bet · GB01SoU7 · 1987-12-31 00:00:00 — om vissa hälso- och sjukvårdsfrågor Ibetänkandet behandlas tre motioner som rör hälso- och sjukvårdsområdet. Enmofion (s) tar upp specialfotvården för diabetiker. En motion (m) gällermeritvärderingen av läkares FN-tjänstgöring. En tredje mofion (c) behandlartoxoplasmos hos gravida kvinnor. Samtliga motioner harremissbehandlats. Medanledning av motionen om specialfotvård för diabefiker föreslår utskottet attriksdagen ger regeringen till känna att bör ges i uppdrag attföreta en genomgång av den medicinska fotvården för diabefiker och vissa andrapatientkalegorier. Övriga mofioner avstyrks. Utskottetsm-, fp- och c-ledamöter reserverar sig till förmån för mofionen angåendemeritvärdering av läkares FN-tjänstgöring. Imotion 1986/87:So408 av (s) och () hemställsalt som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionenanförts om specialfotvård för diabetiker. Imotion 1986/87:So451 av () och () hemställsatt hos regeringen begär åtgärder i syfte att undanröja de hinder förläkares FN-tjänstgöring som de ofidsenliga meritvärderingsreglerna innebär. Imofion 1986/87:So471 av i (c) och ()hemställs att som sin mening ger regeringen fill känna vad som imotionen anförts om undersökning och behandling av gravida kvinnor med avseendepå toxoplasmos. Imotion 1986l87:So408 av och (båda s)hemställs att som sin mening ger regeringen fill känna vad som imotionen anförts om specialfolvård för diabetiker. I motionen anförs bl. 1Riksdagen 1987/88. att en insattspecialfotvård för diabetiker kan förhindra många SoU 1987/88:7 ampulationer avfötter och underben. Motionärerna uppger att det utförs 1 400ampulationer och många helt i onödan. Enligt motionärerna räcker i allmänhetkompetensen hos fotvårdarna inte till för diabelikernas fötter med dessasspeciella känslighet och problem. Man framhåller också att tillgången påfolvårdare för diabetiker är mycket ojämn. Det synes, enligt motionärerna, beropå att flera huvudmän är inblandade. Primärkommuner har, uppger man, fotvårdareför "vanlig" fotvård för främst pensionärer. Dessa fotvårdare har,framhålls det, sällan tillräcklig kompelens eller kapacitet för att klara ävendiabetikerna. Motionärerna anser att den för diabetikerna bästa konstruktionenär att landstingen anställer vidareutbildade fotvårdare och placerar dem vidmedicinklinikerna som sköter den övriga . I motionen anförs atten bra lösning år vikfig att få fram, bl. a. beroende på att det är flerahuvudmän inblandade och att det handlar både om utbildning, organisation avverksamheter och - på kort sikt -resurstillskott. Motionärerna menar att det ärnödvändigt att man på nationell nivå drar upp riktlinjer för detta vårdområdeoch med berörda parter träffar överenskommelse om genomförandet. Hälsö- ochsjukvårdsberedningen liksom vore, enligl motionärerna,tänkbara organ för sådana uppgifter. Normaltåldrande för med sig förändrade egenskaper hos hud, underhud och stödjevävnadoch som följd härav ändrade belastningsförhållanden för fötterna. Hudenreagerar på lokalt ökad belastning med att bilda förhårdnader. I sådanauppstår ofta starkt smärtande sår och självsprickor, som hos personer mednormal känsel och blodcirkulation i allmänhet läker utan problem. Diabelikernasfotproblem är en följd av försämrad nerv- och blodkärlsfunktion och utgör enav de tidigaste s. k. senkomplikationerna till grundsjukdomen. Ledstelhet ochsynnedsättning kan försvåra normal nagelvård med ytterligare ökad risk förkroniska sårinfektioner, osleit (inflammation i ben), gangrän (kallbrand) ochamputation. Förutomdiabetikerna finns andra patientgrupper, som drabbas av fotproblem. bedömts all av pafienter med kronisk ledgångsreumatism utvecklarfotdeformiteter. Dekomplikationer som uppkommer ger långa sjukvårds- och sjukskrivningslider menkan förebyggas genom pafientundervisning och adekvat sårbehandling avfotvårdsspecialist. I god förebyggande vård ingår också ordination av lämpligafotbeklädnader. Rätt utformade fotbäddar (inlägg) kan minska behovet avfotvård. Utbildningtill fotvårdsspecialisl meddelas vid en specialkurs i gymnasieskolan.Specialkursen omfattar en termins studier och bygger på slutförd utbildninglill vårdbiträde. reviderades utbildningen senast. Specialkursenanordnas på fem orter i landet. För kursen har /88 reserveratssammanlagt 176 utbildningsplatser. Förutom specialkursen igymnasieskolan förekommer utbildning i fotvård videnstaka privata skolor. För anställning som fotvårdsspecialisl inom SoU1987/88:7 landsting eller kommun krävs i regel gymnasieskolans specialkurs förfotvårdsspecialister. Någon särskild påbyggnadskurs eller vidareutbildning isamhällets regi för fotvårdsspecialister finns inte. Däremot anordnarfotvårdsspecialisternas intresseförening - Fotterapeuters Riksförbund- kortare kurser och seminiarier kring vissa teman. Vidare bör nämnas denfortbildning som sker i huvudmännens regi. Totalt finns ca 230 landstingsanställdafotvårdsspecialister. De flesta är knutna till sjukhus eller sjukhem. En del äranställda inom primärvården. På lokal nivå finns kommunala fotvårdare.Härutöver finns del privatanställda fotvårdare. I anledning av en motion (s, m, c) om bättrefotvårdsutbildning hänvisade utbildningsutskottet i betänkandet UbU 1986/87:3s. 6 till att arbetsgruppen för översyn av den gymnasiala yrkesutbildningen(ÖGY) har föreslagit att de nuvarande specialkurserna om en termin förfotvårdsspecialister avvecklas och ersätts av en påbyggnadsutbildning.Utskottet hade inhämtat att SÖ med utgångspunkt bl. a. i ÖGY;s förslagplanerade en förändring av fotvårdsul-bildningen med den inriktningen att enbred sjukvårdsutbildning skall utgöra basen för fotvårdsutbildningen. Medhänvisning härfill avstyrkte utskottet motionen. Från SÖ har inhämtats att det av utbildningsutskottetbeskrivna läget inte förändrats i avvaktan på en kommande proposition angåendeden gymnasiala yrkesutbildningen. Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånsocialstyrelsen. Vidare har motreumatism kommit in med en skrivelse beträffande specialfotvård förreumafiker. framhåller att behovet av specialfotvårdför diabetiker är väl känt. Styrelsen anför att det hos många diabetikerförekommer kärlförändringar som medför stor risk för gangrän (kallbrand) ifötterna. Detta gäller särskilt de diabetiker som haft sin sjukdom länge (20 åreller mer). I svåra fall leder detta till ampulationer. Genom en noggranndiabetesbehandling-framför allt blodsockerkontroll fill normal nivå - samt godfotvård kan man minska risken för dessa allvarliga komplikationer, framhållsdet. instämmer i mofionärernas uppgift att en god vård medföravsevärda ekonomiska vinster på grund av minskat behov av sjukhusvård ochkortare sjukskrivningsfider. Styrelsen uppger att de vårdprogram ochvårdprogramunderlag för diabetes som utarbetas på olika håll lägger stor viktvid specialfotvården. Fotvårdsspeciahsten är, anför , ennödvändig och viktig medlem i vårdlaget för vård av diabefiker. framhålls att sådan fotvård behövs såväl i primärvårdens som i den SqU 1987/88:7 sjukhusanknutna vårdens diabetesmottagningar. Ifråga om tillgången på fotvårdare anför att det är landstingetsuppgift att organisera diabetesvården med hänsyn till behovet. På många hållhar, enligt , fotvården organiserats på ett tillfredsställandesätt för diabetikerna. Styrelsen tillägger att det dock är möjligt att man, pågrund av rådande resursbrist, ännu inte inom alla landsting uppnått en optimalsituation. I vilken utsträckning brister förekommer kan dock inte fastställasutan särskild utredning, anför . Socialstyrelsenredovisar att 228 forlvårdsspecialister var anställda av landstingen den 1 mars1986. Närdel gäller kompetensen hänvisar till pågående översyn avfotvårdsutbildningen. uttalar därvid att det är viktigt attkompetensen för fotvård för diabetiker prövas i samband med att utbildningenav fotvårdsspecialister ses över. (förbundsstyrelsen) ställer sig tveksam fill riktlinjer förhela riket belräffande samverkan mellan huvudmännen inom det aktuellavårdområdet. Förbundet anser att lokala förutsättningar och behov bör blivägledande också på detta område. Förbundet betonar att frågor omdimensionering och organisatorisk inplacering inom hälso- och sjukvården främstberör landstingels verksamhetsområde. Med hänvisning till all gränsdragningengentemot det primärkommunala området ofta är oklar uttalar förbundet ikompetensfrågan att det är angeläget alt diabetesfotvår-darnas kompetens blirföremål för en översyn. (förbundsstyrelsen) anför att en stor del av landslingens diabetikervård ärinriktad på förebyggande insatser. Det nämns att på många håll hardiabetikergrupper startals för diabefiker och deras anhöriga. Några landstinghar särskilda diabetessjuksköterskor och särskilda mottagningar fördiabetesvård. Egenvård har utvecklats , anförs det. Förde flesta diabetiker är primärvården rätt vårdnivå, anför förbundet. Närhetenökar och det finns större möjligheter att se fill diabelikernas samladevårdbehov. Här kan, enligt förbundets mening, t.ex. behov av fotvård uppmärksammaspå ett tidigt stadium. För diabetiker med en mer allvarlig diabetes är detnödvändigt med en regelbunden kontakt med sjukhus, framhålls del. Förbundethänvisar till att det inom vårdprogramnämnd utarbetats ettunderlag för vårdprogram för diabetes, vari behovet av fotvård haruppmärksammats. Utifrån detta underlag kan landstingen utarbeta lokalavårdprogram för förebyggande insatser samt vård och behandling avdiabetespatienter, anför förbundet. Det påpekas att det pågår arbete ta fram underlag rörande det ischemiska benet(hinder i blodtillförseln), ett problem som också kan vara aktuellt fördiabetiker. Enligtförbundsstyrelsens mening är motionskraven om nationella riktlinjer förspecialfotvård för diabetiker redan uppmärksammade bl. a. genom devårdprogramunderlag som har utarbetats eller är under utarbetande ivårdprogramnämnden. Svenska Läkaresällskapetstöder motionärernas förslag om nationella insat- SoU 1987/88:7 ser medsikte på att höja kvaliteten inom den specifikt medicinska fotvården, framförallt diabetesfotvården, och alt det läggs en större vikt vid uppsökandeförebyggande och patienlundervisande verksamhet än . Läkaresällskapetanser också att kvaliteten på utbildningen av fotterapeuler bör höjas. Delframhålls att fotvårdarnas utbildning om diabetes är mycket begränsad. Depersoner som förmedlar kunskap till diabetikerna om prevention bör, enligtLäkaresällskapet, ha goda medicinska kunskaper om diabetessjukvården samt ävenom hur man undervisar patienter. Fördetta ändamål är det, framhålls det, önskvärt att del etableras en organiseradnationell utbildning av fotterapeuter med för uppgiften adekvata medicinskakunskaper. Sällskapet anser att lägsta inträdeskrav bör varaundersköterskekompetens, dvs. Utbildningens utformningbör utredas, anser sällskapet och tillägger att diabetessköterskor har så mångaändra angelägna uppgifter, att de inte bör engageras i diabetesfolvården.Läkaresällskapet anför att den kommunala fotvården endast har räckttill för pensionärer, varför yngre diabefiker haft svårt att få fotvård.Sjukvårdens resurser har därtill varit myckel begränsade, vilket lett till altdessa främst utnyttjats för mer komplicerade problem, under det altundervisning och preventiva insatser fåll slå tillbaka. Läkaresällskapetdelar motionärernas åsikt alt det inom landet finns stora skillnader i tillgångoch kompetens inom diabetesfolvården. Organisatoriska brister är vanliga,enligt sällskapet. Eftersom diabelikernas fotvård inte kan skiljas från denövriga medicinska diabetesvården förordar att landstingen taröver huvudmannaskapet för den medicinska fotvården. Detär önskvärt, anförs det vidare, att det vid varje medicinklinik i finnsen fast organisafion för diabetesvården, där också särskilt utbildadefotvårdare ingår i vårdlaget. På sjukhuset bör också finnas tillgång tilldiabeteskunniga ortopeder och speciella skomakare. Eftersom de flesta fall avtyp Il-diabetes och även många typ I-diabetiker kontrolleras i primärvården,kan emellerfid inte all fotvård koncentreras till sjukhusen, tilläggersällskapet. Läkaresällskapethänvisar till alt en studie i visade att ca två tredjedelarav diabetespatienterna vid vårdcentraler i länet hade problem med sina fötter,att en tredjedel av dem skulle behöva fotvård och att en tredjedel behövde fåkontakt med ortoped och ortopedtekniker. Det finns 30 000 diabetiker iStockholm. Fotproblem hos diabefiker svarade 1985 för en slutenvårdskostnadinom på 80 milj. kr., anger sällskapet. stöder motionärernas krav på samordnade nationella riktlinjerför diabetesfolvården. Förbundet anser i fråga om kompelens attfotvårdsutbildningen skall utvidgas till en tvåårig högskoleutbildning medtvåårigt vårdgymnasium som bas (underskölerskeutbildning). Särskild tonvikt iutbildningen bör läggas på diabetesfolvård och förebyggande åtgärder.Förbundet anser att vidareutbildning om fotbesvär och diabetes måste förbättrasför all sjukvårdspersonal. Det tilläggs att även informationen till diabetikeroch deras anhöriga måste förbättras. Förbundet framhåller att den förebyggande vården måstebyggas ut. SoU 1987/88:7 Förbundet pekar på att man i har visat attförebyggande, uppsökande verksamhet samt specialistvård kan minska antaletampulationer hos diabetiker till av vad som gäller för landet iövrigt. Den vård av diabelesgangrän vi har är, enligtförbundet, till stor del defensiv och går ofta ut på alt uppskjuta åtgärder sålänge som möjligt. Delta gäller främst äldre diabetiker som, t. ex på grund avdålig cirkulation, fått svullnad i fötterna. Åtgärder måste, påpekar man,sättas in redan vid de första små tecknen på sår, svullnader eller rodnad.Svårare skador kan då ofta förebyggas, vilket, förutom att det ger storasamhällsekonomiska vinster, spar mycket mänskligt lidande. Förbundet förordar att det inrättas diabelesteam vidlandets samtliga sjukhus med tjänster för sjukvårdsutbildade fotvårdare enligten modell som finns vid t. ex. , sjukhusen i ,, och . Förbundet framhåller att tillgången till diabetesfotvårdvarierar kraffigt över landet och att det krävs resurstillskott. Förbundet laräven upp frågan om vårdkostnad för den enskilde och om forskning. begär i en skrivelse med anledningav motionen att hänsyn tas lill att de problem och behov som anges i mofionenäven föreligger hos reumafiker. Meritvärdering av läkares FN-tjänstgöring Motionen I motion 1986/87:So451 av och (båda m) hemställs att hos regeringen begär åtgärder i syfteatt undanröja de hinder för läkares FN-tjänsgöring som de otidsenligameritvärderingsreglerna innebär. I mofionen anförs att rekryteringen av läkarelill det svenska FN-sjukhuset i i södra har blivit allt svårareatt lösa. Osäkerhet om hur bestämmelserna om tjänsteårsrätt tillämpas och denupplevda risken att få meritavdrag gör, enligt motionärerna, att många läkaretvekar inför utlandstjänslgöring i än . För att förbättraläkarrekryteringen till FN-sjukhuskompaniet i , vilket är ennödvändighet, måste oklarheterna i merit- och tjänsteårsvärderingenundanröjas, framhålls del. Med hänsyn till att arbetet vid FN-sjukhuset utöveratt omfatta sedvanliga arbetsuppgifter inom kirurgi, allmänläkarvård ochmedicin dessutom ger tillfälle till direkt kontakt med andra verksamheter ocht. o. m. krigssjukvård borde, enligt motionärernas mening, meritvärderingen aven sådan tjänstgöring av ett halvt till snarare vara högreän tjänstgöring i hemlandets rutinsjukvård. Ett verksamt sätt vore sannoliktall ge alla svenska läkare i UNIFIL generell dispens från 90-dagarsregeln,anför motionärerna. Gällandebestämmelser m.m. SoU 1987/88:7 Läkartjänslgöring som sker på statlig tjänst ärautomatiskt förenad med s. k. tjänsteårsrätt. För läkartjänslgöring i övrigtregleras tjänsteårsrätten genom bestämmelserna i allmänna läkarinstruktionen(1963:341). Förutom vid värderingen av förtjänsten har tjänsteårsbegreppetbetydelse vid t.ex. löneklassuppflyttningar och beräkningen av pension enliglkollektivavtalen. Tjänstgöring som läkare enligt hälso- och sjukvårdslagen(1983:763) får för vinnande av befordran tillgodoräknas som om anställningeninnehafts hos staten (9 § 1 mom. allmänna läkarinstruktionen). Detta innebäratt även läkartjänslgöring som fullgörs på landstingskommunal tjänstautomatiskt är förenad med tjänsteårsräll. Under löpande förordnande ges ocksåtjänsle-årsrätt för ledighet för annat ändamål än semester eller offentligtuppdrag, dock för per kalenderår. Enligt 9 § 2 mom. allmänna läkarinstrukfionen fårsocialstyrelsen medge att även annan tjänstgöring och utbildning än som avses i1 mom. får tillgodoräknas läkare. har med stöd av dennabestämmelse meddelat tjänsteårsrätt för en mängd olika verksamheter som läkare.När dessa beslut har generell karaktär kan alla läkare med meriter frånmotsvarande tjänst eller verksamhet, som avses med besluten, fillgodoräkna sigdenna tjänsteårsrätt. kan även medge tjänsteårsrätt efter enindividuell prövning, bl. a. när det är fråga om tjänstgöring utomlands.Beslutets rättskraft är formellt begränsad lill den läkare som ansökt om tjänsteårsrätt,men den får inte sällan mer generell giltighet. Bestämmelserna innebär, att om en läkare, t. ex. enbiträdande överläkare, lar tjänstledighet från sin biträdande överläkartjänslför alt arbeta som läkare i FN-tjänst under exempelvis , han underdenna period endast får tillgodoräkna sig av sitt förordnande sombiträdande överiäkare. Detta därför att FN-ljänslgöringen inte är förenad medautoma-fisk rätt lill tjänsteår. Läkaren kan emellertid hos socialstyrelsenbegära alt få tillgodoräkna sig FN-tjänstgöringen. Vederbörande läkare kan dåfå rätt att tillgodoräkna sig hela FN-förordnandet. behörighetskommitté föreslog i betänkandetTillsättningen av vissa tjänster för läkare m.fl. (Ds S 1983:17 s. 102 f.) alttjänsteårsbegreppet avskaffas genom att 9 § allmänna läkarinstruktionenupphävs. Förslaget innebär att anciennitetsberäkningen vid tillsättning avtjänster för läkare inom den landstingskommunala hälso- och sjukvården fårutföras på motsvarande sätt som gäller för andra yrkesgrupper påarbetsmarknaden. Enligt vad utskottet erfarit vilar beredningen inomregeringskansliet av belänkandet i avvaktan på ställningslagande i fråga omdels läkarnas specialistutbildning, dels ledningsansvaret inom sjukvården. I fråga om statligt reglerade tjänster kan följandeanmärkas. Regeringen beslutade om nya principer förmeritvärderingen vid fillsättning av.statligt reglerade tjänster. De nyaprinciperna som innebär att ökad vikt läggs vid skickligheten och mindre vikt vidförtjänsten, dvs. tjänstetiden, infördes i anställningsförordningen (1965:601,omtryckt 1984:127, ändrad 1985:334). bereddes därefter tillfälle attta del avreglerna och motiven för dem i proposifion 1984/85:219. SoU 1987/88:7 (AU 1985/86:6) hade ingainvändningar mot att skickligheten bör ha den avgörande betydelsen vidtillsättning av statliga tjänster. Däremot ansåg utskottet - liksomkonslitutionsutskottet som yttrade sig över propositionen och motionerna idenna del - att detta borde komma till uttryck i lagen om offentlig anställning(). Detta blev också beslut. Därefter togs en regel in i 4 kap. 3 § lagen (1976:600) omoffentlig anställning () med innebörd att skickligheten skall sättas främstbland de grunder som skall beaktas vid tillsättning av statliga och andratjänster om det inte finns särskilda skäl för något annat (prop. 1985/86:116,AU 17, rskr. Utskottet har inhämtat yttranden över mofionen frånsocialstyrelsen och chefen för armén. hänvisar fill att frågan om upphävande av9 § allmänna läkarinstruktionen övervägs inom och anför attstyrelsen därför inte anser sig böra tillstyrka molionsyrkandet. Chefen för armén anser, efler att ha hört försvaretssjukvårdsstyrelse, att motionen bör tillstyrkas och gör bedömningen attrekryteringsarbetet avsevärt skulle underlättas om meritvärderingsreglernaändrades på sätt som mofionärerna föreslår. Toxoplasmos hos gravida kvinnor Motionen I motion 1986/87:So471 av i och BrittaHammarbacken (båda c) hemställs att som sin mening ger regeringentill känna vad som i motionen anförts om undersökning och behandling av gravidakvinnor med avseende på toxoplasmos. I motionen anförs alt infektionen toxoplasmosär vanlig och i stor utsträckning drabbar kvinnor i de fertila åldrarna.Motionärerna anger alt en sådan infektion hos kvinnan i vartannat fall lederlill alt fostret smittas med risk för fosterdöd eller skador. Enligt mofionärernakan fosterinfektionen förhindras om moderns infektion upptäcks . Dethänvisas till obligatoriska undersökningar i , som utförs sedan långtid. Motionärerna anser att inte följt utvecklingen på området. Toxoplasmos är en parasitinfektion med utbredning överhela världen. Infektionen överförs anfingen via på marken liggande utsöndringarfrån kattens larm eller genom förtäring av otillräckligt upphettat svin- ellerfårkötl som innehåller parasitens cystform. Den senare smittvägen är vanligastpå våra breddgrader. Hos för övrigt friska personer åtföljs infektionen avringa symptom. Det har varit känt, att toxoplasmos kanöverföras från en SoU 1987/88:7 gravid kvinna till hennes och ge upphovtill fosterskador av olika svårighetsgrad. års forskning har visat attsmittämnet överförs till fostret bara i de fall där kvinnan smittats undergraviditeten. Kvinnor med tidigare genomgången toxoplasmainfeklion harcirkulerande antikroppar mot toxoplasma och har utvecklat en immunitet somförhindrar överföring av toxoplasmos till fostret. Risken för att fostret skall smittas är störst när kvinnanfår toxoplasmos i slutet av graviditeten. En infektion av fostret undergraviditetens början är å andra sidan ofta av allvarligare natur. I har minst hälften av den medelåldersbefolkningen antikroppar som tecken på genomgången infektion. Svenska kvinnorfår toxoplasmos tidigare i livet än män och förekomsten av nyinfektion synesvara högst i de fertila åldrarna. I ca hälften av de fall gravida kvinnordrabbas av toxoplasmos smittas fostret. Prenatal toxoplasmos leder i av fallen lill aborteller förtidsbörd med dött . I av fallen föds barnet med svåra,invalidiserande skador, framför allt på centrala nervsystemet och ögonen. Iytterligare av fallen föds barnet med lättare skador. Övriga barn födstill synes friska. Studier av sådana barn tyder dock på att flertalet senareunder uppväxt- och ungdomstiden utvecklar återkommande inflammationer i ögatsnål- och åderhinnor med avsevärd synnedsättning som följd. I en undersökning av lagrade prover från Malmökvinnor fannman toxoplasmosinfeklion hos kvinnan i 4 av 1 000 graviditeter. Antibiolikabehandling av toxoplasmos under graviditetenkan i flertalet fall förhindra en fosterinfektion. Hos barn med medföddtoxoplasmos kan riskerna för senare ögonskador minskas. utförs regelbundna undersökningar av proverfrån alla gravida kvinnor i och också i . 1 detfranska kontrollprogrammet undersöks prover från gravida kvinnor minst varannanmånad, medan man i nöjer sig med tre undersökningar undergraviditeten. Samtliga med tecken på infektion behandlas. Båda ländernarapporterar en dramatisk minskning av antalet fall av medfödd toxoplasmos.Flera andra europeiska länder står i beredskap att införa eller har redan påbörjatkontrollprogram. Utskottet har inhämtat yttranden från socialstyrelsen.Landstingsförbundet och . anför att det sedan omkring pågåretl utredningsarbete vid () i fråga omåtgärder mot toxoplasmainfeklion under graviditet. I detta utredningsarbete harrepresentanter för deltagit. Utredningen har utmynnati ett förslag om försöksverksamhet med återkommande provtagning på gravida kvinnorunder hela graviditeten med 1-2 månaders mellanrum i två landstingsområden. Dethar ännu inte fastställts vilka områden som skall ingå idenna försöksverksamhet. har förklarat sig SoU1987/88:7 intresserat av alt delta, uppger styrelsen. Finansieringen av ensådan försöksverksamhet har dock inte lösts.