bet · GB01JuU7 · 1987-12-31 00:00:00 — Den slutsats samtliga har kommit till är att dessa kortvariga frihetsberövanden inte är sådana aff de för att man skall uppfylla Europakon ventionens krav på en ofördröjlig judiciell prövning måste fas med i fristberäkningen när de övergår i ett gripande. Viss tveksamhet har dock uttryckts av lagrådet vad gäller de fall där någon med stöd av 23 kap. 9 § första stycket RB har hållits kvar för förhör på grund av brottsmisstanke i (). I dessa fall hade det, menar lagrådet, kunnat ligga nära till hands aft räkna in hela eller del av kvarhållandefiden i fristen för domstolsprövningen. Eftersom frågan med hänsyn till de korta tider det rör sig om fick anses ha liten praktisk betydelse, har lagrådet dock 31 inteansett att någon regel i ämnet behövdes. JuU 1987/88:7 Utskottet ansluter sig fill den slutsats som det sålundaetablerats enighet om tidigare i detta lagstiftningsärende. Ufskottet hyseremellerfid i likhet med lagrådet en viss osäkerhet inför frågan om vilkentidpunkt som med hänsyn till konventionsorganens krav borde väljas somutgångspunkt för fristberäkningen när ett gripande har föregåtts av eftkvarhållande för förhör på grund av brottsmisstanke. Denna fråga kan ocksåanses ha fått en något större praktisk betydelse genom den begränsning av denlängsta frisfen fram till domstolsprövning som utskottet har förordat i detföregående. Utskottet anser dock att det inte är tillrådligt att idetta skede förorda sådana ingripande ändringar i de föreliggande förslagen sompåkallas i motionen. Konsekvenserna för de rättsvårdande organen, som genom deföreslagna ändringarna i övrigt ställs inför nya och krävande uppgifter, kanenligt utskottets mening inte utan ytterligare kartläggning tillräckligt överblickasav . Om orealistiska krav ställs på polis, åklagare och domstolar utanatt de praktiska förutsättningarna har analyserats tillräckligt kan dettaenligt utskottets bedömning få till följd att rättssäkerheten för den enskildesnarare urholkas , som motionärerna åsyftat, stärks. Utskottet förordar därför - med avstyrkande av mofion 128i denna del (punkt D delvis) - att inställningen i propositionen, dvs. attgripandet skall utgöra utgångspunkten, godtas . Utskottetförutsätter därvid, i likhet med lagrådet, att åklagare och domstolar utansärskild bestämmelse inom ramen för en frist som har gripandet som utgångspunkttar hänsyn till om den misstänkte har förlorat friheten ochdå om möjligt inte utnyttjar fristen fullt ut. Utskottet vill understryka aften förutsättning för att domstolarna skall kunna beakta att ett gripande harföregåtts av t.ex. eft kvarhållande för förhör är aff def sker en noggranndokumentation hos polisen även av sådana åtgärder. Utskottet utgår ifrån attbehövliga rutiner för detta utarbetas. Utskottet vill också framhålla att detbör ankomma på regeringen att se till att vederbörande tillsynsorgan inompolis- och åklagarväsendena noga följer fillämpningen av den nya regleringenoch anmäler behovet av eventuella justeringar. I anslutning till vad nu sagts vill utskottet från ennågot vidare synvinkel framhålla vikten av att verkningarna av den aktuellareformen - infe bara till den del den inspirerats av - nogastuderas och värderas särskilt från rättssäkerhets- ocheffektivitetssynpunkter. De överväganden som en sådan utvärdering kan geanledning till bör redovisas för i lämpligt sammanhang när den nyaordningen varit i tillämpning . Vad utskottet nu - delvis med anledning av motion 128 -uttalat om uppföljning av tillämpningen och redovisning till börriksdagen som sin mening ge regeringen fill känna. Vad gäller frågan om det behövs en i lag närmare angiventidsfrist än det nuvarande "skyndsamt" för att ange när ett gripande skall anmälas avpolisen till åklagaren vill utskottet anmärka följande. Redan det förhållandet atf den längsta tidsfristen för ett frihetsberövande utan domstolsförhandling i fortsättningen görs exakt () och den omständigheten att utgångs punkten för beräkningen därvid blir gripandet, och infe som anhåll ningsbeslutet, måste i sig komma att motverka varje fördröjning av ärendet 32 Utskottet, som inte anser sig kunna ta ställning tilldet JuU 1987/88:7 berättigadei motionärernas påstående om opåkallade dröjsmål enligt dagens ordning,anser därför aft det med den föreslagna ordningen saknas anledning att angenågon mer exakt handlingsnorm än den som redan finns, nämligen att ettgripande skall anmälas till åklagaren skyndsamt. understrykavikten av att kravet på skyndsamhet verkligen iakttas i den Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion 128i här aktuell del (punkt D delvis) och tillstyrker propositionens förslag imotsvarande delar. Tidsfristen för omprövningsförhandling efterutredningshäktning (mot. 4 och 129 yrk. I proposifionen föreslås att när domstol har beslutat oms. k. utredningshäktning (se ovan s. 25 f) skall omprövning av häktningsfrågangöras av domstolen senast inom efter det första beslutet. För attfortsatt häktning då skall tillåtas måste sannolika skäl för misstanke om brottföreligga. I motionerna 127 och 129 anför motionärerna att de delaruppfattningen att det med de nya korta anhållningsfristerna behövs en möjlighetatt häkta även i de fall då åklagaren inte kan presentera fulla häktningsskäl.Men den i propositionen föreslagna lösningen innebär att en misstänkt kommeratt kunna vara frihefsberövad som anhållen och häktad påsvagare brottsmisstanke än sannolika skäl. Detta innebär, menar mofionärerna,en försämring jämfört med nuvarande ordning, då en misstänkt kan vara berövadfriheten under . Den föreslagna omprövningsförhandlingen bördärför hållas senast i stället för som enligt förslaget inom envecka från det första häktningsbeslutet, anser motionärerna. Departementschefen har i proposifionen (s. 50) bemöttkritik från några remissinstanser av samma innehåll som i motionerna. Han anfördär följande. Enligt min uppfattning har denna kritik inte fog för sig.Det är visserligen sant att domstolen genom möjligheten till utredningshäktningkommer att kunna häkta vid en lägre grad av misstanke än när detär domstolen som prövar en fråga om frihetsberövande. Men utredningshäktning ärnärmast att se som en nödvändig följd av att vi anpassar oss till Europakonventionensfrister för domstolsprövning och svarar i praktiken mot åklagarensutredningsanhållande. Utredningsanhållande enligt 24 kap. 5 § andra stycket RBger dessutom utrymme för ett frihetsberövande på en lägre misstankegrad änsannolika skäl under en förhållandevis lång fid, eftersom gällande frister inteär absoluta. Jag vill också framhålla att mitt förslag har utformats så attomprövningsförhandlingen skall hållas efter häktningen. Lagrådet har för sin del funnit att förslaget omutredningshäktning allmänt sett inte innebär någon förlängning av den tidrymdunder vilken en person kan vara berövad friheten pä grund av brottsmisstankeutan att misstanken harsannolikhetens styrka (prop. s. 85). Utskottetanser i likhet med departementschefen och lagrådet att den 3 1987/88. längsta möjliga tiden förett frihetsberövande på grund av "skälig misstanke" JuU 1987/88:7 ombrott inte, som motionärerna har förutsatt, blir längre genom det nu framlagdaförslaget än enligt gällande ordning. Visserligen kan det i förstone verka somom tiden inte får överskrida (från anhållande fillhäktningsframstäHning, från mottagande av häktningsframställning fillhäktningsförhandling). Men därvid har bortsetts ifrån att enligt nuvarandeordning tiden från gripandet till anhållandet inte har räknats med. Vidare haren oreglerad tidsutdräkt i praktiken uppkommit från det atthäktningsframställningen har skickats från åklagaren till dess den har tagitsemot vid domstolen. Härtill kommer att enligt regeringsförslaget ändå endomstolsprövning avseende graden av misstanke i fortsättningen kommer att skeefter högst fyra dygns frihetsberövande. Detta måste enligt utskottets meninganses vara en avgörande fördel från rättssäkerhetssynpunkt. Slutligen villutskottet i likhet med departementschefen framhålla att enveckasfristen föromprövningsförhandling är en maximifrist. Strävan skall självfallet vara att såskyndsamt som möjligt ta definifiv ställning i häktningsfrågan. Detta synsätthar enligt utskottets mening kommit till uttryck i den föreslagnalagbestämmelsen (24 kap. 19 § RB). Motden angivna bakgrunden tillstyrker utskottet förslaget i proposifionen vadgäller tidsfristen för omprövningsförhandling efter utredningshäktning ochavstyrker bifall till mofionerna 127 (yrk. 4) och 129 (yrk. Häktningsframställningensform m. m. 3 och 129 yrk. Enligtnuvarande regler (24 kap. 12 § RB) skall åklagaren göra en skriftlighäktningsframställning fill rätten. 1 samband med häktningsframställningenskall åklagaren fill rätten, den anhållne och hans försvarare överiämnaprotokoll eller anteckningar över vad som förekommit under förundersökningen iden del de har betydelse för häktningsfrågan. Rätten kan ge anstånd med dettaför viss . Domstolens frist att sätta ut häktningsförhandlingräknas från det häktningsframställningen kommit in till rätten (24 kap. 13 §RB). Inte sällan befordras framställningen från åklagaren till rätten per post. Ipropositionen föreslås att den nuvarande ordningen med skriftlighäktningsframställning ersätts med en ordning som tillåter åklagaren attmuntligen, t.ex. per telefon, göra häktningsframställning hos rätten. I sambandmed att en framställning görs skall det brott som misstanken avser samt grundenför häktningsyrkandet och tidpunkten för frihetsberövandet anges. Något krav påatt protokoll och anteckningar från förundersökningen t. ex. i form av enhäktningspromemoria skall föreligga före eller ens vid häktningsförhandlingenuppställs däremot inte. Motförslagen i dessa delar riktas kritik i motionerna 127 (yrk. 3) och 729 (yrk. Motionärerna godtar visserligen att de nya korta tidsfristerna kan göra det nödvändigt att medge muntliga häktningsframställningar. Men ett skriftligt underlag måste enligt deras mening föreligga senast i samband med häktningsförhandlingen. Från rättssäkerhetssynpunkt är det, anför de, nödvändigt att den misstänkte och försvararen får helt klart för sig vad åklagaren grundar sin talan på. Saknas häktningspromemoria torde arbetet -'' för såväl försvararen somrätten försvåras och tiden för häktningsförhand- JuU 1987/88:7 lingen och rättensprotokollsskrivning förlängas. Även vid överprövning i högre rätt är det av viktatt åklagarens häkfningspromemoria kan bli föremål I RB börenligt mofionärerna således stadgas att åklagaren i samband medhäktningsförhandling skall fill rätten samt fill den anhållne och hans försvarare överlämnaskriftlig häktningsframställning samt protokoll eller anteckningar övervad ditfills förekommit under förundersökningen i den mån de har betydelseför prövningen av häktningsfrågan. Utskottetkonstaterar att enighet råder om att de nya reglerna om förkortade tidsfristerför prövning av häktningsfrågor kräver möjlighet att görahäktningsframställning muntligen, företrädesvis per telefon, från åklagarentill behörig person vid domstolen. Utskottet kan för sin del inte se andranackdelar med ett sådant förfarande jämfört med de skriffiiga rutiner som krävsför närvarande än den risk för missförstånd som ligger i att överbringa ettmunfiigt meddelande. Men sådana missförstånd bör enligt utskottets mening kunnaundvikas genom utarbetande av lämpliga rutiner. De fördelar som ligger imuntligheten - främst fidsvinsten - väger enligt utskottets mening över deeventuella nackdelarna, och förslaget tillstyrks alltså av utskottet. Vaddärefter gäller den fråga som tas upp i mofionerna 127 och 129, dvs. attskriffiig häktningsframställning samt protokoll och anteckningar från förundersökningenskall ges in av åklagaren senast i samband med häktningsförhandlingen, delarutskottet den bedömning som departementschefen har gett uttryck för ipropositionen (s. 44-45). torde sålunda åtminstone en anmälan ombrottet och ett protokoll över anhållningsförhöret ha upprättats förehäktningsförhandlingen, och sådana handHngar bör då lämnas fill rätten och denanhållne och dennes försvarare före eller i samband med häktningsförhandlingen.Men ett absolut krav på att handHngar från åklagaren skall behöva föreliggaföre eller i vart fall vid häktningsförhandlingen skulle enligt utskottetsmening kunna äventyra huvudsyftet med reformen, nämligen attdomstolsförhandlingen skall kunna äga rum så snart det bara är möjligt efterfrihetsberövandet. En ökad muntlighet inför domstolen redan i samband medprövning av häktningsfrågan kan enligt utskottets mening inte heller anses varafill men för rättssäkerheten. Å andra sidan vill utskottet - i viss anslutningtill vad departementschefen och lagrådet anför om vikten av precisering av detkonkreta handlande som läggs den misstänkte till last - konstatera att den nyaordningen ställer något ökade krav på rättens formulering av beslut ochprotokoll i häktningsfrågor. Meddet anförda fillstyrker utskottet bifall fill proposifionens förslag såvittgäller avskaffande av kravet på skriffiig häktningsframställning och ingivandeav förundersökningsanteckningar (24 kap. 12 § RB) och avstyrker bifaH fillmotion 127 (yrk. 3) och 129 (yrk. Häktningi högre räu (mot. Bestämmelsernai 24 kap. RB gäller även beträffande brott för vilka åtal skall upptas av högre rätt. Den i det föregående behandlade nya ordningen med bl. a. obligatorisk förhandling i häktningsfrågan inom fyra 35 dygn frånfrihetsberövandet kommer således aff gälla även i sådana fall. JuU 1987/88:7 Även i det fall en fråga om häktning väcks i ett mål somhar fullföljts till högre rätt innebär gällande ordning att reglerna i 24 kap.RB skall fillämpas. Har en åklagare eller en målsägande fullföljt talan motlägre rätts dom, kan denne alltså i samband därmed eller sedermera framställaett yrkande om häktning. Enligt 51 kap. 5 § och 55 kap. 5 § RB skall, om det ivadeinlagan resp. revisionsinlagan har framställts ett häktningsyrkande,inlagan genast sändas in till den högre rätten för att denna utan dröjsmål skallkunna pröva häktningsfrågan. Åklagaren kan också anhålla den misstänkte ochskall då inom den fid som anges i 24 kap. 12 § RB avlåfa enhäktningsframställning till den högre rätten. Beträffande förfarandet i högrerätt vid prövning, av häktningsfrågor framgår av 20 § att förhandling inte ärnödvändig utan att frågan kan avgöras efter ett helt skriftligt förfarande. Omden misstänkte är anhållen, skall beslut meddelas senast fjärde dagen efter dendag då häktningsframställningen kom in till rätten. Om den högre rätfen finneraft def är nödvändigt med en förhandling, skall förhandlingen hållas så snartdet kan ske. Någon närmare tidsfrist för en sådan förhandling anges inte ilagtexten. I propositionen anförs (s. 57) att kravet iEuropakonventionen på ofördröjlig inställelse för att få frågan omfrihetsberövandet prövad torde gälla även om frågan om frihetsberövande väcksförst när ett mål har fullföljts fill högre rätt. Därför föreslås ipropositionen att den nuvarande möjligheten för högrerätt att avgöra häktningsfråganutan muntlig förhandling i dessa fall tas bort. Detta föreslås ske genom attreglerna i 24 kap. 20 § RB upphävs. Denna ändring innebär bl. a. att, omåklagaren för att säkerställa häktningsbeslutet har anhållit den tilltalade,samma tidsfrister och samma förfarande kommer att gälla som för häktning vid entingsrätt. Regeringsförslaget innebär emellertid inte att kravet påaft hålla muntlig förhandling i högre rätt skulle generellt utsträckas till måldär talan fullföljs mot ett av underrätten meddelat beslut i en häktningsfråga.För de fall där den högre rätten beslutar om häktning av en person som år påfri fot föreslås dock att det ställs upp ett krav på muntlig förhandling efter det att häktningsbeslutet har verkställts. Detta skerlagtekniskt genom ett hänvisningsstadgande i ett nytt stycke fill 51 kap. 8 §och 52 kap. 10 § RB. Förslaget att kravet på muntlig förhandling inte skallgälla generellt krifiseras i motion 128 (punkt F) under hänvisning tillEuropakonventionen. Motionärerna förordar att en förhandling också i högre rättskall äga rum redan i samband med def första beslutstillfället. Motionärernayrkar också ändring av reglerna i 51 kap. 8 § och 52 kap. 7 § RB som medger afthäktning kan beslutas av hovrätt utan kommunikation av häktningsyrkandet medden misstänkte eller hans försvarare. Obligatorisk kommunikation förespråkas. I denna del vill utskottet - i linje med vaddepartementschefen och häktningsutredningen har anfört - framhålla att en muntlig förhandling i den högre rätten i sådana fall som här avses för att bli meningsfull skulle förutsätta att den misstänkte inställer sig. Men denne befinner sig ju då påfri fot, och det får antas att han sällan skulle komma aft inställa sig. Som departementschefen anför skulle en sådan ordning som motionärerna efterlyser också medföra avsevärda tidsförluster och olägenheter i övrigt, och 36 någotgenerellt krav på muntlig förhandling i högre rätt i detta skede bör JuU1987/88:7 alltså inte ställas upp. syfte blir som utskottetser det i stället fillgodosett genom den beskrivna ordningen medförhandling viss efter det att ett beslut om häktning harverkställts. Om viss, av utskottet föreslagen, förkortning av denna fid, seovan s. 29 f. De invändningar som har framförts mot en obligatoriskmuntlig förhandling före ett häktningsbeslut kan enligt utskottets mening ihuvudsak riktas också mot att införa en föreskrift om obligatoriskkommunikation med den misstänkte eller hans försvarare av ett häktningsyrkandepå sätt motionärerna önskar. Med det anförda avstyrker utskottet bifall till motion 128(punkt F) och tillstyrker bifall till propositionens förslag i här berördaavseenden. Alternativ till häktning (mot. I 25 kap. RB finns regler om reseförbud ochanmälningsskyldighet, två icke frihetsberövande tvångsmedel som är avsedda atti givna situationer utgöra alternativ fill anhållande och häktning. Medreseförbud avses förbud för en misstänkt att lämna den vistelseort som haranvisats honom. Med anmälningsskyldighet avses skyldighet för den misstänkteatt på vissa tider anmäla sig hos polisen. Reseförbud och anmälningsskyldighet,som beslutas av rätten eller åklagaren, är avsedda som alternafiv till häktningfrämst vid flyktfara. Om det föreligger flyktfara får beslutas om reseförbudeller anmälningsskyldighet vid en lägre grad av brottsmisstanke ("skäligmisstanke") än vad som gäller för häktning enligt gällande rätt. Även närdet gäller brottets svårhet är kraven lägre än för häktning. Det räcker med attfängelse kan följa på brottet (25 kap. 1 § första stycket RB). Enligt engenerell bestämmelse i 25 kap. 1 § andra stycket RB kan reseförbud och anmälningsskyldighetalltid användas som ett alternativ till anhållande och häktning, om det i ochför sig föreligger fuHa häktningsskäl men syftet med en häktning kantillgodoses genom reseförbudet eller anmälningsskyldigheten. I propositionen föreslås ingen ändring i uppbyggnaden avde redovisade reglerna om reseförbud och anmälningsskyldighet såvitt nu är avbetydelse s.58 ff). Däremot föreslås i annat sammanhang (prop. s. 31 ff) att den s.k.rallarparagrafen, 24 kap. 1 § andra stycket RB, upphävs. Den medger häktningför mindre allvarliga brott än enligt huvudregeln - det räcker att fängelse kanfölja på brottet - om särskilda förutsättningar gäller. De.ssa förutsättningarär att den misstänkte inte har stadigt hemvist inom riket och att det skäHgenkan befaras att han avviker. I motion 128 (punkt C) görs gällande att det mot bakgrundav att rallarparagrafen föreslås avskaffad saknas anledning aft behållamöjligheten att meddela beslut om reseförbud eller anmälningsskyldighet försådana ringare fängelsebrott. 1 stället bör, anför mofionärerna, 25 kap. 1 §andra stycket RB göras till huvudregel. Därigenom skulle, menar de,reseförbudets och anmälningsskyldighetens funktion som substitut för anhållanderesp. häktning komma fram klarare. Utskottetanser i och för sig atf def saknas anledning att motsätta sig aff den 37 s. k. rallarparagrafenavskaffas. Detta kan dock inte, på sätt motionärerna JuU 1987/88:7 anser, tastill intäkt för att därmed även skulle bortfalla behovet av att kunna meddelareseförbud eller föreskriva anmälningsskyldighet vid misstanke om sådana i ochför sig mindre allvarliga brott det här gäller. Tvärtom anser utskottet ilikhet med häktningsutredningen (betänkandet s. 137) och vissa remissinstanser(prop. s. 200201) att förekomsten av dessa icke frihetsberövandetvångsåtgärder närmast är en förutsättning för att rallarparagrafen skall kunnaundvaras. I linje med vad söm anförs av en remissinstans anser utskottet attavsaknaden av varje föreskriftsmöjlighet för personer som saknar fast adressoch är extremt svårdelgivna skulle kunna uppfattas så att rättsväsendetbeträffande dem avstår från möjligheten att genomföra ett domstolsförfarandeför prövning av lindrigare fängelsebrott. En sådan utveckling kan utskottetinte ställa sig bakom. Givetvis kan bestämmelsen i första stycket behövatillämpas även i andra fall än i de som beskrivits. Utskottet vill dockunderstryka att detta ställningstagande inte innebär att utskottet tar avståndfrån motionärernas huvudtanke. Tvärtom anser utskottet i likhet medmofionärerna att de icke frihetsberövande tvångsmedlen naturligtvis böranvändas som alternativ till häktning i så stor omfattning som möjligt. Dettakräver dock inte någon ändring av gällande regler. Utskottet utgår från attriksåklagaren i sitt arbete i anslutning fill reformens ikraftträdande pålämpligt sätt fäster åklagarnas uppmärksamhet på vikten av att alternativ tillhäktning noggrant prövas i varje enskilt fall. Utskottet avstyrker bifall tillmotion 128 i här berörd del (punkt C). Enligtarbetsstatistik från åklagarväsendet har antalet anhållna och antalethäktniiigsframställningar varit följande. ' Inom riksåklagarens kansli har en arbetsgrupp'gjort den beräkningen att antalet häktningsförhandlingar kan komma attöka med omkring 5 000 på grund av de nu föreslagna reglerna om kortareanhållningstider. Huvuddelen av ökningen skulle enligt beräkningen komma atthänföra sig till sådana anhållna som med nuvarande regler friges på fjärdeeller femte dagen efter anhållandet (ca 1 500) och till omhäktningsförhandlingefter s. k. utredningshäktning (ca 2 000). Häktningsutredningenuppskattade för sin del att den samlade effekten av de förändrade reglernaskulle bli en ökning av antalet häktningsförhandlingar med omkring 2 000. Avdessa beräknades ca 1 500 häktningsförhandlingar kunna komma att behöva hållaspå veckoslut och . 'angående vissa häktningsfrågor m. m., PM Jour och beredskap I propositionen (s. 64 ff) anför departementschefen atthan saknar grund JuU 1987/88:7 för att ifrågasätta utredningens beräkningar menframhåller aff reformens effekter är svårbedömda. ,riksåklagaren, och bör därför, anförsdet, inom sina verksamhetsområden noga följa utfallet av de nya reglerna ochtill regeringen anmäla de behov som inte nu kan fullt ut överblickas. Utskottet vill för sin del i dettasammanhang påpeka att uppgifter om ett ökat antal häktningsförhandlingargivetvis inte kan tolkas som en motsvarande ökning av antalet frihetsberövadepersoner som en följd av reformen. Efter förslag budgetproposition (prop.1986/87:100 bil. 4, s. 47, 50, 61 och 65) har under våren 1987beslutat att anslagen till polisväsendet, åklagarväsendet och de allmännadomstolarna för /88 skall räknas upp med 1 milj., 2 milj. resp.2 milj. kr. med anledning av de aviserade nya reglerna om anhållande och häktning(JuU 1986/87:23 rskr. 201, JuU 19 rskr. 142 samt JuU 25 rskr. I den nuförevarande proposifionen föreslås ingen medelsanvisning med anledning avreformen. Däremot redovisas vissa åtgärder av administrafiv karaktär, som avsesbli vidtagna av regeringen främst vad gäller den lokala polisorganisationen(prop. s. 67). 1 mofionerna 127 (yrk. 1 och 2) och 129 (yrk. 3) görsgällande att regeringen har underskattat behovet av personella och ekonomiskaförstärkningar till polisen, åklagarna och domstolarna.