad beroende på låg KBT. Pensionärernas standard varierar även beroende på att taxorna för olika tjänster, t. ex. hemtjänst och färdtjänst, varierar kraftigt. De nya regler som regeringen föreslår för KBT innebär att skillnaderna minskar. Förslaget kommer också att innebära en stor förbättring framför allt för de pensionärer som har störst svårigheter, dvs. pensionärer med enbart folkpension eller låg ATP. Vi är därför positiva till förslaget och accepterar i princip också den finansiering som regeringen föreslår, ett slopande av det s. k. avgiftsfria året. Vid prövning av detta förslag måste emellertid noga tillses att förändringen inte äventyrar möjligheterna för äldre människor att så länge de kan och önskar behålla sina egna bostäder. De höjda bostadstilläggen bör bidra till att detta mål uppnås, men härutöver krävs även generösa jämkningsregler så att inte enskilda pensionärer hamnar i ekonomiskt trångmål genom de nya avgifterna. En allvarlig brist i regeringens förslag är att det avgiftsfria året föreslås slopat från medan däremot KBT-höjningen träder i kraft först . Härigenom uppstår ett glapp då pensionärer kan drabbas av sjukvårdsutgifter utan att få den kompensation som det högre bostadstillägget innebär. Vi accepterar inte denna försämring av pensionärernas villkor utan föreslår att båda förändringarna träder i kraft . Den övervägande delen av alla äldre bor i vanliga bostäder. i åldern bor i särskilda bostäder för äldre, dvs. långvård, ålderdomshem och andra institutioner samt servicelägenheter. Av dem som är i åldern bor i särskilda bostäder. Av dem som är eller äldre bor ungefär hälften i särskilda bostäder för äldre. De undersökningar av förhållandena som har funnits har ofta varit . Det har bl. a. varit svårt att få fram aktuella uppgifter om rumsfördelning på institutioner. Det är därför glädjande att nu har gjort en bostadssocial inventering vid institutioner. undersökning omfattar ålderdomshem, somatisk långtidssjukvård, psykiatrisk vård och vårdhem för psykiskt utvecklingsstörda och visar förhållandena . Möjligheten att få eget rum framgår av nedanstående tabell: Av det material som redovisats av denna undersökning framgår att det finns stora brister i institutionsvården. Mer än hälften av patienterna inom långvården fick gå och lägga sig före . av dem som bor på institution kan som regel välja maträtt. 25 000 personer vistas på institutioner där de själva inte kan välja tid för dusch eller bad trots att de klarar sig själva. På ålderdomshem (med helinackordering), betalar den boende oftast en helinackorderingsavgift. Avgiften för boende och service på ålderdomshemmen är inkomstprövad. Enligt socialtjänstlagen har kommunen möjlighet att ta ut skäliga avgifter. I socialtjänstförordningen sägs att den som bor på ett ålderdomshem skall förbehållas ett visst belopp för egen konsumtion. Standarden på ålderdomshemmen är ofta låg. Den boende har dock i allmänhet ett eget rum. av rummen finns toalett men i av rummen finns dusch. Den genomsnittliga rumsstorleken är . Kokmöjligheter saknas i allmänhet i anslutning till rummet. Av de ca 500 hem som är byggda i två plan saknar 200 hiss. 1350 hem kan en rullstolsburen inte ta sig ut eller in utan hjälp. Antalet platser på ålderdomshem har minskat något , då antalet platser var ca 60 000. platser långsamt minskat med en eller ett par tusen . En del av de platser som försvinner finns dock kvar i form av servicelägenheter. 1985 fanns knappt 52 000 platser inom långtidssjukvården. För många rör det sig om ett tämligen permanent boende. Långtidssjukvården är inte avsedd för varaktigt boende men fungerar i praktiken så i många fall. De som vistas inom långtidssjukvården har i många fall inte någon egen bostad kvar. Endast en tredjedel av platserna finns vid lokala sjukhem. Resterande platser finns vid institutioner av sjukhuskaraktär, dvs. långvårdskliniker och centrala sjukhem. Antalet platser inom långtidssjukvården har ökat med ca 15 000. Bostadsstandarden är mycket låg. Endast var fjärde patient har eget rum. bor i rum med fyra eller fler bäddar. I hälften av rummen finns ingen hygienisk utrustning förutom tvättställ. Endast 2 800 av patienterna hade egna tavlor på rummet och 1 000 hade egna möbler. På mentalsjukhus och andra psykiatriska institutioner fanns 1985 ca 23 000 platser. Ungefär hälften av dem som vistas på dessa institutioner är . Många har vårdats . Genom utvecklingen mot öppnare vårdformer beräknas antalet platser fortsätta minska. Bostadsstandarden är mycket låg även på dessa institutioner. Endast en fjärdedel av platserna fanns i enkelrum. Över hälften av platserna saknade sanitära bekvämligheter. Ett fåtal hade egna möbler. Även antalet platser vid institutioner för psykiskt utvecklingsstörda minskar i snabb takt. I har den boende egen lägenhet med hygienutrymmen och kokmöjligheter. Det rör sig alltså om en fullvärdig bostad. Den boende har hyreskontrakt och betalar en hyra som fastställs på samma sätt som övriga hyror. Rätt till KBT finns. Det finns även där lägenheterna upplåts med bostadsrätt. Antalet ökar snabbt. De började byggas . 1985 fanns ca 32 000 servicelägenheter. De flesta av dessa är små. Hälften av lägenheterna är ett rum och kök. Det pågår på många håll ett intensivt arbete för att förändra äldreomsorgen. Spri har medverkat i utvecklingsarbete på flera orter. Bristerna i äldreomsorgen har ofta visat sig vara bl. a. dessa: o Långa köer till , ålderdomshem och långvårdsklinik o Långa vårdtider i sluten vård - överbeläggningar o Ett stort antal patienter på för hög vårdnivå. Ansvaret för patienten uppdelat på tre till fyra instanser o Flaskhalsar mellan vårdnivåer i långtidssjukvården o Centraliserad handläggning av långvårdsärenden o Otillräckliga resurser för vård i hemmet o Obetydligt samarbete mellan primärkommun och primärvård o Bristande valfrihet i service o Dålig kvalitet på mat m. m. 0 Bristande respekt för självbestämmande Det har visat sig att flyttning till institution ofta inte hade varit nödvändig. Besluten om flyttning fattades i många fall på ett bristfälligt underlag och utan den äldres medverkan. Man prövade ofta inte alternativa möjligheter att tillgodose hjälpbehoven. Många tvingades flytta därför att det inte fanns tillgång till service och vård Det saknades t. ex. möjligheter att få hjälp och nätter. Andra flyttade till eller ålderdomshem när det hade räckt med en bättre bostad. Flyttningarna till för hög vårdnivå skedde ofta därför att det inte fanns plats på den rätta, lägre, vårdnivån. inventeringar av patienter har visat att var femte patient inom långtidssjukvården skulle kunna skrivas ut om det fanns några alternativ. Det finns också tecken som tyder på att det har funnits en rädsla för att inte acceptera möjligheten att flytta till ett ålderdomshem eller sjukhem då man varit osäker på om man kunde få en plats senare då man verkligen skulle behöva en sådan. Denna oro medverkar till att skapa ett ökat tryck på institutionsvården. Enligt personalen skulle flyttningen i många fall ha kunnat undvikas eller skjutas upp om det hade funnits möjligheter till mer service och vård i hemmen. Det finns klara vetenskapliga belägg för att institutionsvistelse ofta är nedbrytande. Det medför ofta en onödig nedgång i funktionsförmågan. Den enskildes möjligheter till ett självständigt liv reduceras alltför snabbt. Boende på institution innebär för många att den egna identiteten går förlorad. Den som bor på institution kan inte påverka sin miljö och får inte ta ansvar. Kontakten med vänner minskar. Man kan inte omge sig med de möbler och andra ägodelar som man är van vid. Det uppstår ofta ett starkt beroendeförhållande till personalen. Även om det officiella målet har varit att ge äldre möjlighet att bo kvar i sin vanliga bostad så har den praktiska politiken inte anpassats till denna målsättning. De resurser som satsas på hemsjukvård och hemtjänst är små jämfört med de resurser som satsas på institutionsboende, trots att institutionsvård är mycket dyrbar i förhållande till öppen vård. Resultatet av de förändringar som vidtagits inom äldreomsorgen visar att en ökad satsning på öppen vård har gjort det möjligt för fler äldre att få sina vård- och servicebehov täckta i hemmet. har antalet boende på långvård och ålderdomshem minskat medan däremot allt fler bor på . Målet bör vara att alla som inte behöver sjukhusvård ges tillgång till ett självständigt och permanent boende i en vanlig bostad eller i någon form av serviceboende inkl. ålderdomshem. Alltför stora , som lätt får karaktär av institution, bör undvikas. Valfriheten måste vara stor. Det bör finnas servicebostäder med olika standard och upplåtelseformer. Servicelägenheter som upplåts med bostadsrätt ger den boende större möjligheter att ta ansvar för sitt boende, att påverka sin boendemiljö och servicegraden. Vård och service bör inte vara knuten till en viss boendeform. Härigenom undviks att en gammal person tvingas att flytta när behovet av vård och service ökar. och hemsjukvården bör vara samordnad och väl utbyggd. Vården skall kunna ges dygnet runt. Det bör finnas larm och nattpatruller. Det finns även behov av serviceboende med den höga servicenivå som ålderdomshemmen har. Ålderdomshemmen bör dock rustas upp så att de medger ett självständigt boende. Detta innebär att den boende bör ha en tillräckligt stor yta för att göra det möjligt att ha egna möbler samt att ha tillgång till dusch, toalett och kokmöjligheter i anslutning till rummet. Bostaden bör upplåtas med hyreskontrakt och hyra utgå efter de principer som gäller på bostadsmarknaden i övrigt. Härigenom får den boende också rätt till KBT. Långvårdsklinikerna skall svara för utredningar och rehabilitering. Klinikerna skall också vara en resurs för primärvården och hjälpa till med utbildning och utvecklingsarbete m. m. De centrala sjukhemmen bör i stor utsträckning ges annan användning eller läggas ned. De lokala sjukhemmen kommer då i hög grad att användas för växelvård och för avlastning av anhöriga. Genom att vårdtiden är begränsad kan väsentligt fler personer ges vård. Det bör vara möjligt att med kort varsel komma in för tillfällig vård. Boendet på de lokala sjukhemmen bör ske i så hemliknande former som möjligt. Huvuddelen av rummen bör vara enkelrum. De som mer permanent bor på lokala sjukhem skall garanteras rätten till ett eget rum. Därutöver bör det finnas dubbelrum för dem som önskar dela rum. Hemmen bör vara små. För dem som t. ex. är gravt åldersdementa bör man eftersträva ett boende i små gruppbostäder. Det tar självfallet tid att bygga ut och hemsjukvården, vilket är en absolut förutsättning för ett minskat institutionsboende. Detta är i sin tur en förutsättning för att de som bor kvar på institutioner skall kunna få det bättre. Regeringen bör vidta åtgärder för att främja en utveckling av äldreomsorgen som bättre stämmer överens med de äldres önskningar och behov, i enlighet med vad som skisseras i denna motion, samt stimulera landsting och kommuner till insatser i en sådan riktning. Det är angeläget att markerar betydelsen av att boendevillkoren för äldre som efterfrågar sjukvård förbättras skyndsamt. Huvudinriktningen av denna reform skall vara att de som vill skall kunna få sjukvård och omsorg i sin egen bostad. Valfrihet skall vara rättesnöret också för äldre som behöver vård och tillsyn. Långvårdsklinikerna skall i första hand vara en resurs för träning och rehabilitering. När långvården är enda alternativ eller rätt vårdform för bör alla som önskar kunna anvisas eget rum. bör sätta upp som mål att denna rätt skall förverkligas . I många landsting pågår ambitiösa försök att förbättra förhållandena inom långvården. bör besluta om ett särskilt stöd för det arbetet. Vi föreslår därför att ett temporärt statsbidrag inrättas som möjliggör för landstingen att tidigarelägga besluten om ombyggnationer av långvårdskliniker och lokala sjukhem. Statsbidraget bör vara prestationsrelaterat. De landsting som påskyndar ombyggnation eller kan uppvisa fler enbäddsrum för vård på institutioner från till ett annat bör få del av statsbidraget. Det är inte vår avsikt att eftersträva totalt fler vårdplatser på institutionerna. Det är inte en ökad institutionalisering av äldrevården vi eftersträvar utan bättre villkor för dem som måste eller föredrar att bo och vårdas inom långvården. Vi föreslår, att beslutar att för en femårsperiod anslå 100 milj. kr. för denna verksamhet. har hävdat att rätten till eget rum måste anses mer angelägen än en höjd ersättning inom deltidspensioneringen. Den ökade kostnad för staten som vårt förslag medför kompenseras av lägre utgifter för deltidspensioneringen än vad regeringen föreslår. bör uppdra åt regeringen att närmare utforma villkoren för att erhålla statsbidrag. Staten stödjer denna ombyggnadsverksamhet genom att bevilja statliga lån, med räntebidrag, för ombyggnad av ålderdomshem. För att erhålla dessa lån krävs att ombyggnaden resulterar i fullvärdiga bostäder. Med detta menas enligt bostadsfinansieringsförordningen att bostäderna antingen innehåller minst ett rum och kök eller ett och ett halvt rum och kokvrå. Dessutom skall hygienutrymme finnas i varje lägenhet. Det skall dessutom röra sig om permanenta bostäder. Ett självständigt boende skall garanteras genom att bostaden upplåts med hyres-, ägandeeller bostadsrätt. När denna fråga behandlades i (BoU 1984/85:24) anförde bl. a. med anledning av en motion från , att det bör finnas möjligheter att göra undantag från upprustnings- och utrustningsnormerna. De nya regler för ombyggnad som blev följden av beslut har gällt i . I bostadsfinansieringsförordningen sägs således att mindre avsteg från kravet på viss utrymmes- och utrustningsstandard får göras i fråga om kollektiva boendeformer samt vid ombyggnad, om avsteg beror på byggnadstekniska förutsättningar eller liknande omständigheter i det enskilda fallet. Reglerna tillämpas med betydande brist på flexibilitet. I alltför många fall ställs för höga krav som i praktiken förhindrar en ombyggnad. En mycket omfattande ombyggnad ställer högre krav på evakuering av ålderdomshemmet och innebär därför större omställningsproblem för de boende. En mindre ombyggnad blir lättare att göra utan att de boende måste flytta. Flexibilitet i tillämpningen av reglerna innebär att förbättringar i boendestandarden kan genomföras snabbare. Det är angeläget att förändringarna kan genomföras så snabbt att även den nuvarande generationen av pensionärer får nytta av dem. Vi vill också understryka att kommunerna har goda möjligheter att bedöma hur ombyggnaderna skall ske. I vissa fall kan en snabb och mycket omfattande ombyggnad av ålderdomshemmen även leda till att trycket på långvården ökar. Detta gör det svårare att få till stånd en ombyggnad av långvården där de sämsta miljöerna finns. Det finns en risk för att de nya reglerna uppfattas som en skärpning av kraven för att erhålla bostadslån. Enligt vår mening innebär inte beslut detta. Regeringen bör därför se till att reglerna för ombyggnad av ålderdomshem tillämpas med flexibilitet. Detta bör ges regeringen till känna. Hemsjukvård började bedrivas i blygsam skala . Det betraktades då som ett provisorium i avvaktan på en utbyggd långvård. 1984 fick 43 000 patienter hemsjukvåd, varav drygt hälften vårdades av anhöriga. Verksamheten har därefter ändrat karaktär, och hemsjukvården ingår numera i högre grad som del av primärvården även om det finns hemsjukvård som är knuten till sjukhus. Landstingen svarar för hemsjukvården. Det finns även dagsjukvård där patienten vårdas på sjukhus men bor hemma . Kommunerna erbjuder en alltmer omfattande social hemhjälp. Ungefär 315 000 äldre och handikappade får social hemhjälp. Hjälpen riktas numera i högre grad till personer . av dessa fick hjälp med i genomsnitt . De flesta klarar således sitt boende med relativt litet hjälp. Många erhåller givetvis hjälp av anhöriga och andra närstående. Huvuddelen av hemhjälpen består av hjälp med hushållssysslor som inköp, matlagning och städning. I takt med det minskade institutionsboendet ökar inslagen av personlig omvårdnad. Det är en mycket ansvarsfull uppgift. Arbetsplatsen är en annan persons hem. Det krävs ett stort mått av respekt för de äldres integritet och ett ömsesidigt förtroende. Det är uppenbart att detta förtroende inte alltid finns. Många gamla vittnar om att för dem inte fungerar som de önskar. Kritiken rör cirkulationsprincipen, dvs. alltför täta byten av personal och att personalen inte är tillräckligt kunnig. Många äldre upplever också att de har alltför små möjligheter att påverka arten och kvantiteten av den hemhjälp som de tilldelas. Det bestäms ofta ensidigt av hemvårdsassistent eller motsvarande personal. Biträden i öppen vård är inte alltid känsliga för servicemottagarens önskemål och behov. Personalen måste därför få bättre utbildning och klara riktlinjer för sitt arbete. Ungefär hälften av personalen saknar utbildning. Den utbildning som ges på den sociala servicelinjen inom gymnasieskolan har endast funnits , varför andelen personal med utbildning av social karaktär är alltför liten. De vårdbiträden som har utbildning har ofta en sjukvårdsutbildning. Det är viktigt att höja kunskapsnivån hos dem som arbetar inom . Detta kan också medverka till att minska de rekryteringsproblem som har på många håll. Den sociala hemhjälpen ges av kommunerna som erhåller statsbidrag för detta (ca 2,2 miljarder ). Hemhjälpen erbjuds till kraftigt subventionerade avgifter. Många enskilda upplever dock att de inte har någon valfrihet. Eftersom verksamheten i praktiken är ett monopol har den missnöjde svårt att få till stånd förändringar. Det finns en risk för att gamla tiger och lider hellre än att klaga därför att de är rädda för att stöta sig med personalen. De äldres medbestämmanderätt i programmeringen av den individuella vården måste utvecklas. Det är möjligt att skapa alternativ också i . Skälen för valfrihet inom hemhjälpen är starka. Det är därför önskvärt att pröva att även andra än kommunen ges möjlighet att på samma villkor erbjuda social hemhjälp. Intresse för att driva sådan verksamhet kan finnas från ideella organisationer och privata serviceföretag eller privatpersoner. Man kan t. ex. tänka sig att pensionärsorganisationer driver sådan verksamhet. Denna verksamhet bör då ges motsvarande stöd som den kommunala men utan att kommunens ansvar för den enskilde minskar. Ett sätt att pröva är att tilldela pensionärerna en s. k. servicekupong. Det är viktigt att statliga regler inte förhindrar sådana försök. Statsbidraget till social hemhjälp utgår dels som ett bidrag per äldre (. ), dels som ett bidrag per årsarbetare (). För anställda på ålderdomshem utgår inget statsbidrag. Gränserna mellan den service som ges på ålderdomshem och inom den sociala hemhjälpen blir alltmer flytande. Personalen arbetar ibland både på ålderdomshem och inom hemhjälpen. Det finns skäl att se över statsbidraget till den sociala hemhjälpen så att det blir mer neutralt. Detta kan t. ex. ske genom att statsbidraget i dess helhet utgår i förhållande till antalet personer över t. ex. . Regeringen väljer dock att gå motsatt väg när den föreslår att kommunernas statsbidrag skall höjas med ca 250 milj. kr. i form av ett höjt årsarbetarbidrag med . Vi har inga invändningar mot höjningen men anser att bidraget inte bör relateras till antalet anställda. Ett neutralt statsbidrag innebär också att vi i högre utsträckning överlåter till kommunerna att utforma äldreomsorgen utifrån de skiftande förutsättningar som gäller. Vissa kommuner har inga ålderdomshem alls. I andra kommuner finns det platser på ålderdomshemmen som motsvarar var fjärde person . Vi anser att principerna för avgiftsuttag bör vara desamma oavsett vem som är huvudman för verksamheten. Olika regler för avgiftsuttag kan annars på ett olyckligt sätt styra valet av vård- och boendeform. Skillnaderna i avgiftsprinciper minskar åtminstone till en del genom att ålderdomshemmen byggs om till . På kort sikt, även innan ålderdomshemmen byggts om, bör dock principerna för avgiftsuttaget förändras så att den boende betalar en hyra som fastställs efter de principer som normalt gäller för upplåtelse av bostad.