bet · GB01JuU7 · 1987-12-31 00:00:00 — Denna praxis har gett vid handen att denuvarande svenska reglerna om förfarandet i samband med straffprocessuellafrihetsberövanden inte helt kan anses motsvara de rättssä-kerhetskråv somkonventionen ställer upp. Utskottet anser det angeläget att de angivnabristerna blir avhjälpta, och som framgår i det följande tillstyrker utskottetregeringens förslag i denna del, dock med en viss justering i fråga om den tidinom vilken häktningsförhandling måste ske. Vidsidan av de förslag som har sin bakgrund i tillämpningen av Europakonventioneninnehåller propositionen också förslag om ändrade regler i fråga omförutsättningarna för häktning. Syftet med förslaget uppges vara främst att inågot större utsträckning än genom beslut om häktning hindrafortsatt brottslighet, särskilt sådan som innebär allvarligaintegritetskränkningar. Utskottet vill för sin del rent aUmänt uttala sinanslutning fill förslag om åtgärder som är ägnade att begränsa brott som riktarsig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigtkränker annans integritet. Utskottet återkommer i det följande till frågan omförslagen har fått en riktig och lämplig utformning. Enligtgällande regler i 24 kap. RB krävs för häktning av en person att denne är påsannolika skäl misstänkt för ett brott. Utöver denna kvalificerade misstanke ombrott fordras för häktning enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket RBatt för brottet är föreskrivet fängelse och att någon av tresärskilda häktningsförutsäftningar är uppfylld. Dessa förutsättningar utgörsav vad man brukar kalla flyktfara, kotlusionsfara (fara för undanröjande avbevis eller försvårande av utredningen på annat sätt) och recidivfara (fara förfortsatt brottslig verksamhet). Denfara för avvikande, försvårande av utredningen eller fortsatt brottslighetsorn skall föreligga för aft häktning skall få ske beskrivs på delvis olikasätt. Vid häktning på grund av flykt- eller kollusionsfara krävs att flykteller kollusion "skäligen kan befaras". Häktning på grund avåterfallsrisk förutsätter däremot att "anledning förekommer" att denmisstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet. I alla tre fallen skallfarebedömningen enligt lagtexten göras mot bakgrund av brottets beskaffenhet,den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet. Ipropositionen framhålls aft uttrycket "anledning förekommer" åtminsto ne rent språkligt anses innebära ett lägre beviskrav än "skäligen kan .,. befaras".Det sägs också atf det saknas belägg för att domstolarna i praxis JuU1987/88:7 upprätthållit någon skillnad mellan uttrycken. När det gäller de grövsta typerna av brott finns enligtgällande rätt en särskild regel om häktning. Är sfraffminimum för brottetfängelse skall enligt 24 kap. 1 § tredje stycket RB häktningske, om def inte är uppenbart aft anledning härtill saknas. Regeln innebäralltså en presumtion för häktning. Till skillnad från vad som gäller enligthuvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket RB krävs alltså vid de grövsta brottenatt det skall vara uppenbart att ingen av de särskildahäktningsförutsättningarna föreligger för att den misstänkte skall undgåhäktning. Ett beslut om anhållande kräver enligt huvudregeln att detföreligger häktningsskäl. Enligt 24 kap. 5 § andra stycket RB i dess nuvarandelydelse kan emellertid anhållande ske även om fulla häktningsskäl inteföreligger, s. k. utredningsanhållande, om det är av synnerlig vikt att denmisstänkte i avvaktan på vidare utredning tas i förvar. Bestämmelsen ansesdispensera både från kravet på sannolika skäl för misstanke om brottet och fråndet beviskrav som ställts upp beträffande de särskilda häktningsgrunderna. Närdef gäller graden av misstanke har def ansetts tillräckligt att det föreliggerskälig misstanke om brott (se t.ex. m.fl.. Nya , s. 324).Skälig misstanke är också den grad av misstanke som enligt (art. 5) krävs för frihetsberövande över huvud taget. Enligt regeringsförslaget behålls huvudregeln att det förhäktning krävs sannolika skäl för att den misstänkte har begått dethäktningsgrundande brottet. Enligt förslaget införs emellertid härutöver enmöjlighet till s.k. utredningshäktning där ett lägre beviskrav, "skäligenmisstänkt", skall vara fillräckligt för häktning, om förutsättningarna iövrigt för häktning är uppfyllda och om det är av synnerlig vikt attden misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet (24kap. 3 § lagförslaget). Förslaget motiveras av den föreslagna förkortningen avden frist under vilken en misstänkt person kan vara berövad friheten utandomstolsprövning. Det s. k. ufredningsanhållandet behålls, bortsett från ettvisst förtydligande, i princip oförändrat. När en domstol har beslutat omutredningshäktning skall omprövning av häktningsfrågan göras av domstolensenast inom efter det första beslutet. För att fortsatt häktning dåskall fillåtas måste sannolika skäl för misstanke om brott föreligga (24 kap.19 § lagförslaget). Vad gäller beviskravet för de tre särskildahäktningsgrunderna (flykt-, kollusions- och recidivfara) föreslås att dettakrav görs enhetligt. Det föreslås aft de nuvarande uttrycken "skäligen kanbefaras" och "anledning förekommer" ersätts av "riskför". Departementschefen framhåller att den nya formuleringen syftar tillatt markera bl. a. vikten av att häktning används för att bryta en pågåendeseriebrottslighef och i övrigt för aft motverka återfall i brott, särskiltbrott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendomeller i övrigt allvarligt kränker annans personliga integritet (prop. s. 71 f). Vad slutligen gäller den särskilda presumtionsregeln förhäktning vid särskilt allvarliga brott föreslås i propositionen ingen saklig ändring. På närmare anförda skäl instämmer departementschefen i häktningsutredning ens slutsats att presumtionsregeln inte strider mot de internationella 25 traktater som har anslutit sig till (prop. s. 34). Frågor med anknytning till häktningsförutsäffningarna fasupp i två av JuU 1987/88:7 motionerna, 128 och 816. I motion 816 anförs bl. a. aff personer som ständigt görsig skyldiga till återfall borde kunna kvarhållas av polisen ochinte som släppas fria efter förhören med möjlighet att utföra nyabrott. I motion 12S riktas kritik mot regeringsförslaget frånmotsatt utgångspunkt. Motionärerna anser att det föreslagna enhetliga beviskravet"risk" är alltför lågt ställt och ger utrymme för alltför mångafrihetsberövanden. De anser också att det saknas skäl för att ha ett lägrebeviskrav vad gäller brottsmisstanken vid s.k. utredningshäktning än sannolikaskäl och att presumtionsregeln om häktning vid svårare brott strider motEuropakonventionen och bör avskaffas (punkterna A, B och E). Utskottetgör för sin del följande bedömning av förslagen i dessa delar. Vad först gäller den föreslagna möjligheten till s. k.utredningshäktning redan vid skälig misstanke om brott (24 kap. 3 § RBlagförslaget) kan man enligt utskottets mening infe bortse från att det finnsett behov av att i speciella fall, särskilt när eft allvarligt brott harbegåtts, under en kortare fid hålla en misstänkt frihefsberövad i väntan påytterligare utredning, fastän misstanken inte är så kvalificerad som förutsättsenligt huvudregeln. Enligt gällande regler kan också anhållande få stödjas påen svagare misstanke (skälig misstanke) än vad som krävs för häktning(sannolika skäl) om det i övrigt finns starka skäl för ett frihetsberövande, s.k. utredningsanhållande. Förslaget att nu även häktning skall kunna ske redanpå skälig misstanke är nödvändigt med hänsyn till den förkortning avanhållningsfrisfen som är påkallad av anpassningen till Europakonvenfionen ochsom utskottet redan i det föregående principiellt har tillstyrkt. Frånrättssäkerhetssynpunkt är det därvid enligt utskottets mening en fördel attprövningen huruvida ett frihetsberövande på enbart skälig misstanke ärberättigat för framtiden kommer att vila på domstol och inte såsom förnärvarande på åklagare, när frihetsberövandet inte är av helt kort varaktighet.Härtill kommer att def för användning av utredningshäktning skall krävas bådeaff de övriga häktnings-förutsättningar som anges i 1 § första och tredjestyckena resp. 2 § föreligger och att ett tagande i förvar av den misstänkte ärav synnerlig vikt för utredningen. Utskottet anser sig visserligen ha grundadanledning anta att utredningshäktning i praktiken inte skall behöva användasannat än i begränsad omfattning. Utskottet vill emellertid understryka vikfenav atf utredningshäktning kommer till användning enbart i sådana fall då dettapåkallas av särskilt komplicerade omständigheter i förundersökningen och annanmindre frihetsinskränkande åtgärd inte kan komma i fråga. Häktning bör därföräven i fortsättningen normalf ske enligt huvudregelns mera kvalificerade kravatt det skall föreligga sannolika skäl för misstanke. Mot den angivna bakgrunden har utskottet infe någonerinran mot den föreslagna bestämmelsen om utredningshäkfning i 24 kap. 3 § RBoch avstyrker bifall till motion 128 i här berörd del (punkt B). Vad därefter gäller förslaget atf införa ett nytt enheUigtbeviskrav för de särskilda häktningsgrunderna flyktfara, kollusionsfara och recidivfara, delar utskottet den i proposifionen framlagda uppfattningen aft def från fillämp- ningssynpunkt bör vara en fördel aft samma beviskrav ställs upp i fråga om 26 alla tre.Som har framhållits i propositionen torde också redan nu domstolar- JuU1987/88:7 na vid tillämpningen av häktningsreglerna befrakta de bådabeviskraven "skäligen kan befaras" och "anledningförekommer" som i huvudsak likvärdiga. I motion 128 förs fram synpunkten att den föreslagna nyaformuleringen "risk för" ett häktningsgrundande beteende innebär atfkraven för häktning ställs alltför lågt jämfört med tidigare. Motsvarandetveksamhet har också redovisats av lagrådet. I denna del anser utskottet attföredragande statsrådets argumentation för det valda uttryckssättet (prop. s.100-104) är ägnad att i tillräcklig grad undanröja denna tveksamhet. Därvid harutskottet fäst särskilt avseende vid det förhållandet att lagtexten i sig gernärmare anvisning för hur risken skall uppskattas i def enskilda fallet. Varjerisk är infe tillräcklig.,Bedömningen av om sådan risk som bör föranledahäktning föreligger måste ske med hänsyn till brottets beskaffenhet, denmisstänktes förhållanden eller någon annan omständighet. Och självfallet måstegälla att risken framstår som konkret. Utskottet saknar anledning att tro affdomstolarna vid en sådan samlad bedömning skulle finna skäl för häktning annatän när risken för avvikande, försvårande av utredningen eller fortsattbrottslighet verkligen är beaktansvärd. Med dessa uttalanden tillstyrkerutskottet därför regeringens förslag i här berörda delar (24 kap. 1 § förstastycket,2 §och21 §samf25kap. 1 § RB) och avstyrker bifall fill mofion 128 idenna del (punkt A). Utskottet vill dock i frågan om bedömningen vid risk förfortsaU brottslighet lägga till följande. Utskottet har under beredningen avärendet försökt att med hjälp av fillgänglig statistik' bedöma om det finnsbelägg för uttalandena i proposifionen (s. 31 och 102) att domstolarna i vissafall har använt häktning i alltför liten utsträckning vid återfallsrisk ochdärmed i otillräcklig grad beaktat intresset av skyddet för presumtivabrottsoffer. Utskottet har därvid funnit bl. a. att risk för fortsatt brottsligverksamhet både och har använts som grund vid avalla häktningsbeslut och därmed utgjort den utan jämförelse vanligastehäktningsgrunden. Samfidigt framgår det av kriminalstatistiken aft andelen högbelastadedömda personer har ökat . De statistiska uppgifter som nämntsmåste självfallet tolkas med försiktighet när def gäller att avgöra huruvidahäktning vid återfallsrisk sker i den utsträckning som är sakligt befogad.Uppgifterna ger knappast något konkret belägg för ett påstående att detgenerellt skulle vara så atf domstolarna inte använder möjligheterna tillhäktning i dessa fall i fillräcklig utsträckning. anses detuppenbarligen på många håll aft tvångsmedlen anhållande och häktning vidåterfall används alltför restriktivt när def gäller vålds- och annanintegrifefskränkande brottslighet. Enligt utskottets mening kan def visserligeninfe konstateras aff förhållandena är sådana att de i sig påkallar en generelltändrad fillämpning hos domstolarna. Utskottet utgår emellerfid från att ettsådant hänsynstagande fill risk för återfall i viss brottslighet somdepartementschefen har funnit önskvärt kommer aft vara naturligt fördomstolarna i deras bedömning i de enskilda fallen. ' SOU 1977:50, SOU 1985:27 och Rättsstatistisk årsbok1986. Vad gäller den i motion 128 upptagna frågan om.förutsättningarna för JuU 1987/88:7 häktning vid särskilt altvarliga broUansluter sig utskottet till den bedömning som departementschefen har redovisat(prop. s. 34) och som överensstämmer med häktningsutredningens ochremissinstansernas synsätt. Regleringen innebär att domstolen i varje enskiltfall måste pröva om förutsättningarna för häktning föreligger, eftersom denmåste underlåta häktning om det är uppenbart att häktriingsskäl inteföreligger. En sådan regel kan inte, som motionärerna påstår, anses vara enregel om obligatorisk häktning, och den kan därför inte heller anses strida motde konvenfionsåtaganden som har gjort. Motion 128 bör alltså inteheller i denna del (punkt E) föranleda någon åtgärd. Utskottets ställningstaganden idetta avsnitt innebär att utskottet avstyrker bifall till motion 816. Förfarandetvid prövning av frågor om häktning m. m. Regeringsförslaget innebär att en misstänkt skall ha rättatt få frågan om frihetsberövande prövad av domstol senast på fjärde dagen efterdet att han faktiskt blev berövad friheten genom gripande eller genom att ettanhållningsbeslut verkställdes. Om domstolen därvid beslutar om häktning pågrund av skälig misstanke om brott, s. k. utredningshäktning, måste domstolenpå nytt pröva frågan om tillräckliga skäl för häktning - och av den merkvalificerade graden - föreligger vid en ny förhandling som måste hållas senastinom från det första häktningsbeslutet. Frågor om beräkningen av olika frister tas upp i fleramotioner. Sålunda begärs i motion 1985/86:Ju702 att tiden mellananhållningsbeslut och häktningsförhandling skall få vara högst . I motion 128 tas upp frågan från vilken tidpunkt detfaktiska frihetsberövandet skall räknas, och det begärs att hämtning,medtagande eller kvarhållande för förhör skall likställas med ett gripande vadgäller fidsberäk-ning och skyldighet att göra anmälan till åklagare. Vidarebegärs att det i lagen skall anges hur länge en person får vara gripen utan attanmälan sker till åklagare (punkt D). 1 motionerna 127 (yrk. 4) och 129 (yrk. 2) riktas kritikmot förslaget om en maximitid av mellan domstolens beslut omutredningshäktning och dess omprövning av häktningsfrågan. Omprövning bör skeinom , anser motionärerna. Tidsfristen för frihetsberövande utan domstolsprövning(mot. De nuvarande reglerna i 24 kap. RB om frister för prövningav frihetsberövanden i inledningsstadiet av en förundersökning innebär ihuvudsak följande. Om det förekommer skäl att anhålla någon på grund avmisstanke om brott JuU 1987/88:7 men beslut om anhållande inte utan fara kanavvaktas, får en polisman gripa den misstänkte. Var och en har också rätt atfgripa den som har begått brott, om denne anträffas på bar gärning eller flyendefot och brottet är av viss svårhetsgrad. Detsamma gäller den som är efterlystför brott (7 § första och andra styckena). Ett gripande genom polisens försorgkan också förekomma söms. Det innebär att ett beslut omgripande fattas av förhörsledaren genom att en person som redan finns hospolisen, t. ex. efter frivillig inställelse eller efter hämtning tiH förhör,förklaras gripen. Ett gripande kan också utgöra verkställighet av ett redanfattat beslut när någon har anhållits eller häktats i sin frånvaro (6 §). Ett gripande skall skyndsamt anmälas till åklagaren, somhar att efter förhör, det s. k. anhållningsförhöret, besluta om dengripne skall anhållas eller friges (7 § tredje stycket och 8 §).Anhållningsförhöret får på åklagarens uppdrag hållas av en polisman. Någonbestämd tidsfrist för när anhållningsförhöret senast skall genomföras är inteutsatt. Av lagtexten framgår endast att den misstänkte så snart det kan skeskall inställas för förhör. När åklagaren har beslutat att anhålla någon börjardäremot en frist att löpa. Om den anhållne inte friges skall åklagaren enligthuvudregeln senast dagen efter anhållandet göra en framställning hos domstolenom att den misstänkte skall häktas. Var den misstänkte inte närvarande närbeslutet om anhållande meddelades, skall åklagaren, sedan beslutet verkställts,göra framställningen senast dagen efter att den anhållne inställdes för förhör.Behövs det ytterligare utredning för prövningen av häktningsfrågan fåråklagaren dröja med framställningen utöver vad som följer av det sagda.Häktningsframställning skall dock avges så snart det kan ske och senast påfemte dagen efter anhållandet eller anhållningsförhöret (12 §). När häktningsframställningen har kommit in till domstolenbörjar en ny frist att löpa. Häktningsförhandling skall hållas så snart det kanske och som regel senast fjärde dagen efter det att häktningsframställningenhar kommit in (13 §). Som framgår av det föregående syftar regeringsförslagettill att anpassa det svenska regelsystemet till de krav som Europakonvenfionenställer upp och den praxis som har utvecklats på grundval av konvenfionen. Iförslaget har som huvudregler angetts att åklagaren skall görahäktningsframställning som anhållningsbeslutet meddelades ellersenast dagen efter (24 kap. 12 §) och att domstolen skall hålla förhandling ihäktningsfrågan eller senast dagen efter det att häktningsframställningengjordes (13 §). De angivna tiderna kan dock under vissa närmare villkor fåöverskridas, men häktningsförhandling inför domstol får enligt förslaget aldrighållas senare än fjärde dagen efter det faktiska frihetsberövandet (gripandet).Detta innebär att en person allra längst och i undantagsfall kan komma att varaberövad sin frihet på grund av brottsmisstanke utan domstolsprövning i fyradygn och ett antal timmar, högst 23, därutöver. Den föreslagna regleringen lämnar enligt utskottets meningett visst utrymme för ett överskridande av de fyra dygns maximala frihetsberövande som enligt senare ställningstaganden inom organ numera får 29 anses varainnebörden av och JuU 1987/88:7 praxis.Reglerna medger i praktiken ett frihetsberövande i närmare fem i Utskottet anser det olyckligt om den nya regleringen gesensådan utformning att den redan från början kan befaras inte fullt ut På grund härav förordar utskottet att den nyaregeln utformas så att det klart framgår att den längsta tid som får förflytainnan domstolsprövning sker är från frihetsberövandet. Detta börenklast kunna ske genom att i 24 kap. 13 § andra stycket RB orden "senareän fjärde dagen" byts ut mot "senare an ". ändringbör göras i 24 kap. 17 § fjärde stycket RB. I anslutning härtill vill utskottet något beröra uttrycket"hålla förhandling" i de båda lagrummen. I klarhetens intresse bördet, särskilt med hänsyn till den av utskottet förordade jämkningen,påpekas att en förhandling som påbörjats före utgången av fristen givetvis fårfortgå fill dess häktningsfrågan kan avgöras även om den då måste pågå ocksåefter utgången av fristen (jfr 24 kap. 15 och 16 §§). I sakens natur liggerdock att tidpunkten för påbörjandet av förhandlingen inte får bestämmas så attdetta inträffar annat än i fall som infe kunnat förutses. Utskottet fillstyrker bifall till regeringens förslag ihär berörda delar med de ändringar beträffande 24 kap. 13 och 17 §§ RB somframgår av utskottefs hemställan nedan. Utskottets ställningstagande innebäraft utskottet avstyrker bifall fill yrkandet i mofion 702 som mofiveras bl. a.med hänvisning fill krav. Utgångspunkten för fristberäkningen (mot. I 23 kap. 6 § RB och följande paragrafer reglerasförutsättningarna för och förfarandet vid förhör under förundersökningen. Enligt 6 § är det en allmän medborgerlig skyldighet attstå till förfogande för förhör. Förhör får hållas med var och en som antaskunna lämna upplysningar av betydelse för utredningen. Av 7 § framgår att den som skall höras i regel skallkallastUI förhöret. Underlåter den som har kallats till förhör utan giltigorsak att inställa sig och översfiger inte väglängden mellan förhörsplatsen ochden hördes uppehållsort , får han hämtas titt förhöret. Utan föregåendekallelse är hämtning till förhör tillåten under förutsättning att den som skallhöras uppehåller sig inom en väglängd av från förhörsplatsen, attundersökningen avser brott på vilket fängelse kan följa och aff det skäligenkan befaras att han inte skulle inställa sig efter en kallelse eller skulleförsvåra utredningen. Reglerna om hämtning gäller såväl personer som ärmisstänkta som dem som skall höras bara som vittne, målsägande eller eljestupplysningsvis. Befogenhet att besluta om hämtning tillkommerundersökningsledaren eller åklagaren. Om utredningsresultatet skulle äventyrasgenom att beslut måste inväntas, får emellertid förhörsledaren själv besluta omhämtning. 1 annat fall måste förhörsledaren undersfälla undersökningsledarenhämtningsfrågan. MedtagandelUl förhör regleras i 8 §. Var och en som är närvarande på en 30 brottsplatsär skyldig att på tillsägelse av en polisman följa med för förhör. JuU1987/88:7 Detta gäller oavsett om han är misstänkt eller ej. Vägrar han attfölja med, får en polisman ta honom med till förhöret. Brottets svårhetsgradsaknar i princip betydelse. Som förutsättning för att någon skall få tas medför förhör gäller att förhöret skall hållas "". Dettainnebär att om förhöret t.ex. i brist på lämplig lokal eller av annan anledninginte kan hållas utan dröjsmål, institutet medtagande till förhör över huvudtaget inte är tillämpligt. Den som självmant inställt sig till förhör eller den somhämtats eller medtagits till förhör är enligt 9 § inte skyldig att stanna kvarför förhör längre än . Om den hörde kan misstänkas för brottet ochdet är av synnerlig vikt att han är tillgänglig för fortsatt förhör, är handock skyldig atf stanna kvar ytterligare sex fimmar. Sedan förhöret avslutatseller de angivna tidsfristerna löpt ut, har den hörde rätt aft genast avlägsnasig, såvida inte undersökningsledaren förklarar honom gripen eller anhållen.Han är inte heller skyldig att infinna sig till nytt förhör tidigare än tolvtimmar därefter, om det inte är av synnerlig vikt. I propositionen föreslås att utgångspunkten för beräkningav den längsta tillåtna fristen för frihetsberövande utan domstolsprövning() skall vara tidpunkten då en misstänkt grips eller effanhållningsbeslut verkställs. I mofion 128 görs gällande bl. a. att institutenmedtagande eller hämtning fill förhör ibland används som substitut för ettgripande. Den i propositionen föreslagna fristen för frihetsberövande utandomstolsprövning skall dock räknas från gripandet. Detta är, menarmotionärerna, betänkligt ur rättssäkerhetssynpunkt, och fristen bör i ställeti förekommande fall räknas från fidpunkten för det fakfiska frihetsberövandet,dvs. från det att en person togs med eller hämtades till förhör. Vidare börskyldighet föreligga för polisen att anmäla även sådana åtgärder tillåklagaren. Slutligen hävdar motionärerna att det nuvarande kravet i RB att ettgripande skall anmälas "skyndsamt" till åklagaren ofta har tolkats såatt personer enbart av hänsyn fill polisens och åklagarens arbetsförhållandenhar fått vara frihetsberövade utan sådan anmälan. Detta bör nurättas till genom angivande i lagen av den längsta tid som får förflyta mellanfrihetsberövandet och anmälan fill åklagaren. Utskottet konstaterar att frågan om hur medtagande ochhämtning fill samt kvarhållande för förhör skall befraktas i förhållande fill Europakonven tionen har övervägts noga såväl av häktningsutredningen (betänkandet s. 146 f) och departementschefen (prop. s. 38 ff) som av lagrådet (prop. s. 93 f).