bet · GB01JuU3 · 1987-12-31 00:00:00 — Föreskriften i andra punkten av andra stycket i nyssnämndalagrum aft vid en ny huvudförhandling ett tidigare upptaget bevis skall föredrasur protokoll eller andra handlingar rörande bevisupptagningen tillgodoses i denpraktiska tillämpningen ej sällan genom uppspelning av förhör som har inspelatspå ljudband. I den nyssnämnda propositionen föreslås bestämmelsen fåden lydelsen att ett bevis som inte tas upp pä nytt skall förebringas genomprotokoll eller pä annat lämpligt sätt. Som skäl för förslaget i denna delanförs: I förslaget har denna regel modifierats för aft passa fill de modernarnetoderna för bevisupptagning och fill den praktiska tillämpningen i övrigtsåvitt avser förebringandet av bevis utan förnyat upptagande. Det kan t. ex.infe sällan vara lämpligt att, i stället för att läsa upp eff protokoll, spelaupp en bandupptagning från ett förhör. Vidare kan det i överrätt ofta räckamed att ett vid lägre rätt upptaget förhör återges genom uppläsning av detreferat från förhöret som finns i den lägre rättens dom. Även i andra fall kandet räcka med en mer summarisk återgivning av bevisupptagningen, t. ex. beroendepå att bevisningen förlorat i betydelse. Sådana avsteg från principen om enfullständig återgivning bör naturligtvis inte göras utan samråd med parterna.Genom den i detta stycke föreslagna regeln att beviset i de avsedda fallenskall förebringas genom protokoll eller på annat lämpligt sätt, blir de nubeskrivna handlingssätten även formellt tillåtna. Hovrätten instämmer i uttalandet atf bestämmelsen genomden föreslagna ändringen anpassas till den fillämpning som redan förekommer ipraktiken. Om förslaget genomförs blir det även formellt tillätet att återgebevis-, ningen i sammandrag. Detta bör dock inte ske om en part harinvändningar mot förfaringssättet eller om rätten har annan sammansättning änvid den tidigare huvudförhandlingen (jfr JO 1986/87 s. 68-69). Frågan om lämpligheten av att skuldfrågan avgörs genom ensakerförklaring (mellandom) diskuterades i motiven till de i samband medinförandet av aktualiserade ändringarna i sinnessjuklagen(SOU 1944:1 s. 396). En sådan ordning avvisades emellertid med den mofiveringenatt rätten därigenom skulle avskäras från möjligheten att beakta material somhar tillkommit efter sakerförklaringen. Bortsett från aft ny bevisning kan tillkomma i skuldfrågankan mot ett system med mellandom invändas att det redan genom utredningen omden tilltalades personliga förhållanden kan framkomma omständigheter som är avvikt när det gäller au fa ställning till skuldfrågan (jfr JO 1963/64 s. 67).Den belysning av den tilltalades sinnesbeskaffenhet för gärningensom förekommer vid rättspsykiatrisk undersökning kan därvid vara av särskildbetydelse. Speciellt gäller detta vid bedömningen av det subjektivarekvisitet. Vidare bör beaktas att man, när def blir aktuellt aft utdöma ettstraff, måste göra en noggrann bedömning av gärningsmannens handlande före ochvid brottet. Det blir därvid,ofta nödvändigt att penetrera bevismaterialet. Frågan om lämpligheten av atf skuldfrågan avgörs genommellandom fordrar en ingående belysning. Man måste dock konstatera aff en sådan 1 ordning ärförenad med ett flertal olägenheter. Några har redan berörts. JuU 1987/88:3Om mellandomen, såsom mofionären föreslår, skall kunna överklagas sär- Bilaga skilt mäste man också befara att en övergång till mellandom skulleinnebära . en ökad belastning på domstolarna (jfr SvJT 1954 s. 65). Hovrätten anser att bestämmelsen i 46 kap. 13 § andrastycket , tillämpad enligt den lydelse som den nu föreslås få,innefattar sädana möjligheter att anpassa den nya huvudförhandlingen till vadsom i def enskilda målet framstår som lämpligast att def inte kan antas att enövergång till en ordning med mellandom är att föredra. Vid den huvudförhandling som hålls sedan denrättspsykiatriska undersökningen harskett behöver rättens ledamöter äter sättasig in i målet för atf kunna ta slutlig ställning till skuldfrågan och bestämmapåföljden. Utgångspunkten bör därvid enligt hovrättens mening vara att dethälls en ny huvudförhandling. Hovrätten instämmer följaktligen i dengrundinställning som departementschefen ger uttryck för i proposifionen1986/87:89 (s. 223). Handläggningen vid den nya huvudförhandlingen böremellertid med beaktande av omständigheterna i målet begränsas sä att ettfullständigt återgivande av bevisning sker endast när detta verkligen ärmotiverat. På grund av det anförda avstyrker hovrätten bifall tillmofionen. Hov rätten vill i sammanhanget påpeka att en rationell handläggning förutsätter aff de räftspsykiafriska undersökningarna intedrar ut pä tiden. Tidsutdräk ten är f. n. ofta alltför stor. . , Hovrätten delar uppfattningen att kravet på atträttegången skall fas om från början inte längre framstår sorn meningsfull.Visserligen är olägenhe-, tema i den nuvarande ordningen infe så stora som defgörs gällande i motionen eftersom bevisningen i allmänhet inte tas upp pånytt. Protokollsuppläsningen under den senare huvudförhandlingen framståremellertid som tidsödande och belastar domstolarna i onödan. Den nuvarandeordningen bör därför omprövas. Förslaget att den första huvudförhandlingen skall avslutasmed sakerförklaring (mellandom) är intressant men inte fritt fråninvändningar. Det kan komma fram nya omständigheter som är av betydelse förskuldfrågan. Sålunda förekommer det aff ny bevisning åberopas och att det somhar kommit fram vid den rättspsykiatriska undersökningen föranleder en annanbedömning av skuldfrågan. Eftersom sakerförklaringen skulle kunna överklagassärskilt, skulle en sådan ordning knappast heller leda till någon besparing förrättsväsendet. Dessa svårigheter bör likväl i sin tur inte överdrivas. Def kansålunda antas att en sakerförklaring förhållandevis sällan skulle förändras avslutsatserna i den rättspsykiatriska undersökningen, och sakerförklaringenskulle dessutom åtminstone i tingsrätt kunna få överklagas endast i sambandmed domstolens avgörande av målen efter inkommen undersökning. Emellerfid ärenligt hovrättens mening frågan om sakerförklaring i sin helhet av en sådanbetydelse att den bör tas upp och ytterligare undersökas i ett annat och störresammanhang. Hovrätten tillstyrker däremot def i mofionen framförda förslagetaft den JuU 1987/88:3 andra huvudförhandlingen skall genomföras som fortsatthuvudförhand- Bilaga ling. Redan nu gestaltar sig den andra huvudförhandlingen,med hänsyn till att bevisningen inte behöver fas upp på nytt, som en fortsatthuvudförhandling. Under förutsättning aff rättens ledamöter är desamma som vidden första huvudförhandlingen ter sig uppläsning av fönogramutskrifterna somtämligen meningslös. Några betänkligheter med hänsyn till koncentrationsprincipenfinns därför knappast. Hovrätten föreslår därför att ändrasså atf reglerna om fortsatt huvudförhandling blir tilllämpliga i mål, i vilkarättspsykiatrisk undersökning har utförts. Motionen tar sikte pä ett vanligt förekommande och oftadiskuterat problem, nämligen vad kallar ordningen med dubblarättegångar i mål där den tilltalade blir föremål för rättspsykiatriskundersökning. Redan inledningsvis finns anledning understryka attmöjligheten atf finna en lösning på detta problem försvåras ju längre fid dettar aft utföra en rättspsykiatrisk undersökning. Enligt lag skall en sådanundersökning vara klar , men i kan förnärvarande undersökningstiden för häktade personer uppgå till fyra sexmånader. JO har vid ett par fillfällen kritiserat delånga vänte- och undersökningstiderna. I anledning härav har idecember 1986 förelagt klinikerna aff vidta vissa åtgärder för atfeffektivisera dessa undersökningar. Något resultat i form av kortare tider hartyvärr ännu infe kunnat noteras. Mofionen ger det intrycket aft mål vid ny huvudförhandlingefter rättspsykiatrisk undersökning i princip måste förefas till fullständighandläggning, att allt måste fas om från början samt att målsägande ochvittnen måste kallas och höras pä nytt. Den praxis som utvecklats iförekommande fall innebär emellertid eft något enklare förfarande än detEkström beskriver. Bevisningen i skuldfrågan tas i regel inte upp på nytt. Attdetta infe anses nödvändigt sammanhänger med att omedelbarhetsprincipen tillgodosettsgenom att rätten vid det första huvudförhandlingstillfällef bedömt bevisningen.Man har menat atf ett upptagande av bevisningen under sädanaomständigheter infe har någon betydelse i målet (RB 46:13 andra stycket 2 p).Den i-elevanfa bevisningen föredras i stället genom att utskrifter av förhörenuppläses eller genom att banden spelas upp. 1 dessa sammanhang betraktas ävenmålsägandeförhöret som bevisning. I praxis har således skett en förenkling avförfarandet fill synes så långt man kan komma inom ramen för rättegångsbalkensbestämmelser. anger som en möjlig väg atf den förstahuvudförhandlingen avslutas med en sakerförklaring samt att det beslutet skall kunna överklagas hos hovrätten på vanligt sätt och att tingsrätten, när utlåtandet kommit, avkunnar dom, om möjligt i samma sammansättning som vid den föregåen de förhandlingen. Det framgår inte med säkerhet vad avser med beslut i skuldfrågan och i vilken form ett sådant skulle meddelas. beslutar domstol om rätfspsykiatrisk undersökning om den tilltalade befun- 12 nitsövertygad om brottet och en sådan undersökning kan antas fä betydelse JuU1987/88:3 för bestämmande av brottspåföljd eller i annat hänseende för måletsavgö- Bilaga rande. Beslut om rättspsykiatrisk undersökning är ett beslutunder rättegång. Domstolen lämnar inte någon närrhare motivering till sinståndpunkt i bevisfrågan. Beslutet kan överklagas endast pä den grunden atfmålet genom undersökningen onödigt uppehälles. Vid en prövning i sådant fall ärhovrättens förfarande skriftligt. Hovrätten har att i princip ingå pä en prövningav tingsrättens ståndpunkt i bevisfrågan. Självfallet torde dock hovrättenvara försiktig med att upphäva sådana beslut. Def finns här anledning erinraom att när man i detta sammanhang talar om "gärningen" sä åsyftasgärningen i vad avser de objektiva rekvisiten (BrB III 1985 s. 232). Ekströmsförslag synes innefatta ett definitivt ställningstagande fill skuldfråganinklusive rubricering i form av någon slags mellandom. Mot en sådan lösning kananföras bl. a. följande. Om rätten viddet första sammanträdet skall ta definifiv ställning i skuldfrågan inklusiverubricering kommer detta att kräva utförlig och ibland tidsödande skrivning,vilket skulle fördröja beslutet om rättspsykiatrisk undersökning. I mål avaktuellt slag är det ofta fråga om allvarliga brott, som, om fängelse kanådömas, leder till långvariga frihetsstraff. Det kan därför förväntas blivanligt att rättens ståndpunkt i skuldfrågan kommer att överklagas, varefterhovrättsprocessen i sin fur tar med ytterligare fördröjning av denräftspsykiafriska undersökningen som följd. Detta framstår som särskiltallvarligt då def ofta handlar om tilltalade som är häktade. När en tilltaladförnekar brott kan knappast komma ifråga aff i eft sådant läge låta beslut omrättspsykiatrisk undersökning gå i omedelbar verkställighet. Under den fiddet tar atf utföra den räftspsykiafriska undersökningen kan ny bevisningframkomma som part vill åberopa. Om lagakraftvunnef avgörande i skuldfråganfinns skulle det då inte vara möjligt att åberopa den inom ramen för denordinära rättegången. Det skulle med säkerhet kännas otillfredsställande förrätfen att med vetskap härom bestärhma påföljd. Det är ofta inte minst pä grund av den länga tid undersökningarna tar omöjligt att vidden nya huvudförhandlingen få samma sammansättning som vid den tidigare. Denya ledamöterna kan då bli tvungna atf bestämma påföljd för ett brott somenligt deras bedömning av bevismaterialet inte kan anses styrkt, eller som ivart fall är att bedöma på annat sätt än som kommit till uttryck i detlagakraftvunna avgörandet. Det är inteuteslutet att resultatet av en rätfspsykiatrisk undersökning och vad därvidframkommit kan belysa även skuldfrågan. Inte heller är ovanligt att innehålleti den rätfspsykiatriska undersökningen har betydelse för rubriceringen avbrottet. Det är främst på grund av vad nu anförts tingsrättensuppfattning att såväl principiella som praktiska skäl talar mot att skuldfrågandefinitivt avgörs vid den första huvudförhandlingen. föreslår som en andra möjlighet att uppskov somföranleds av rätfspsykiatrisk undersökning får ske inom ramen för den pågående huvud förhandlingen oavsett uppskovets längd. Med den nya utformningen av bestämmelsen om fortsatthuvudförhand- JuU 1987/88:3 ling som träder i kraft den 1 januari 1988avskaffas anknytningen till huvud- Bilaga förhandlingsfidens längd. Liksomhitfills skall det emellerfid för aff fortsatt huvudförhandling skall få hällasefter eft längre uppskov än föreligga synnerliga skäl. Av motiven(prop. 1986/87:89 s. 224) framgår att undantagsregeln skall tillämpas mycketrestriktivt och det har uppenbarligen inte varit lagstiftarens avsikt aft denskall komma till användning på så sätt aff mål efter genomförd rätfspsykiatriskundersökning oavsett uppskovstidens längd skall kunna företas fill avgörandevid fortsatt huvudförhandling. Föreskrifterna om i vad mån bevisning, som tagits upp vidden fidigare huvudförhandlingen, skall tas upp på nytt har förts över till 35kap. 1 första stycket i den bestämmelsen sägs följande: "Vidhuvudförhandlingen . skall de bevis som upptagits utom huvudförhandlingen tasupp på nytt, om rätten finner det vara av betydelse i målet och det inteföreligger hinder mot att ta upp beviset." 1 tredje stycket sammabestämmelse sägs: "Om eff bevis inte tas upp på nytt, skall detförebringas genom protokoll eller på annat lämpligt sätt." Liksom enligtrådande praxis bör i förevarande fall bevisningen ej behöva tas upp på nytt,enär sådant upptagande inte skulle vara av betydelse i målet. Förebringande avbevisningen vid den nya huvudförhandlingen kan då ske liksom nu genomprotokoll eller andra handlingar rörande bevisupptagningen. Def kan ibland varalämpligt aff spela upp en bandupptagning från ett förhör. Enligt tingsrättensmening kan ibland lämpligen ske sä att rättens ordförande gör en skriftligsammanställning av utsagorna som tillställs parterna före den nyaförhandlingen. Om parterna godtar den sammanställningen bör en föredragninghärav vara tillräcklig. Tingsrätten anser inte att man utan att geavkall pä väsentliga processrättsliga principer kan komma längre när detgäller aft förenkla förfarandet. Inom pågår en översyn av reglerna omlagöverträdare och rättspsykiatrisk undersökning. Det synes lämpligt att man idef sammanhanget tar upp även förevarande problem för att finna en lösning somstår i överensstämmelse med de nya regler som kommer aff föreslås pä dettaområde. Tingsrätteninstämmer i huvudsak i motionärens uppfattning och anser att en reform av detslag motionären föreslagit bör genomföras; I första hand bör det dock ske genomlagändringar som möjliggör för domstolarna atf meddela mellandom i brottmål. På grund av att rätfspsykiatriska undersökningarundantagslöst tar än att genomföra, blir förfarandetmed dubbla rättegångar regel i de fall sådan undersökning behövs och dentilltalade infe har erkänt gärningen.Domstolarna torde ofta eftersträva atf rättens sammansättning JuU 1987/88:3 vidden andra huvudförhandlingen skall vara såvitt möjligt överensstäm- Bilagamande med den som funnits vid den första, särskilt med avseende på ordföranden.Mera sällan lyckas man få full överensstämmelse. Självklart är detta tillnackdel från säväl praktiska synpunkter som med avseende pä rättssäkerheten.Oavsett i vilken mån den nya sammansättningen stämmer med den tidigare, tordedet muntliga bevismaterialet regelmässigt vid det andra tillfället förebringasgenom fonogramutskrifter. Att skriva ut fonogram anstränger visserligendomstolens resurser hårt, men å andra sidan slipper förhörspersoner attbesväras med att på nytt infinna sig för att berätta om saker, som de i allafall minns sämre vid den andra huvudförhandlingen. Resultatet blir attmuntlighets- och omedelbarhetsprinciperna, som är grundläggande i vårrättsordning, naggas i kanten pä ett tämligen ända-målslöst sätt, dessutomunder onödig resursförbrukning. Tingsrätten föreslår följande. Institutet mellandom börinföras även i brottmål genom tilläggsbestämmelser i 30 kap. rättegångsbalken.Möjligheten till mellandom bör förbehållas de fall motionären åsyftar. Sådandom skall kunna, med fullständiga domskäl, innehålla förordnanden om ansvarsamt om sådant, som är avhängigt ansvars- men inte päföljdsdelen, såsom skadeståndoch särskild rättsverkan. Den slutliga domen skall därför normalt sett barabehöva innehålla förordnanden om påföljd, rättegångskostnader och fråga omeventuellt fortsatt frihetsberövande. Om institutet mellandom i brottmål inteinförs, bör, som motionären i första hand tänkt sig, skuldfrågan avgöras medsärskilt, överklagbart, beslut. Alternativet med längre fill-låtet uppskov isamma huvudförhandling ter sig inte lika tillfredsställande frånrättssäkerhetssynpunkt. Insfifutet mellandom finns , bland annat itvistemål. Även om def används jämförelsevis sällan, rör def sig om en etablerad form för att avgöra en viss fråga, som är prejudiciell i förhållande till det slutliga avgö randet. I mellandomen redovisas fullständiga domskäl för avgörandet, vil ket skulle göra den väl lämpad som instrument för ett motiverat och över klagbart avgörande. Till högre instans fullföljd talan mot mellandom bör givetvis automatiskt handläggas som förtursmål. Genom atf mellandomen innehåller fullständiga domskäl, är den en god grund infe bara för över prövning i högre instans utan också för domstolens slutliga handläggning av målet. Det torde då vara av mindre vikt om domstolen har en annan sammansättning vid den andra huvudförhandlingen. Aff en domstol på grundval av en dom har aft bedöma en fidigare sak, som avgjorts med helt annan sammansättning, är för övrigt intet nytt. Sä sker t. ex. i de fallen skyddsfillsyn undanröjs och domstolen har att bedöma straffvärdet av tidi gare brott. Frän effektivitets- och rättssäkerhetssynpunkt finner tingsrätten denna lösning mest lämplig. Def bör anmärkas att den andra huvudför- \t handlingenmed denna lösning blir väsentligt kortare än vad som är fallet i JuU 1987/88:3dag. Det är med tillfredsställelse man ser att den också, vilket motionärenBilaga även åsyftat, befriar förhörspersoner frän aff eventuellt behövaföreträda tvä gånger i samma instans. En ytterligare fördel vinns, genom attmed ansvarsdelen förbundna frågor rörande exempelvis skadestånd och särskildrättsverkan, kan avgöras snabbare, eftersom de lämpligen kan slutbehandlas vidden första huvudförhandlingen. Avgörande av skuldfrågan genom särskilt, överklagbartbeslut skulle ge de fiesta fördelar, som mellandom skulle ge i jämförelse medrådande system. Beslutet skulle dock infe utgöra samma underlag som enmellandom, när def gäller rättegång i högre instans eller underinstansensfortsatta handläggning. Det skulle heller inte utan vidare kunna förenas med slutligtavgörande av frågor om exempelvis skadestånd och särskild rättsverkan. Att lösa problemet genom att tillåta längre uppskov änfemton dagar i en och samma huvudförhandling ter sig tveksamt.Rättspsykiatriska undersökningar tar åtminstone ett par månaderatt utföra. skulle rättens ledamöter hinna glömma detaljer ochnyanser, helt i strid mot de tankar som lett fram till omedelbarhetsprincipen.Efter sä lång fid har också sannolikheten minskat för att det skall gå att få tillstånd samma sammansättning i rätten som fidigare. Om detta till följd avsjukdom eller eljest visar sig omöjligt, blir domstolen i alla fall tvungen atthälla ny huvudförhandling. fanns i 41 a § sinnessjuklagen (1929:321) ensärbestämmelse av innebörd att tidigare upptagen bevisning inte behövde tas upppå nytt efter def att en sinnesundersökning hade företagits, om inte särskildaskäl förelåg.Om bevisningen inte togs upp pä nytt, skulle den dock enligträttegångsbalken (RB) förebringas genom protokoll och andra handlingar rörandebevisupptagningen (46 kap. 13 § andra stycket sista meningen). Vissa bestämmelser i sinnessjuklagen ersattes av lagen(1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål. Någon bestämmelse sommotsvarade 41 a § sinnessjuklagen togs inte upp i den nya lagen. 1 förarbetenatill lagen (prop. 1966:60 s. 19) anfördes i denna del bl. a. följande: Med denerfarenhet som har vunnits torde det vara uppenbart att särbestämmelseni 41 a § tredje stycket sinnessjuklagen inte är nödvändig. Då denna bestämmelsenu slopas utan att det görs någon jämkning i rättegångsbalkensregler om upptagande av bevisning vid ny huvudförhandling, är alltså någonändring inte åsyftad i domstolarnas praxis i fråga om bevisupptagningen vid nyhuvudförhandling i mål där rättspsykiatrisk undersökning har företagits. Vid förordnas om rättspsykiatriskundersökning i kan ske 50-talet mål . Att hålla fortsatt huvudförhandling när utlå tandet kommit rätten till hända är inte möjligt på grund av den tidsgräns som finns i 46 kap. 11 § andra stycket RB. Tingsrättens erfa renhet är att def vanligen tar att få en rättspsykiatrisk undersökning genomförd om den tilltalade är häktad. gär åt omden tilltalade befinner sig på fri fot. I en del mål kan dubbla JuU1987/88:3 huvudförhandlingar undvikas genom att förordnandet om rättspsykiatrisk Bilaga undersökning ges på ett tidigt stadium av målets handläggning. Enligt nuvaranderegler krävs emellertid i princip att den tilltalade har erkänt vad som lagtshonom till last för aft detta skall kunna ske (2 § lagen om rättspsykiatriskundersökning i brottmål). En ny huvudförhandling måste alltså i allmänhet hållas,vilket innebär aft rättegången fär tas om frän början. Detta belastarnaturligtvis domstolen mest i mål med omfattande bevisning. Vid den nyahuvudförhandlingen skall bevisningen antingen tas upp på nytt eller förebringasgenom protokoll och andra handlingar rörande bevisupptagningen (46 kap. 13 §andra stycket RB). Def förekommer i inte alltför'sällan attbevisningen tas . upp på nytt i sin helhet. Anledningen kan vara önskemål frånparterna. Inom tingsrätten finns vidare den uppfattningen aft om bevisningeninte fas upp igen rättens sammansättning i huvudsak bör vara densamma vid dennya huvudförhandlingen som vid den inledande. Har detta av olika skäl varitsvårt att arrangera eller har i litet mer komplicerade mål mycket lång tidförfiutit mellan huvudförhandlingarna kan rätten självmant finna det lämpligtatt ta upp all bevisning på nytt. Vanligast är emellerfid att bevisningen intetas upp pä nytt. Den muntliga bevisningen synes i sädana fall undantagslöstförebringas genom uppspelning av band. Tillfrågade domare vid tingsrätten har uppgivit atthanteringen av de dubbla huvudförhandlingarna generellt sett inte medför någrastörre problem. Tingsrätten kan emellertid vitsorda att def finnsfall där den nuvarande ordningen med dubbla rättegångar framstår som onödig. I motionen föreslås först den lösningen på problemet attden första huvudförhandlingen tillåts utmynna i en sakerförklaring, som skallkunna överklagas pä vanligt sätt, varefter domstolen när den rättspsykiatriskaundersökningen genomförts, endast har att uttala sig i påföljdsfrågan. 1 sämstafall kan ett mål, om förslaget skulle genomföras, gå två gånger genom tre instanser.Resultatet av den rättspsykiatriska undersökningen och utgången ipäföljdsfrågan kan i prakfiken ha betydelse vid övervägande av om målet skallöverklagas i ansvarsdelen. Def kan befaras att sakerförklaringarna i storutsträckning kommer atf överklagas för säkerhets skull i avvaktan pä avgörandeti påföljdsfrågan. Tingsrätten tror därför inte att införandet av möjlighetentill sakerförklaring skulle medföra en lättnad för domstolarna om man ser tillhela instansordningen och förslaget bör i den delen inte få komma fillgenomförande. Som alternativ lösning föreslås i motionen atf fortsatthuvudförhandling alltid får hållas efter uppskov som föranleds avrätfspsykiatrisk undersökning.