bet · GB01AU8 · 1987-12-31 00:00:00 — Det händer dessutom att organisationerna föreslår aktioner av i det närmaste polisiär karaktär för att kontrollera om företag erlagt skatter och avgifter. Att endast ett fåtal fall har förts upp till arbetsdomstolen, fortsätter motionärerna, ger ingen rättvisande bild av vetorättens använd ning. Redan hotet om veto kan vara tillräckligt för att en arbetsgivare skall avstå från att anlita en tilltänkt entreprenör. I mellan SAF, LO och PTK har parterna ålagt sig att följa utvecklingen på entreprenadområdet. används dock vetorätten på ett sätt som .,, I * 1987/88. Frågor som rör rättstryggheten bör lagstiftaren inte AU1987/88:8 överlåta till reglering i avtal mellan parterna på arbetsmarknaden.Med hänvisning härtill och till vad i övrigt anförts yrkar motionärerna attriksdagen skall upphäva 38-40 §§ i MBL. m.fl. (m,fp,c) anför i de likalydandemotionerna 1986/87:A724 och 1986/87:A740 att det måste betraktas som orimligtatt en facklig organisation med lagens hjälp skall kunna stoppa småföretag frånatt få arbete av det enda skälet att det saknar kollektivavtal/hängavtal samtatt enda chansen till rättelse är att det upphandlande företaget tar en processi arbetsdomstolen med sin fackliga motpart. Skyddet för de små företagen äralldeles för svagt. 39 § MBL bör därför ändras på så sätt att en arbetstagarorganisationinte får möjlighet att utnyttja sin starka ställning i entreprenadfrågor tillatt utestänga företag utan kollektivavtal/separatavtal från att konkurrera pålikvärdiga villkor. m.fl. (fp) anser i motion 1986/87:A736 attdet är betänkligt att vetorättsreglerna i MBL ibland används av de fackliga organisationernaför att försöka stoppa även seriösa entreprenörers verksamhet. Detta drabbarsärskilt enmansföretagen och innefattar därigenom ett hot motetableringsfriheten. Dessa företagare bör få bättre förutsättningar för sinnäringsutövning på entréprenadområdet genom ändringar i MBL så att de påtalademissförhållandena kan undanröjas. Motionärerna föreslår att uppdraråt regeringen att lägga fram förslag härom. Även m.fl. (c) uttalar i motion1986/87:A751 att det är betänkligt att vetorättsreglerna ibland utnyttjas av defackliga organisationerna för att försöka stoppa även seriösa entreprenörersverksamhet. Saken har påtalats av , och regeringenhar tvingats medge att det behövs en skärpt uppmärksamhet så attenmansföretagen får bättre förutsättningar för sin näringsutövning påentreprenadområdet. Motionärerna vill att regeringen skall lägga fram förslagtill ändring av MBL så att de påtalade missförhållandena undanröjs. Av en annan mening är m.fl. (vpk) imotion 1986/ 87:A712. Dessa motionärer hävdar att den fackliga vetorätten börutvidgas att omfatta alla former av entreprenad och inte begränsas till företagmed s.k. grå arbetskraft. Med en sådan utvidgning skulle vinnas flera fördelar.Arbetsgivaren skulle tvingas att se mer till sitt företag och inte i onödaneller av kortsiktiga vinstmotiv anlita entreprenörer. Vidare skulle deentreprenörer som även vill komma i fråga för uppdrag tvingas attföra en bättre personalpolitik. Motionärerna yrkar att begär förslagav regeringen till den angivna utvidgningen av den fackliga vetorätten. Iförslaget bör dessutom ingå att vetorätten skall utövas av de lokalafackföreningarna. Med anledning av de nu redovisade motionsförslagen villutskottet uttala följande. Yrkanden av ovan redovisade slag har återkommande framställts i . De två närtriast föregående åren har yrkandena föranlett utskottet att göra relativt utförliga skrivningar (se AU 1985/86:1 s. 13-15 och AU 1986/87:8 s. 24-25 med reservationer av m,fp,c resp. av vpk). Utskottet har bl.a. framhållit att den fackliga vetorätten har till uttryckhgt syfte attkomma åt användningen av grå arbetskraft och därmed sammanhängande svårbe- 18 mästrade problem, t.ex.skattesmitning. Däremot är vetorätten inte avsedd AU 1987/88:8 att hindra seriösaentreprenader, inte heller att styra över arbeten från ett avtalsområde till ettannat. Det har inte varit tal om att arbetstagarsidan skall ha en generell möjlighetatt förbjuda entreprenader såsom påyrkas i motion A712 (vpk). Vad som anförsi den motionen är enligt utskottets mening inte skäl för en sådanvittgående förändring av vetorätten. Yrkandenav motsatt riktning med syfte att slopa eller inskränka vetorättsbestämmelsernahar framställts i stort sett alltsedan bestämmelserna kom till. Yrkandena haravvisats av , med hänvisning dels till att nyaarbetsrättskommittén studerade användningen av reglerna utan att finna att de inågon större omfattning utnyttjades för andra syften än de avsedda, dels tillatt det av SAF, LO och PTK inrättade Rådet för utvecklingsfrågor skall aktivtfölja utvecklingen på entreprenadområdet. Närdet gäller den särskilda frågan om enmansföretagen har utskottet redovisat denanmälan som gjort till regeringen med påtalande avvissa förhållanden inom elektrikerbranschen. Dessa förhållanden försvåradeenligt mening för seriösa enmansföretagare att fåtillträde till marknaden och utöva sin näring. Ärendet föranledde vissauttalanden av regeringen, som dock inte fann skäl att överväga någonlagändring. Efter fortsatta diskussioner med parterna och sedan dessa gjortvissa utfästelser beträffande sitt fortsatta agerande avslutadenäringsfrihetsombudsmannen för sin del ärendet. mening har det inte framkommit några nya skäl som ger riksdagenanledning att ändra sina ställningstaganden till de yrkanden som framställts omatt bestämmelserna om den fackliga vetorätten skall upphävas eller inskränkas.Utskottet avstyrker sålunda såväl motion A712 (vpk) som motionerna A724 ochA740 (båda m,fp,c), A734 (m), A736 (fp) samt A751 (c), i förekommande fall iaktuella delar. exempel på stridsåtgärder som anges i 41 § MBL ingår blockad, bojkott"eller annan därmed jämförlig åtgärd". I samma paragraf ges ocksåregler för tillåtligheten av en form för blockader, den s.k.indrivningsblockaden, som får användas även under avtalstid för att anställdaskall få ut sina obetalda löner. En annan form av blockad, som uppmärksammats inedanstående motioner, är blockad för att förmå företag att tecknakollektivavtal. Följandemotionsyrkanden syftar till ett förbud mot blockad av enmansföretag, varmedhär likställs familjeföretag, dvs. företag med endast familjemedlemmar somanställda. AlfWennerfors m.fl. (m) yrkar i motion 1986/87: A734 att skall begära förslag till lagstiftning som innebär förbud mot blockad av enmansfö retag. De fackliga organisationerna bör inte få utnyttja blockader på ett sätt som uppfattas som stridande mot näringsfriheten eller den enskildes fri- och rättigheter, inte heller så att de uppfattas som stötande för rättsmedvetandet. Det förekommer att blockad tillgrips mot enmansföretagare som inte vill sluta kollektivavtal, därför att de inte har några anställda, liksom motföretag vars anställda inte vill ansluta sig till en fackhg organisation. konstateraratt de fackliga organisationerna inte har förmått /\j1987/88-8 motsvara det ansvar som följer med den fria stridsrätten. Detillägger att blockader i vissa fall kan vara både rimliga och motiverade.Blockader mot enmansföretag bör dock över huvud taget inte få förekomma. m.fl. (m,fp,c) yrkar i motion 1986/87:A728 på förbud mot blockad av företag utan anställda som är fackligt anslutna.Motionärerna anför bl.a. att följden av en blockad kan bli att företagettvingas skriva på ett avtal med en facklig organisation som de anställda intevill låta sig representeras av. Detta är speciellt stötande i företag medendast familjemedlemmar som anställda. Ätgärden kan dessutom användas för atthindra tillkomsten av kompanjonsföretag. m.fl. (fp) yrkar i motion 1986/87:A736 attriksdagen skall begära förslag av regeringen om förbud mot blockad avenmansföretag och rena familjeföretag. Motionärerna hänvisar till att en såingripande stridsåtgärd som blockad bör stå i rimlig proportion till deresultat man vill uppnå. m.fl. (fp) föreslår i motion1986/87:A715 ett tillkännagivande till regeringen om att företag inte skall fådiskrimineras på grund av att de är enmansföretag och/eller saknarkollektivavtal. m.fl. (c) yrkar i motion 1986/87:A751 attMBL skall ändras så att blockad av enmans- och familjeföretag förklaras vara enotillåten stridsåtgärd. Slutligen föreslås förbud mot blockad av enmansföretag imotion 1986/ 87:A725 av m.fl. (c,m,fp) på grund av vägran attteckna avtal separat eller via en arbetsgivarorganisation. I motion 1986/87:A734 framställer m.fl. (m)ett särskilt yrkande om begränsning av blockadrätten i övrigt. Motionärernaanför i den delen att det bör uppdras åt regeringen att utforma förslagtill lagfästa regler i syfte att begränsa blockader mot företag utan att mandärmed kränker arbetsmarknadsparternas eljest grundlagsskyddade rätt att vidtastridsåtgärder. I sammanhanget bör också utredas frågan om de fackligaorganisationernas rätt att genom stridsåtgärder riktade mot arbetsgivareförsöka lösa interna fackliga konflikter. Vid utskottets hearings uttalade LO-företrädarna i frågaom blockad mot enmansföretag att åtgärder av det slaget måste kunna tillgripasom det inte är möjligt att komma fram på andra vägar. Från SAF:s sida anfördesåtgärden som ett bland flera exempel på den obalans mellan parterna som enligtSAF råder i stort och i smått på arbetsmarknaden. Även om något uppseendeväckandefall av företagsblockader inte har förekommit , framhölls detvidare, är därmed inte sagt att problemet är bragt ur världen. När utskottet har behandlat motionsyrkanden ombegränsning av blockadrätten likartade dem som ovan redovisats har hänvisatstill att det har varit en gängse princip att statsmakterna inte bör ingripa medlagstiftning i arbetsmarknadsparternas rätt att använda ekonomiskastridsåtgärder. Utskottet vidhåller denna uppfattning. Det ankommer på parternaatt på eget ansvar sinsemellan utveckla och tillämpa de regler som skall gällavid användning av ekonomiska stridsåtgärder. Det kan tilläggas att blockadfrågornakan väntas bli ytterligare belysta av det material som läggs fram av konfliktutredningensom resultat av den kartläggning av arbetskonflikterna AU 1987/88:8 som dethar varit utredningens uppgift att företa. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottet deovan redovisade yrkandena om förbud mot blockad av enmansföretag i motionernaA715, A725, A734, A736 och A751. Av samma skäl avstyrks även yrkandena i motionerna A728och A734 om begränsning av blockadrätten i övrigt. Bestämmelserna i 41-45 §§ MBL om fredsplikt understrykerprincipen om arbetsfred då kollektivavtal gäller. Grundregeln äratt fackliga stridsåtgärder inte får vidtas för att tvinga fram ändringar igällande avtal eller för att utöva påtryckningar i tvister om tillämpningen avavtalet eller MBL. Det är inte heller tillåtet med stridsåtgärder för attgenomföra bestämmelser avsedda att tillämpas när avtalet har upphört att gälla.Begränsningar ges i rätten att tillgripa stridsåtgärder som fackliga sympatiåtgärder.Lagen ger vidare föreskrifter om arbetsgivar- och arbetstagarorganisationernasansvar för att medlemmarna inte vidtar olovliga stridsåtgärder liksom - i 43 §- om skyldighet att ta upp överläggningar när sådana åtgärder inletts och verkaför att de upphör. Slutligen innehåller det aktuella avsnittet i MBL regler omde varsel som skall föregå stridsåtgärder samt om den s.k. kvadevandestridsrätten för att genomdriva ett medbestämmandeavtal. I 60 § MBL ges bestämmelser om skadestånd när arbetstagaredeltar i olovliga konflikter. Dessutom finns föreskrifter som gör det möjligtför arbetsdomstolen att ålägga arbetstagarna att återgå till arbetet samtförordna att nya överläggningar om konflikten skall äga rum mellanarbetsgivaren och den berörda fackliga organisationen under ledning av enförhkningsman. Skadeståndet för deltagande i olovliga konflikter ärenligt huvudregeln i 60 § maximerat till . (den s.k. 200-kronorsregeln).Om konflikten avbrutits på ett tidigt stadium, senast i samband med en förstaöverläggning enligt 43 §, skall arbetstagarna normalt inte åläggas någotskadestånd. I särskilt allvarliga eller anmärkningsvärda fall kan skadestånd åandra sidan dömas ut med högre belopp än . m.fl. (m) i motion 1986/87: A734, ElverJonsson m.fl. (fp) i motion 1986/87:A736 och m.fl. (c) i motion1986/87:A751 yrkar att 200-kronorsregeln skall avskaffas. Enligt motion1986/87:A748 innebär regeln i sin gällande lydelseegentligen ett erkännande av den olovliga strejken som påtryckningsmedel.Eftersom olovliga konflikter ofta riktar sig i lika hög grad mot den fackligaorganisationen som mot arbetsgivaren, innebär denna ordning ett undergrävandeäven av de fackliga organisationernas auktoritet och därmed av derasmöjligheter att hävda sin ställning som avtalsslutande part. Detta utgör ettallvarligt avsteg från den hittillsvarande principen att fredsplikt föreliggerunder avtalsperioden. I motion 1986/87:A736 anförs att de tidigare skadeståndsreglernainte ledde till någon generell höjning av skadeståndsnivån men gav arbetsdomsto len bättre möjligheter än nu att göra nyanserade bedömningar i de olika 2i 1'* 1987/88. målen och,när så var motiverat, göra särskilda markeringar av rättsstridighe- AU1987/88:8 ten hos olovliga konflikter. I motion 1986/87: A751 erinras om att 200-kronorsregelnvid införandet innebar en mycket kännbar påföljd. kan detta skadeståndjämföras med det belopp som tas ut som parkeringsbot. Det är inte rimligt attsvåra brott mot fredsplikten inte skall kunna bedömas allvarligare än en vanligfelparkering. Å andra sidan hävdar kommunisterna ipartimotionen 1986/87:A718 att inga strejkskadestånd bör ådömas strejkandearbetare och att fredspliktsbestämmelserna bör utmönstras ur denarbetsrättsliga lagstiftningen. Inte heller bör deltagande i strejk få utgörasaklig grund för avskedande. Från vpk:s sida har upprepade gånger begärts attstrejkskadestånden skall avskaffas och fredspliktsbestämmelserna utmönstras urMBL. Som utskottet i dessa tidigare sammanhang har framhållit som sinuppfattning skall det inte råda någon tvekan om att arbetsfred skall råda underavtalstid. Därav följer att den som bryter mot fredsplikten gör det vid äventyrav ett rättsligt ansvar. Skadestånd är den gängse sanktionsformen inomarbetsrätten. Dessa grundlinjer bör Hgga fast, varför utskottet avstyrkermotsvarande yrkanden i motion A718. Därjämte yrkas i samma motion på ett förbud mot attavskeda strejkande arbetstagare. Enligt de principer som gäller får uppsägningeller avskedande inte tillgripas mot dem som deltar i en lovlig arbetskonflikt.Detsamma gäller deltagande i olovliga konflikter, såvida det inte är fråga omkvalificerade undantagsfall, såsom långvariga konflikter till följd av att destrejkande inte kan förmås vika från klart avtalsstridiga krav och återgå tillarbetet. Utskottet vidhåller att man för speciella situationer inte kan avhändasig möjligheten att tillgripa skiljande från anställning som en sista utväg,när andra åtgärder för att bilägga konflikten har visat sig vara verkningslösa.Med dessa uttalanden avstyrker utskottet även denna del av motion A718. Vad härefter beträffar 200-kronorsregeln kan utskottetinte dela uppfattningen i motionerna A734, A736 och A751 att regeln börupphävas. I den modifierade form regeln nu har syftar den å ena sidan till attlägga ökad tonvikt vid åtgärder för att komma till rätta med de bakomliggandefaktorer som utlöst en olovlig konflikt och å andra sidan till att tona ned denroll skadestånden har fått i den allmänna debatten. Som redan sagts börskadeståndens uppgift vara att stryka under grundsatsen att träffadekollektivavtal skall respekteras och den åtföljande fredsplikten iakttas. Dennu gällande 200-kronorsregeln fyller dessa syften väl, och därför avstyrkerutskottet de aktuella motionerna i hithörande delar. I motion 1986/87:A708 föreslår () enlagstiftning som innebär att en facklig organisations beslut om strejk skallföregås av omröstning bland medlemmarna. Motionären tänker sig att omröstningenskall vara sluten. För beslutet om strejk skall fordras minst enkel majoritet: Utskottet avstyrker motionen. För det första bygger dessförslag att döma av motiveringen på en bristande tillit till omdömet hos fackföreningsrörel sens beslutande organ. För det andra kan utskottet inte alls dela motionärens uppfattning att hans förslag inte innebär något som helst ingrepp i själva 22 Iverkligheten är det fråga om en djupt ingripande åtgärd såväl i AU1987/88:8 den principiella friheten att tillgripa stridsåtgärder som i defackliga organisationernas rätt att själva bestämma om sina beslutsformer ochandra inre angelägenheter. föregående framställningen har behandlats skadestånd som sanktionsform vidolovliga arbetskonflikter. Utskottet redovisar nedan några frågor om skadeståndriktade mot arbetsgivare. Gemensamt för motionerna är att de begär en översynav de arbetsrättsliga skadestånden. Imotion 1986/87:A734 av m.fl. (m) konstateras att flertaletskadeståndsfrågor görs upp genom överenskommelser mellan arbetsgivaren och denberörda fackliga organisationen. Dessa avgörs därför inte av arbetsdomstolen. Mångagånger utkrävs skadestånd för rent bagatellartade förseelser, fortsättermotionärerna. Ofta betalar dock främst mindre företag hellre ett informelltskadestånd än att de ger sig in i en omfattande och dyrbar process med dekonsekvenser detta kan ha inte minst för klimatet på arbetsplatsen. Dethar efter hand utvecklats en standardiserad bedömning av skadeståndensstorlek. Alltför litet hänsyn tas till omständigheterna i det enskilda fallet.En liten företagares begränsade möjligheter att behärska lagstiftningen i alladess detaljer bedöms efter samma principer som ett storföretag med tillgångtill all tänkbar juridisk expertis. Detta är särskilt allvarligt sedanavdragsrätten för arbetsrättsliga skadestånd vid taxeringen slopades. Enöversyn av skadeståndsfrågorna begärs också i motion 1986/87: A220 av RolfClarkson m.fl. (m,fp,c). Motionärerna pekar bl.a. på att arbetstagarna efterhand fått ett ökat inflytande gentemot arbetsgivarna. Vidare framhålls att denarbetsrättsliga lagstiftningen måste betraktas som både svårtolkad ochsvårtillgänglig, vilket innebär problem inte minst för småföretagen. Genom 1984års riksdagsbeslut har skadestånden blivit än mer kännbara genom attarbetsgivarnas avdragsrätt har slopats. har den s.k.200-kronorsregeln för arbetstagarna återinförts. Därmed finns ingen somhelst relation mellan skadeståndsbeloppen för mindre arbetsgivare och förarbetstagare. Motionärernaföreslår att en utredning tillsätts med uppgift att skyndsamt ta fram förslagtill sådana ändringar i den arbetsrättsliga lagstiftningen att en rimligarerelation uppnås mellan de skadestånd som kan ådömas mindre arbetsgivare resp.arbetstagare samt att uppsåtsrekvisitet i betydligt högre grad än skallvara utslagsgivande om skadestånd över huvud taget skall utdömas eller ej. Iutredningen bör ingå att man analyserar konsekvenserna av den arbetsrättsligalagstiftningen mot bakgrund av de s.k. informella skadestånden och eventuellamissbruk av dem. Vidareföreslår m.fl. (fp) i motion 1986/87: A736 en översyn av de arbetsrättsliga skadestånden. Som motivering anförs att det torde vara en allmän uppfattning att de arbetsrättsliga skadestånden ofta inte står i rimlig proportion till den uppkomna skadan. Den arbetsrättsliga lagstiftning en är ett omfattande regelverk med ett dussintal lagar, vartill 23 kommer denreglering som sker genom kollektivavtalen. Det är svårt att AU 1987/88:8 överblickaett så omfattande regelsystem och efterleva det i alla dess detaljer. Inte minstgäller det om mindre företagare, som av naturliga skäl inte kan ha tillgångtill egen arbetsrättslig expertis. Skadestånd utkrävs emellertid även I samband med den föreslagna översynen bör ävenuppmärksammas de s.k. informella skadestånden. Även m.fl. (fp) anser i motion1986/87:A715 att de arbetsrättsliga skadestånden ofta inte står i rimligproportion till den uppkomna skadan, och de begär att en översyn skall göras avskadestånden. Vid behandlingen av liknande motionsyrkanden förra höstenanförde utskottet (AU 1986/87:8 s. 21-22): Motionärerna vänder sig bl.a. mot de s.k. informellaskadestånden, dvs. ersättningar som arbetsgivare betalar till motparten utanföregående domstolsprocess. Med anledning härav bör framhållas att denallmänna inriktningen av de arbetsrättsliga reglerna är att parterna skalllösa uppkommande tvister i första hand genom förhandlingar i stället för genomrättegång. Denna princip understryks av en regel i arbetstvistlagen (4 kap. 7§) som säger att arbetsdomstolen inte får ta upp ett mål till prövning utanföregående förhandlingar enligt MBL eller genom avtal fastställdaförhandlingsordningar. Den praktiska innebörden av motionärernas förslag synesvara att det bör införas någon form av övre beloppsgräns för vad parterna vidsina förhandlingar får komma överens om. Det är tveksamt om det är lämpligteller ens möjligt att göra en sådan begränsning i den parterna tillkommandeavtalsfriheten. Om arbetsgivaren av skäl som anges i motionerna är mindre välinformerad om lagar och avtal och därigenom vid förhandhngarna kommer i underlägei förhållande till motparten så är detta, som utskottet framhållit i tidigaresammanhang, ett informationsproblem som inte skall avhjälpas genom ändringar iden arbetsrättsliga lagstiftningen. I motionerna framförs tanken att skadestånden bör varamöjliga att gradera efter företagens storlek, och i motion A220 ifrågasätts omouppsåtliga fel över huvud taget skall leda till skadestånd. En sådan ordningbryter mot det arbetsrättsliga mönstret att reglerna gäller lika för alla ochtar inte hänsyn till skadeståndens reparativa funktion. Blir exempelvis enarbetstagare uppsagd utan saklig grund är kränkningen lika stor vare siguppsägningen sker från ett större eller mindre företag. Företagets storlek börav det skälet inte påverka den ekonomiska gottgörelsen för kränkningen. Med åberopande av vad som redovisats anser utskottetsammanfattningsvis att vad som anförts i motionerna A220, A715, A734 och A736inte motiverar ett initiativ från sida till översyn av dearbetsrättsliga skadestånden och avstyrker för den skull de nämnda motionerna imotsvarande delar. Gemensamt för de arbetsrättsliga lagarna är att tvisterskall handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Av lagen följer att flertaletarbetsrättsli ga tvister avgörs i arbetsdomstolen (AD). (m) föreslår i motion 1986/87:A734 en utredning av formerna för ett överförande av arbetsrättsliga tvistemål till allmän domstol. Motionärerna uttrycker starka . betänklighetermot att en partssammansatt domstol som AD avgör mål som AU 1987/88:8 rörförhållandena mellan en enskild och någon av eller båda de parter som ärrepresenterade i domstolen. Det föreslås att alla mål som rör enskildas förhållandenpå arbetsplatserna skall flyttas över till allmän domstol. Motionärerna menaratt detta skulle innebära en enhetlig handläggning av sådana mål, vilket sägsvara till gagn för rättstryggheten. Regeringen har tillsatt en utredning föröversyn av reglerna för rättegången i arbetstvister. I direktiven anges bl.a.att utgångspunkten för översynen självfallet bör vara att AD även i framtidenskall kunna fungera som en specialdomstol med särskild sakkunskap om förhållandenapå arbetsmarknaden. Tyngdpunkten i domstolens verksamhet bör ligga i att avgörarättsliga tvister som berör arbetsmarknadens organisationer. Domstolen skallleda rättstillämpningen och rättsutvecklingen inom det arbetsrättsligaområdet. Det heter vidare i direktiven att utredaren bör göra enallmän genomgång av de olika målkategorier som kan prövas av AD.Genomgången bör mynna ut i ett ställningstagande till inte bara vilka mål sombör prövas av AD som första domstol och vilka mål som i första hand bör prövasav tingsrätt och/eller hovrätt. Utredaren bör också undersöka omtillämpningsområdet för arbetstvistlagen i alla avseenden ärtillfredsställande. Utgångspunkten för utredningsarbetet är en annan änmotionens.