bet · GB01SoU25 · 1987-12-31 00:00:00 — När det gäller frågan om inledande sjukhusvård harutskottet tidigare uttalat bl.a. att den som värdas med stöd av LVM och är ibehov av vård på sjukhus självfallet måste beredas sådan vård, atthuvudprincipen är den att den som värdas enligt LVM skall vara tillförsäkradrätt lill sjukhusvård samt alt rätten lill sjukhusvård är att betrakta som etterbjudande och inte som ett tvång. Tanken är säledes all vården av missbrukareskall inledas på sjukhus om det är påkallat från värdsynpunkl och den enskildeaccepterar vård enligl hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Utskottet behandlade senast frågan om inledandesjukhusvård i betänkandet SoU 1984/85:30. Utskottet underströk då all detberörda lagrummet (12 § LVM) enligl utskottets mening klart gav vid handen attfrågan om lämpligheten av inledande sjukhusvärd skall prövas i varje enskiltfall. Emellertid kunde bestämmelsen enligl utskottets mening ge upphov tillsvårigheter i de ganska fåtaliga fall där den enskilde inte ville ha sjukhusvårdeller ådagalägger avsikt att rymma därifrån så snart tillfälle ges. Utskottetansåg därför att socialberedningen hade anledning att särskilt uppmärksammasamordningen mellan denna regel i LVM och andra lagregler, bl.a. i hälso- ochsjukvårdslagen och LSPV. Enligt propositionen (s. 82) är skälen för all LVM-vårdeni regel skall inledas på sjukhus fortfarande giltiga. Del konstateras samtidigtall alltför få patienter får sådan vård . Anledningen till delta är allmissbrukarna ofta avviker i samband med sjukhusvården. I propositionendiskuteras de regler som gäller i fråga om tvång inom sjukvården.Departementschefen anser därvid att principen om frivillighel inom hälso- ochsjukvården är av så fundamental betydelse att avsteg därifrån måste grundas påmycket starka skäl. Önskemålet att förhindra all en missbrukare avviker frånbeslutad LVM-vård är inte tillräckligt för all frångå den principen. I syfteatt åstadkomma att fier får inledande sjukhusvård föreslås att det införs enskyldig-hel för överläkaren att se lill all socialnämnden eller den somförestår vården vid LVM-hemmel genast underrättas om missbrukaren vill lämnasjukhuset. Överläkaren fär vidare besluta all missbrukaren skall hindras alllämna sjukhuset under den lid som behövs för att säkerställa att missbrukarenkan föras över till ett LVM-hem. Enligtdepartementschefen (s. 84) finns det skäl att tro att den föreslagna 18 kvarhällningsrättenkommeratt medföra alt fiertalet av de missbrukare som SoU 1987/88:25 blirföremål för vård med stöd av LVM kan ges inledande sjukhusvård om de behöverdet. Vissa klienter, framför allt vissa narkotikamissbrukare, kommerförmodligen att motsätta sig varje form av vård. För att dessa skall kunna fämedicinsk omvårdnad måste del på LVM-hemmen finnas erforderliga somatiska ochpsykiatriska resurser. Där det framstår som ofrånkomligt att bygga uppresurser för hälso- och sjukvård inom LVM-hemmen bör de enligt propositionen kommatill stånd genom sjukvårdshuvudmannens försorg. De närmare formerna för hurdetta skall ske får avgöras frän fall lill fall genom samarbelsavlal mellan deberörda huvudmännen. I motion Sol2 av m.fl. (c) hemställs attriksdagen som sin mening ger regeringen lill känna vad som i motionen anförtsom insatser för att samordna vård enligt HSL och LVM (yrkande 3). Enliglmotionärerna bör ytterligare insatser utöver kvarhällningsrätten övervägas föratt klara ut den grundläggande frihet som finns i HSL och den ofrihet som finnsi LVM. Enligl ulskottets mening är det en rimlig och lämplig avvägning somgjorts i propositionen mellan principen om frivillighel inom hälso- ochsjukvården och önskemålet att så många missbrukare som möjligt skall kunnaberedas erforderlig sjukvård. Kvarhållningsrätlen kan enligt utskottets meningleda till ökade möjligheter alt värda missbrukare på sjukhus. Som anförs ipropositionen kan det emellertid i vissa fall vara nödvändigt att bygga uppresurser för hälso- och sjukvård inom LVM-hemmen. Också den sjukvärden måsteemellertid bygga på frivillighet. Enligl utskottets mening finns del skäl försocialstyrelsen bl.a. medhänsyn lill HIV-epidemin bland narkotikamissbrukarna att noga följa hur hälso- och sjukvårdsbehovet inom missbrukarvården kankomma att förändras. Utskottet förutsätter alt så sker utan något initiativfrån . Med hänvisning till del anförda avstyrks motion Sol2 (c)yrkande 3. I motion Sol2 av m.fl. (c) hemställs attriksdagen ger regeringen lill känna vad som i motionen anförts omuppföljningen av värdinsatserna (yrkande 2). Enligt motionärerna är delavgörande för del långsiktiga resultatet att vården följs upp. Det gäller däinte bara att tillgodose behovet av utbildning och arbete. Del gäller att selill hela livssituationen och livsmönstret, anser motionärerna. Enligl 14 § andra stycket LVM skall socialnämnden i samrådmed den som föreslär vården vid hemmet och den intagne förbereda stöd- och hjälp insatser för liden efler utskrivningen från hemmet. Sådana insatser skall främst inriktas på att tillgodose behovet av bostad, arbete eller ulbildning. I propositionen (s. 78) uppges att socialberedningen genom sina undersök ningar och vid sina hearings funnit att eftervårdsinsatserna ofta är otillräck liga. Kritiken har framför allt avsett socialnämndens insatser. Del har bl.a. sagts alt del inte är ovanligt all missbrukaren efter vistelsen på LVM-hem inte möts av några fortsatta stödinsatser trots att de eflervårdande insatser na ofta är avgörande för rehabiliteringen. En vård som enbart består av 19 vistelsepå ett LVM-hem .ulan uppföljning och stöd på hemorten har små SoU 1987/88:25 möjligheteratt lyckas. mäste därför alltid anordna enändamålsenlig och för den enskilde särskilt anpassad eftervård. missbrukarenefter vårdtidens slut får en bostad och ett arbete eller utbild-, ' ning, ökarhans möjligheter att själv ta ansvar för sin situation. Del är , emellertid också nödvändigt att hans egna resurser förstärks genom ett fort satt personligt stöd frän . Kontaktmannens insatser, bör alltså . .i inte upphöra i och med att LVM-vården upphör. I många fall, kan det dessutom krävas en fortsall behandling eller annat stöd som sträcker sig , långt framåt i liden. Enligl departementschefen bör socialnämndens insat ser efter vårdtiden avse inte enbart hjälp till bostad och arbete eller utbild ning utan även stöd eller behandling. För all inskärpa betydelsen härav föreslås i propositionenatt lagen för tydligas så att del klart framgår att socialnämnden skall aktivt verka för alt den enskilde efler vårdtiden får bostad och arbete eller ulbildning samt se lill alt han får personligt stöd och behandling för au komma ifrån sitt miss bruk (30 § i lagförslaget). ' Utskottet delar den syn på betydelsen av uppföljning, avvården som konimer till ullryck såväl i propositionen som i den aktuellamotionen. Det råder således en bred enighet om all det är avgörande för värdensresultat hur de fortsatta stödinsatserna inom den öppna vården utformas öch genomförs.I allmänhet är behovet av stödinsatser omfattande och sträcker sig över långtid. Stödet måste avse missbrukarens hela livssituation och bygga på eningående kännedom om hans resurser och svårigheter. skyldighetatt anordna en ändamålsenlig och för den enskilde särskilt anpassad eftervårdframgår emellertid klart av lagförslagel.Med anledning härav anser utskottetdel inte påkallat med något initiativ från sida med anledning avmotion Sol2 (c) yrkande 2, som alltså avstyrks. Genom huvudmannaskapsförändringen, som genomfördes år 1983övertog landsting och kommuner frän staten ansvaret för anordnande och drift avbl.a. behandlingshemmen för missbrukarna inkl. LVM-hemmen. I propositiorien(s. 86 87) föreslås att landsting och kommuner även i fortsättningen skallvara huvudmän för LVM-hemmen. I tnoiion So4 yrkande 16 av m.jl (m)och imotion Sol4 yrkande 4 av m.fl (m) hemställs all skalluttala sig. för all huvudmannaskapet för LVM-vården återförs fill staten. Ipropositionen framhålls att elt.statligt huvudmannaskap för LVM-hem- - men frånvissa synpunkter kan framstå som logiskt. Tvångsvårdens roll i missbrukarvården dess syfte, de situationer i vilka tvångsvård skall aktu aliseras, vårdtidens längd etc. fastställs av statsmakterna, genom beslut i regering och riksdag. Villkoret för att lagen skall tillämpas i verkligheten är dock all de kommunala huvudmännen ställer erforderliga vårdresurser till förfogande. Den aktuella situationen visar enligl departementschefen all så inte har skett i tillräcklig omfattning, trots den skyldighet som landsting och 20 kommunerhar enligt 23 § socialtjänstlagen att anordna de hem för vård SoU 1987/88:25 eller boende (inkl. LVM-hem) som behövs. Enligl propositionen finns del emellertid också allvarligainvändningar . , mot en återgång till statligt huvudmannaskap. Det är av central betydelse att utslussningen från LVM-hemmen och uppföljningen av tvångsvården i andra vårdformer förbättras. Tvångsvärden kan aldrig leda till några var aktiga resultat om den, som i dag.dessvärre ofta är fallet, blir en lösryckt episod i missbrukarens liv. Tvångsvården mäste ses som etl inslag i ell långvarigt behandlingsprogram, som en inledande del av en planerad be handling. Om LVM-vården gavs statligt huvudmannaskap till skillnad från övriga vårdresurser skulle den avskiljas från resten av;vården, och den nödvändiga samordningen mellan tvångsvården och annan vård skulle yllerligare försvåras. Departementschefen anser således att det inte är någonlösning pä problemen att staten pä nytt skulle la över del direktahuvudmannaskapet för LVM-vården. LVM-hemmen bör således, enligldepartementschefens mening, även i fortsättningen ha landstingskommuner ellerkommuner som huvudmän. Behovet av en statlig styrning av LVM-vården måstetillgodoses i andra former. Enligl utskottets mening ter sig nuvarandeansvarsfördelning mellan sta- , ten och kommuner och landsting i huvudsak ändamålsenlig. Detkan ligen, som motionärerna anför, uppstå problem i vissa avseenden-. Om LVM-vården gavs statligt huvudmannaskap skulle emellertid andra pro blem uppstå. LVM-vården skulle bl.a. komma att avskiljas från resten av missbrukarvården och skulle få svårare alt bli en integrerad del i en större vårdkedja där tyngdpunkten utgörs av de frivilliga stöd- och behandlings insatserna. Med hänvisning till del anförda avstyrker utskottetmotionerna So4 (m)' yrkande 16 och SoU (m) yrkande 4. , , Vårdinstitutioner med enskild huvudman Enligt propositionsförslaget skall liksom nu tvångsvårdlämnas genom hem som drivsav landstingskommuner och kommuner. Denna regel innebär att endast hemmed sådan huvudman får ha ansvaret för de ivångsbefogenhe- - Dit hör att besluta om intagning och utskrivning från ett ,, ' LVM-hem,att påkalla biträde av polis, all omhänderta viss egendom och i allkroppsvisilera de intagna samt all i vissa fall begränsa deras rörelsefrihet och kontrollerainnehållet i försändelser lill dem. Den somvårdas med stöd av LVM måste emellertid inte vistas på LVM- , hemmetunder hela vårdtiden. Tvärtom föreskrivs att den som vårdas med , , stöd avlagen så snart del kan ske med hänsyn lill den planerade vården bör beredas tillfälle alt lämna LVM-hemmet för all på försök vårdas i annan form eller vistas i eget hem. Det möjliggör bl.a. att den intagne kan placeras på en vårdinstitution med enskild huvudman. Det kommunala hem där han intagits enligl LVM behåller då det formella ansvaret för beslut enligt lagen och kan t.ex. begära biträde av polisen för att återhämta missbrukaren om . denne avviker eller på annat sätt försvårar genomförandet av vården. Enligt propositionen skall vård i annan form komma lillvidgad använd- SoU 1987/88:25 ning . Detta betyder att bl.a.enskilt drivna institutioner bör kunna spela en viktig roll i LVM-vården ocksåi fortsättningen. Departementschefen är emellertid inte beredd att föreslåatt hem med enskild huvudman skall få ta ansvaret för de olikatvängsbefogenheter som lagen medger. LVM-hemmen bör även i fortsättningendrivas av offentliga huvudmän. Enligl propositionen har de motiv som anfördesför en sådan ordning i förarbetena lill LVM alltjämt giltighet. Vård med stödav LVM måste omgärdas av olika rättssäkerhetsgaranlier. En sådan viktigrällssä-kerhetsgaranti är del ansvar som åvilar styrelserna vid de hem som haransvar för LVM-vården. Enligt departementschefens mening är det knappastmöjligt all i samma grad tillgodose kraven på rättssäkerhet inom ramen förenskilt driven värd. Det framstår vidare som principiellt betänkligt omsamhället frånhänder sig det faktiska ansvaret för människor som berövats sinfrihet. I motion Sol2 av m.fl. (c) hemställs allriksdagen ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om betydelsenav frivilligin-saiser och enskilda vårdhem i missbrukarvården (yrkande 4).Enligt motionärerna måste olika alternativ utnyttjas. Mångfald ivårdalternaiiven är en tillgäng när del i det enskilda fallet gäller att finnaden bästa lösningen. Enligt motionärerna bör dock inte tvångsåtgärder fåöverlåtas till enskilda. I motion So20 av m.fl. (fp) hemställs attriksdagen beslutar all även enskilt drivna vårdinstitutioner skall få haansvar för LVM-värd (yrkande 2). Enligt motionärerna bör dock hem för särskiltnoggrann tillsyn även i fortsättningen bedrivas i regi beroende på delångtgående tvångsåtgärder som fär tillgripas på dessa institutioner. framhöll vid tillkomsten av LVM (SoU1981/82:22 s. 24 25) att det inte i och för sig är uteslutet att överlåta ått.ex. en privat stiftelse all svara för tvängsbefogenheter enligl LVM.Utskottet uttryckte dock tveksamhet inför en sådan ordning, som dessutom skullebli av stor principiell betydelse. Kraven på rättssäkerhet i vården och pårespekt för de intagnas personliga integritet har växt sig allt starkare. Dettvång som kan komma i fråga enligt LVM är starkt begränsal och omgärdat avolika rätts-säkerhetsgarantier. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti är detpolitiska ansvar som åvilar styrelserna vid LVM-hemmen. Utskottet framhöll alldet knappast var möjligt att i samma grad tillgodose kraven på rättssäkerhetinom ramen för en vård som lämnas genom ettenskilt rättssubjekt. Frånprincipiell synpunkt kunde man dessutom hävda att det allmänna inte bör kunnaavhända sig ansvaret för åtgärder som innebär etl så allvarligt intrång ienskilda människors personliga frihet. Uiskottei ansåg därför alt övervägandeskäl talade emot att utvidga rätten att disponera över tvångsåtgärder enliglLVM. Enligt utskottets mening har utskottets uttalande somockså anförs i propositionen fortfarande giltighet. Ansvaret för den intagne under LVM-tiden bör även i fortsättningen åvila ell kommunalt eller landstings- kommunalt drivet LVM-hem. Utskottet avstyrker därför motion So20 (fp) yrkande 2. Delta innebär självfallet inte att de vårdinstitutionersom har enskild SoU 1987/88:25 huvudman skulle ha spelat ut sin roll.Behandlingshem som drivs av t.ex. stiftelser, ideella organisationer ellerandra enskilda svarar för en betydande andel av platserna vidbehandlingshemmen för missbrukare. De svarar också för mycket av nytänkande närdet gäller att hitta effektiva behandlingsformer. Genom olika vårdinriklningarger de möjligheter för den enskilde all hitta den vårdform som passar honombäst. De enskilda hemmen är därför resurser som möjliggör mångfald ochvalfrihet inom missbrukarvården. Utskottet konstaterar att institutet värd iannan form enligt propositionen är avsett alt användas i större utsträckning änför närvarande. I begreppet vård i annan form ingår en mångfald av olikalänkbara vårdalternaliv där enskilda behandlingshem kommer att spela en viktigroll. Med hänvisning till det anförda anser utskottet del intepåkallat med något initiativ från med anledning av motion Sol2 (c)yrkande 4, som alltså avstyrks. I motion Sol37 av m.jl. (fp) hemställsatt hos regeringen begär förslag till konlraklsvärd som ellfrivilligt alternativ lill tvångsvård (yrkande 7). Frågan behandlas även i motion So260 av (),vari hemställs alt som sin mening ger regeringen till känna all s.k.kontraktsvärd skall införas, vilket innebär all om inte vårdprogrammet följs,det automafiskt ersätts med sluten värd. Den s.k. kontraktsvårdsulredningen avgav i mars 1980betänkandet Kontraktsvård inom (DsS 1980:3). I betänkandetframlades ell förslag lill lag om konlraklsvärd inom som bl.a.innehåller särskilda regler om kvarhållningsrätt på grund av utfästelse.Förslaget har remissbehandlats men har inte lett till något propositionsförslagom konlraklsvärd. I detta sammanhang kan vidare nämnas all det fr.o.m, den 1juli 1987 finns s.k. konlraklsvärd som en ny variant av kriminalvård i frihet.Konlraklsvärd kan ådömas som brottspåföljd genom en kvalificerad form avföreskrift vid skyddstillsyn. Om den planerade behandlingen i avgörande gradhar bidragit till alt påföljden bestäms till skyddstillsyn, skall rätten idomslutet ange hur långt fängelsestraff som skulle ha ådömts, om fängelse istället hade valts som påföljd. Den institution eller liknande som svarar förbehandlingen skall i sådana fall kunna åläggas alt anmäla till åklagarmyndighetenoch skyddskonsulenlen, om den dömde inte fullföljer behandlingen enliglplanen. Skyddstillsynen kan då ersättas med fängelse. När konlraklsvärd ådöms,kan domstolen föreskriva all den dömde skall slå under övervakning under längrelid, än vad som normalt gäller vid skyddslillsyn. Utskottet har vid tidigare behandling av motsvarandemolionsförslag om kontraktsvärd inom framhållit att del starkt kunde ifrågasät tas om det sedan lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) införts, finns något egentligt behov av regler om kontraktsvård inom 23 (se SoU1982/83:37 s. 27 och SoU 1984/85:30 s, 26). Utskottet har vidare SoU 1987/88:25 hänvisat lill socialberedningens utvärdering av LVM. Förslaget i propositionen, liksom det av socialberedningenredovisade förslaget fill ny LVM, bygger på grundtanken att ett tungt missbrukkan bringas att upphöra endast genom ett långsiktigt behandlingsarbete, som isina huvuddelar måste vara frivilligt. Genom förslaget till förlängd vårdtidutvidgas möjligheterna att omgärda en del av behandlingsarbetet med tvång sometl stöd för missbrukaren. Förslaget till vidgad användning av institutet vårdi annan form har också lill syfte alt lägga grunden för en längre tidsbehandling i frivilliga former. Mot denna bakgrund finns det, enligl utskottetsmening, inte något egentligt behov av regler om s.k. konlraklsvärd som ettalternativ till tvångsvård. Del kan vidare, enligl utskottets mening,ifrågasättas om kontraklsvård går att förena med konstruktionen av LVM. EnliglLVM skall tvångsvärd tillgripas, om situationen är sä utomordentligt allvarligför missbrukaren som anges i lagen och om alla möjligheter till frivillig värdär uttömda. Med hänsyn härtill torde kontraktsvärd inte kunna ersätta LVM,ulan endast utgöra ett alternativ till frivillig vård. Enligt utskottets meningär det av rättssäkerhetsskäl betänkligt med ett system där man inom ramen förfrivillig vård bygger in tvångsåtgärder för vilka inte uppställs lika strängakrav som för vård enligt LVM. På grund av vad utskottet nu anfört avstyrker utskottetmotionerna So237 (fp) yrkande 7 och So260 (c). I rnotion So 17 yrkande 2 av m.fl. (s)och i motion Sol 9 yrkande 3 av m.fl. (s) hemställs att riksdagensom sin meriing ger regeringen till känna vad i resp. motion anförts omförbättrade resurser till LVM-vården och den frivilliga vården. Enligtmotionärerna behövs en kraftig ekonomisk satsning pä såväl metodutveckling och'kunskapsuppbyggnadsom personalutveckling för all få lill stånd ett hytt engagemang' och ett nyttintresse för missbrukarvården. I propositionen (s. 17 34) redogörs för olika åtgärdersom bör vidtas för att förstärka den frivilliga missbrukarvården. ansvar för vården föreslås förtydligat genom etl tillägg till 11 § socialtjänstlagen. re tas upp behovet av specialisering hos socialarbetarna och de politiskt förtroendevalda. Det framhålls bl.a. att några av förutsättningarna för att ' nåframgång i arbetet med lunga missbrukare är att socialarbetarna och den övrigavårdpersonalen har god ulbildning och hög kompetens. Det förordas därför ökadeutbildnings- och fortbildningsinsatser. Departementschefen pekar vidare på allhandledning är ett nödvändigt inslag i det ofta krävande arbetet med vuxnamissbrukare. Propositionen lar också upp frågor om vården av psykiskt svårtstörda missbrukare och om missbrukarna och arbetsmarknaden. Betydelsen av defrivilliga organisationernas arbete framhålls särskilt. I propositionen (s. 232) betonas vidare all LVM-vård äretl kvalificerat arbete. Delar viktigt att personalen hargod psykologisk insikt föratt kunna bedöma klienternas behov och förutsättningar. Vårdpersonalen måste vi- 24 dårebesitta stora mått av uthållighet och engagemang för att arbetet skall SoU 1987/88:25 bli framgångsrikt. Kontinuerlig handledning och återkommandefortbildning måste vara självklara inslag i verksamheten. I propositionen (s. 236) framhålls att en förutsättningför all LVM-vården skall kunna ges ett kvalificerat innehåll är att man kanrekrytera personal med lång och gedigen erfarenhet från narkomanvården ochangränsande värdområden. Även om personalrekryteringen är förknippad med betydandeproblem, kan situationen ändå le sig gynnsam från den synpunkten att det numerafinns en väl utbyggd narkomanvård såväl inom den frivilliga värden för vuxnamissbrukare som inom tvångsvården av unga. Det torde därför finnas potentiellamöjligheter att rekrytera personal med de kunskaper och erfarenheter som krävslill LVM-vården. Del är vidare angelägel att man skapar enbehandlingsorganisation som förmår hålla personalens engagemang vid liv och somstimulerar kunskaps-och metodutvecklingen inom vårdområdet. I delta ligger bådeatt verksamheten ges rimliga ekonomiska och andra yttre förutsättningar ochall del finns utrymme och resurser för kontinuerlig och kvalificeradhandledning och fortbildning av personalen. Ulskoltetdelar motionärernas uppfattning att del behövs en satsning på såvälmetodutveckling och kunskapsuppbyggnad som personalutveckling inommissbrukarvården. Inte minst behövs särskilda metoder och kunskaper och ettintensivt utvecklingsarbete när det gäller värden av det ökande antalet unga,kvinnor och biandmissbrukare bland missbrukarna. Utskottet noterar alt det skett enomfattande utveckling, av narkomanvärden, inte minst i form av särskildainsatser för, bekämpningen av HIV/AIDS. Del har bl.a. lämnats ett omfattandestöd lill huvudmännen för alt påskynda utbyggnaden av nya enheter inomnarkomanvärden. Regeringen har vidare i propositionen 1987/88:79 om åtgärderniot AIDS poängterat behovet av en offensiv narkotikapoliiik. och1989 har medel anvisats för fortsatta förebyggande åtgärder inom narkomanvårdenmed 110 milj.kr. och för att stimulera utbyggnaden av LVM-vården förnarkotikamissbrukare har etl särskilt statsbidrag på 35 rnilj.kr. Regeringen har vidare i årets budgetproposition föreslagit5,5 rnilj.kr. för att stimulera utvecklingsarbetet inom narkomanvården. Dessutom har regeringen gettriksrevisionsverkel i uppdrag att analysera effekterna av det nuvarandestatsbidragssystemet lill missbrukarvården. Denna redovisning kommer all skeunder . Med hänvisning till del anförda anser ulskoltet del intepåkallat med något initiativ från sida med anledning av mofion Sol7(s) yrkande 2 och motion So 1,9 (s) yrkande 3. Motionerna avstyrks således. Förebyggande insatser på missbruksomrädet I motion av m.jl. (c) hemställs attriksdagen beslutar att som sin mening ge regeringen fill känna vad i motionen anförts beträf fande förebyggande insatser på missbruksområdel (yrkande I). na pekarpå behovet av en kampanjverksamhet mot droger och på behov av SoU 1987/88:25 en intensifierad bekämpning av gatulangningen av narkotika. Utskottet har behandlat frågor om förebyggandeinsatser på drogområdel i betänkandet SoU 1987/88:17, I det betänkandetredogörs för pågående projekt och insatser. Vidare redogörs för den avriksdagen antagna målsättningen för samhällets droginformation.