bet · GB01LU32 · 1987-12-31 00:00:00 — om höjning av vissa ansvarsbelopp vid atom- och trafikskador (prop. 1987/88:139) 1987/88-32 1 betänkandet behandlas proposition 1987/88:139 variföreslås ändringar i fråga om dels det högsta belopp som innehavaren av enatomanläggning ansvarar för vid en atomolycka, dels det högsta belopp som ettfordons trafikförsäkring ansvarar för vid en trafikolycka. I betänkandet behandlas också två med anledning avpropositionen väckta motioner om ansvaret vid atomolyckor samt tvä underallmänna motionstiden väckta motioner om ändringar i trafikskadelagen. Utskottet tillstyrker bifall till propositionen ochavstyrker bifall till motionsyrkandena. Ledamöterna från centerpartietreserverar sig mot utskottets ställningstagande till de motioner som väcktsmed anledning av propositionen. I proposition 1987/88:139 föreslär regeringen() att skall anta i propositionen framlagdaförslag till 1. lag om ändringi atomansvarighetslagen (1968:45),, 2. lagom ändring itrafikskadelagen (1975:1410). Lagförslagen har intagits i ii//aga tillbetänkandet. Med anledning av propositionen väckta motioner 1987/88:L6 av m.fl. (c) vari yrkas attriksdagen beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som imotionen anförts om kärnkraftsindustrins ansvar för atomolyckor. I987/88:L7 av () vari yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts omstrikt, obegränsat skadeståndsansvar för innehavare av atomreaktorer. I 1987/88. Underallmänna motionstiden väckta motioner LU 1987/88:32 1987/88:L620av () vari med hänvisning till vad som anförts i motion1987/88:T43I yrkas att begär att regeringen framlägger förslag omändringar i trafikskadelagen och därtill hörande tillämpningar så att denegativa effekterna för bl. a. motorcyklisterna försvinner. I987/88:L623av () och () vari yrkas 1. att som sin meningger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om orsakerna till de högamotorcykelförsäkringspremierna, 2. att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om behovet av ändrade regler för återkrav itrafikskadelagen. Internationellabestämmelser om ansvarighet för skador som har orsakats av atomolyckor finns ien i avslutad konvention otn skadeståndsansvar på atomenerginsområde. Konventionen jämte 1964 avslutat tilläggsprotokoll trädde ikraft . Konventionen () i dess lydelse enligttilläggsprotokollet har ratificerats av 14 västeuropeiska stater, inbegripetSverige. EnligtPariskonventionen är innehavaren av en atomanläggning ansvarig för skador somuppkommer i samband med driften av anläggningen oberoende av vållande, dvs. Ansvaret skall vara begränsat till visst belopp för varjeolycka och vara täckt av försäkring eller annan ekonomisk garanti. År1963 avslutades i en konvention om supplerande statsansvar.Konventionen, som i det följande benämns tilläggskonventionen, är ettkomplement till . Tilläggskonventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde 1974 och har numera till-trätts avelva av stater. Tilläggskonventionen syftar till encivilrättslig reglering av frågan om ersättning av statsmedel vid storaolyckor. Enligt tilläggskonventionen utgår supplerande ersättning av statsmedeli den mån ansvarsbeloppet enligt inte förslår till fullersättning åt de skadelidande. Ersättningssystemet verkar i flera steg.Anläggningsinnehavarens ansvar utgör det första steget. Eftersom ansvaret kanvariera i de olika konventionsstaterna, skall i ett andra steg den stat därinnehavarens anläggning är belägen bidra till att täcka skadorna med upp till70 miljoner särskilda dragningsrätter (en av Internationella valutafondenanvänd beräkningsenhet) eller . Till det tredjesteget, som omfattar intervallet 70-120 miljoner särskilda dragningsrätter,skall de stater som är anslutna till tilläggskonventionen gemensamt betalaefter särskilt angiven beräkningsgrund. År1982 antog ett tilläggsprotokoll till och etttilläggsprotokoll till- tilläggskonventionen. Protokollen innebar bl. a. denändringen att den maximala ersättning som kan utgå av statsme- del höjts och att samtligabeloppsgränser numera uttrycks i särskilda LU 1987/88:32 dragningsrätter. Tilläggsprotokollen har tillträtts av (prop. 1981/82:163, LU1982/83:15). Protokollen har dock ännu ej trätt i kraft. Debeloppsgränser som gäller enligt de två konventionerna jämte de ännu ej ikraftträdda tilläggsprotokollen är följande. Det sammanlagda be lopp upp till vilket den stat, vari den skadevållande anläggningen är belä gen, ansvarar enligt ersättningssystemets andra steg uppgår till 175 miljo ner särskilda dragningsrätter (ca ). Ersättning enligt tredje steget utgår med sammanlagt högst 300 miljoner särskilda dragnings- rätter (ca 2,44 miljarderkronor). Bestämmelserom ansvar för atomskador finns för svensk del i atomansvarighetslagen(1968:45). Till grund för lagen ligger ochtilläggskonventionen. Eftersom tilläggsprotokoll inte trätt i krafthar de bestämmelser i atomansvarighetslagen som grundar sig på dessa inteheller satts i kraft. Atomanläggningsinnehavarens ansvar (första steget) har ilagen fastställts till för varje olycka. Ansvaret skallvara täckt av en obligatorisk försäkring, som skall motsvara avansvarsbeloppet, eller av någon annan ekonomisk garanti. Den högsta sammanlagdaersättning som utgår enligt lagen (första-tredje steget) är ienlighet med tilläggskonventionsbestäm-'melserna begränsad till 120 miljonerdragningsrätter eller ca per olycka. Gränsen mellan andra ochtredje steget har inte tagits in i atomansvarighetslagen eftersomgränsdragningen har betydelse endast för det inbördes förhållandet mellankonventionsstaterna. Utöverde nu nämnda, av konventionerna föranledda reglerna om betalningsansvar har iatomansvarighetslagen förts in ett fjärde steg som innebär ett civilrättsligtansvar för svenska staten. Gränsen för statsansvaret är satt så att detsammanlagda beloppet som står till förfogande för dem som lider skada pä grundav driften av en atomanläggning uppgår till per olycka. Föransvaret enligt detta fjärde steg gäller vissa i , atomansvarighetslagennärmare angivna inskränkningar. Ipropositionen föreslås att atomansvarighetslagen (1968:45) ändras så att dethögsta belopp som innehavaren av en atomanläggning ansvarar för vid enatomolycka höjs från till . Imotion L6 (c) framhålls att kärnkraftsindustrin, i likhet med vad som gällerför annan företagsamhet, genom försäkringar bör ta ansvar för de olyckor denkan förorsaka. Motionärerna finner det mycket anmärkningsvärt attkärnkraftsindustrin skall få undantas från principen att varje bransch inomnäringslivet skall stå för sina kostnader och inte få övervältra dessakostnader på samhället. Motionärerna erinrar också om att i vissa andra länderkärnkraftsindustrin ålagts att i händelse av en atomolycka svara för betydligthögre belopp än de som föreslagits i propositionen. Enligtmotionärerna vidlåds de nuvarande ansvarsreglerna för atomolyckor av tvåsvagheter. Dels är det oskäligt att staten genom sitt ansvar subventionerarkärnkraftsindustrin, dels är begränsningen av det totala ansvaret till 3miljarder kronor synnerligen lågt med hänsyn till den omfattning en atomskadakan få. Motionärerna begär att regeringen utan dröjsmål prövarförutsättningarna för genomförandet av ett fullt ansvar för kärnkraftsindustrin vidatomolyckor eller i vart fall avsevärda höjningar av LU 1987/88:32 dettaansvar. Om det bedöms, erforderligt bör verka för tillägg till gällandekonventioner för att uppnå syftet att. öka ägarnas ansvar för atoinolyckor ochför att garantera skadelidande full ersättning. Motionärerna yrkar attregeringen ges till känna vad i motionen anförts om kärnkraftsindustrinsansvar för atomolyckor. Motionäreni motion L7 (c] gör gällande att risken för att stora kärnkraftsolyckor skallinträffa har undervärderats och begär, under åberopande av att en verksamhetsom inte kan bära sina egna försäkringskostnader inte bör få förekomma, att ettstrikt, obegränsat skadeståndsansvar införs för sådana olyckor. Enligtmotionären bör regeringen även-verka internationellt för att nya konventionerom fullt skadestånd utarbetas för världens reaktorinnehävare. Motionären yrkaratt det anförda ges regeringen till känna. Utskottetvill inledningsvis erinra om att i samband med behandlingenav proposition 1986/87:18 om vissa åtgärder m. m. efter äventog ställning till ett motionsyrkande om en översyn av gällande svenskabestämmelser för ersättning vid atomolyckor i atomansvarighetslagen. I ärendetavgav lagutskottet yttrande (LU 1986/87:1 y). I yttrandet framhöll lagutskottetatt tiden kunde vara mogen för en omprövning av beloppsgränserna föranläggningshavarens och svenska statens särskilda ansvar vid atomolyckor. 1ärendet saknades emellertid tillräckligt underlag för att utskottet skullekunna bedöma i vad mån en - höjning kunde ske. utgick från attregeringen tog upp frågan till prövning, i följd varav något särskilttillkännagivande i saken från sida inte var erforderiigt. Näringsutskottetanslöt sig till lagutskottets uppfattning och hemställde i sitt av riksdagengodkända betänkande NU 1986/87:12 att motionen skulle avslås. Ilinje med vad utskottet uttalade kan utskottet ansluta sig tillmotionärernas uppfattning att ansvaret för atomskador i första hand bör bärasav kärnkraftsindustrin. Utskottet ser därför med tillfredsställelse att förslagnu läggs fram om en höjning av beloppsgränsen för anläggningsinnehavarensansvar. Förslaget innebär att den svenska statens ansvar enligt det andrasteget i ersättningssystemet delvis lyfts över på kärnkraftsindustrin ochligger därmed väl i linje med tankegångarna i motion L6. Utskottet tillstyrkeratt förslaget genomförs. Vadgäller önskemålen i motionerna vill utskottet understryka att det inte tordevara förenligt med att ålägga anläggnings-havaren ett obegränsatansvar. Att skull lämna konventionen och därmed ställa sig utanför detersättningssystem som gäller i bör inte komma i fråga. Vi måstedärför bibehålla en begränsning av ansvarighetsbeloppet. Av väsentlig betydelseför frågan om var gränsen för anläggningshavarens ansvar skall dras blir därförmöjligheten att täcka ansvarigheten genom försäkringar. Som tidigare nämntsgäller nämligen enligt att det skall finnas försäkring ellerekonomisk garanti för anläggningsinnehavarens ansvar. Av propositionen framgåratt det inte finns kapacitet på försäkringsmarknaden för att tecknaansvarsförsäkring för högre belopp än I miljard kronor. Eftersom LU1987/88:32 försäkringenenligt 23 § atomansvarighetslagen som regel måste tecknas så att denmotsvarar av ansvarighetsbeloppet kan ansvarsgränsen inte sättashögre än till det i propositionen föreslagna beloppet pä 800 miljoner Med hänsyn till det anförda kan utskottet inte delamotionärernas uppfattning att någon omprövning av anläggningshavarensansvarighet nu bör komma till stånd. Utskottet förutsätter emellertid attregeringen med hänsyn till frågans vikt noga följer utvecklingen på områdetoch efter hand som förhållandena på försäkringsområdet medger det tillriksdagen återkommer med förslag om höjning av ansvarighetsbeloppet. Vadgäller svenska statens särskilda aiisvar utgår utskottet från att - somförutskickas i propositionen regeringen senare tar upp frågan om en höjningav beloppet. Med anledning av vad som anförs i motionerna villutskottet avslutningsvis understryka vikten av att regeringen verkar för attde internationella överenskommelserna på atomansvarighetens område får en såbred anslutning som möjligt och tar till vara de möjligheter som finns tillförbättringar av ersättningssystemet vid atomskador. Med detanförda avstyrker utskottet bifall till motionerna L6 och L7. De grundläggande bestämmelserna om trafikförsäkring finnsi trafikskadelagen (1975:1410). Trafikförsäkringen är att likna vid enansvarsförsäkring och den skall täcka bl. a. den ersättningsskyldighet som kanuppkomma för ägaren eller föraren, liksom kostnader för skador som kan uppkommapå dem, då motordrivet fordon används. Varje fysisk eller juridisk person somäger motordrivet fordon är skyldig att teckna en sådan försäkring. Vissaundantag från försäkringsplikten finns dock. Om ett fordon innehas på grund avkreditköp med förbehåll om återtaganderätt eller innehas med nyttjanderätt förbestämd tid om är det innehavaren som skall fullgöraförsäkringsplikten. Endast försäkringsbolag som har fått tillstånd därtill avregeringen har rätt - och också skyldighet - att meddela trafikförsäkring.Skyldigheten att meddela försäkring kan begränsas till vissa grupper ellervisst område. Premierna för trafikförsäkringen regleras inte itrafikskadelagen. Premiesättningen styrs i stället av den s. k.skälighetsprincipen i försäkringsrörelselagen (1982:7(3). Principen innebäratt premiesättningen skall vara skäligt avvägd med hänsyn till den risk somförsäkringen är avsedd att täcka, nödvändiga driftskostnader för försäkringensamt omständigheterna i övrigt. I skälighetsprincipen ligger att varjeförsäkringsgren förutsätts bära sina egna kostnader och således inteunder en följd av år får subventioneras av överskott från en ellerfiera andragrenar. Ytterligare bestämmelser som rör trafikförsäkringspremierfinns i trafikförsäkringsförordningen (1976:359). Enligt förordningen skallförsäkringsinspektionen meddela närmare föreskrifter om bl. indelning iriskklasser och beräkning av nödvändiga omkostnader. indelning i i riskklassersom försäkringsinspektionen utfärdat med stöd av LU 1987/88:32bestämmelserna i trafikförsäkringsförordningen innefattar bl. a. en uppdelningi fordonsklasser och för vissa av dessa fordonsklasser också en indelning av izoner, körsträckeklasser och bilmärkesklasser. Förpersonskada i följd av trafik med motordrivet fordon betalas ersättning urförsäkringen för det fordonet oberoende av hur och av vem skadan orsakats (10och 11 §§ trafikskadelagen). Ersättningsansvaret åvilar alltså i princip detförsäkringsbolag som har meddelat trafikförsäkring för fordonet. Rätt tillersättning har alla som drabbas av personskada till följd av trafik medfordonet - de som färdas i bilen eller på motorcykeln lika väl som fotgängare,cyklister etc. Förare eller passagerare som skadats vid kollision skall för attfå ut ersättning alltid vända sig till det försäkringsbolag som meddelatförsäkring för det fordon som de befunnit sig i eller på, oavsett vilken föraresom vållat skadan. Fråganom vilket försäkringsbolag som slutligen skall svara för ersättningen förpersonskador vid en kollision mellan fordon bestäms pä grundval av de olikaförarnas vällande. Det försäkringsbolag som har betalat ut ersättning harsålunda rätt att återkräva denna frän försäkringen för det fordon som vållatskadan. Har vållande förekommit hos båda förarna får ersättningen fördelasefter vad som är skäligt med hänsyn till den medverkan till skadan somförekommit på ömse sidor (22 § trafikskadelagen). Reglerna om den slutligafördelningen av ersättningsansvaret är inte tvingande. I samband med reglernastillkomst anfördes bl.a. att försäkringsgivarna skulle ha möjlighet attförenkla tillämpningen av återkravsreglerna genom generella överenskommelser(prop. 1975/76:15 s. 93). Det är också känt att försäkringsbolagen tillämparfastställda rutiner för handläggningen av återkrav (se LU 1987/88:2). Sakskadorsom drabbar försäkringstagare ersätts av trafikförsäkringen i princip endast omskadan uppkommit genom vållande på förarens av det andra fordonet sida ellergenom bristfällighet på det fordonet. Ersättning utgår i så fall ur detsistnämnda fordonets försäkring (10 och 11 §§ trafikskadelagen). Denersättning för person- och sakskador som kan utgå med anledning av en och sammahändelse är enligt 14 § trafikskadelagen begränsad till 50 . . Förfordonsägare som vill skaffa sig ett heltäckande skydd mot sakskador finnsmöjlighet att teckna s. k. kaskoförsäkring. Om ersättning utbetalas ur enkaskoförsäkring till en icke vållande part och vållande förelegat hos en annanpart kommer,ersättningen slutligt att belasta den vallandes trafikförsäkringenligt särskilda äterkravsöverenskommelser som träffats mellanförsäkringsbolagen. Densom inte har föreskriven trafikförsäkring kan vid vite åläggas att fullgöraförsäkringsplikten (32 § trafikskadelagen). För skada som orsakas av ett fordonvilket i strid mot lagen saknar trafikförsäkring har försäkringsbolagen ettsolidariskt ersättningsansvar. Bolagen svarar i sådant fall för dentrafikskadeersättning som skulle ha utgått från trafikförsäkringen förfordonet, om sådan hade funnits. För sakskada som tillfogas denförsäkringspliktige gäller dock detta ansvar endast i fall då fordonet bruka- desolovligen av annan och antingen ej var registrerat i bilregistret eller var, LU1987/88:32 avställt (16 § trafikskadelagen). Trafikskadeersättning som harutgått enligt vad nu sagts får intill en tiondel av det vid skadetillfället gällandebasbeloppet krävas åter från den som var skyldig att inneha trafikförsäkring(24 § trafikskadelagen). Det belopp som sålunda får återkrävas överensstämmermed det belopp som enligt trafikskadelagen får återkrävas från en försäkringstagare,som är en fysisk person, vid varje skadetillfälle i form av självrisk. Omföreskriven trafikförsäkring saknas är vidare den försäkringspliktige skyldigatt utge en särskild trafikförsäkringsavgift för den tid försäkringsplikteninte varit fullgjord. Avgiften bestäms på grundval av den årspremie förförsäkringen som skulle varit tillämplig och får överstiga denna premie enligtnärmare angiven beräkningsgrund (31 § trafikskadelagen). I propositionen föresläs att det högsta belopp som ettfordons trafikförsäkring ansvarar för vid en trafikolycka höjs från 50miljoner kronor till . Höjningen syftar till att förbättramöjligheterna till ersättning för sådana mer omfattande trafikskador som kanuppkomma t.ex. i samband med vägtransport av farligt gods. Förslaget föranlederinte någon erinran från utskottets sida. Utskottet tillstyrker att lagförslagetantas. ' I motion L620 (m) begärs att trafikskadelagen och andraförfattningar skall ändras så att de negativa effekterna för bl.a.motorcyklisterna försvinner. Som motivering till yrkandet hänvisas till en avmotionären väckt motion i ämnet. I tnotion L623 (m,fp) anförs att trafikskadelagen visatsig vara bristfällig i flera avseenden. Sålunda menar motionärerna attersättningsreglerna i lagen i vissa fall är alltför frikostiga mot deskadelidande. Motionärerna påpekar att även en person som, utan att innehakörkort, framför ett oförsäkrat, alternativt stulet motorfordon kan få fullersättning också för egendomsskador som vållas genom egen vårdslöshet. Enligtmotionärerna drabbar detta de laglydiga trafikanterna i form av högreförsäkringspremier, vilket är stötande för den allmänna rättsuppfattningen.Särskilt hårt, drabbas de laglydiga motorcykelförarna. Motionärerna hänvisar idet sam- , manhanget till undersökningar enligt vilka motorcyklisterförhållandevis sällan är vållande till kollisioner mellan motorcyklar och andrafordon, omkomna motorcyklister förhållandevis ofta saknar körkort samt ett förhållandevisstort antal av de mest kostnadskrävande skadefallen orsakas av motorcykelföraresom antingen stulit motorcykeln, varit onyktra eller själva varit vållande tillskadan. En annan brist i trafikskadelagen är enligt motionärernaatt den som underlåter att teckna föreskriven trafikförsäkring inte kan förpliktas åter betala vad som utgått i form av skadeersättning med högre belopp än vad - som motsvarar en tiondel av basbeloppet, trots att den totala skadeersätt ningen kan uppgå till . En individuell prövning av återkravsbeloppets storlek måste kunna ske utan att för den skull orimliga effekter uppkommer för den enskilde. Motionärerna kritiserar även det förhållandet atttrafikskadelagens regler om återkrav mellan försäkringsbolagen inte äi-tvingande. Om Vid en motqrcykelolycka försäkringsbolagen inte kommer fram tillvem som är , vållande betalasersättningen för motorcykelförarens skada av motorcy- LU 1987/88:32kelförsäkringen liksom ersättningen för skador på det andra fordonet, medan detandra fordonets försäkring betalar skador på den egna föraren och motorcykeln.Denna uppdelning gör att motorcykelförsäkringen belastas med de högstaskadeersättningarna, vilket i sin tur innebår att motorcykelförsäkringspremiernablir högre än vad som eljest behövt vara fallet. Motionärernayrkar att regeringen ges till känna vad i motionen anförts om dels orsakernatill de höga motorcykelförsäkringspremierna (yrkande 1), dels behovet avändrade regler för återkrav i trafikskadelagen (yrkande 2). Somframhålls i motion L620 behandlade utskottet bl. a. två av sammamotionär väckta motioner om premiesättningen för motorcykel-försäkringar ochreglerna om återkrav mellan försäkringsbolag. godkända betänkande i ärendet (LU, 1987/88:2) framhöll utskottetatt det självfallet var angeläget aU försäkringspremierna hålls på en rimlignivå när det gäller såväl motorcykelförsäkringar som andra skadeförsäkringar.När det gällde den i motionerna aktualiserade frågan om premieklassihdelningenför motorcyklar kunde utskottet konstatera att spörsmålet uppmärksammats avsåväl försäkringsinspektionen som försäkringsbranschen. Försäkringsbranschenhade sålunda i sina senast utfärdade föreskrifter släppt det tidigare gällandekravet på att cylindervolymen skulle vara avgörande för indelningen iriskklasser och försäkringsbranschen hade själv initierat en utredning medsyfte att undersöka om det med andra tekniska uppgifter som grund går att skapaen rättvisare indelning i premieklasser. Mot denna bakgrund ansåg utskottet attmotionärernas önskemål i förevarande hänseende väsentligen fick anses varatillgodosett. Vadhärefter angick frågan om utformningen av trafikskadelagens regler om återkravmed hänsyn till vållandefrågan erinrade utskottet om att motivet för att dessaregler inte gjordes tvingande var att försäkringsgivarna skulle ha möjlighetatt förenkla tillämpningen av reglerna genom generella överenskommelser (seprop. 1975/76:15 s. 93). I sammanhanget framhöll utskottet att en sådanordning möjliggör en begränsning av de administrationskostnader som uppkommervid hanterifigen av återkravsären-den. Enligt vad som framgick av deremissyttranden som inhämtats över motionerna har försäkringsbolagenfastställda rutiner för handläggninjgen av återkrav vilka innebär att denslutliga fördelningen av skadekostnaderna regelmässigt sker efter graden avvållande hos parterna. Med hånsyn till att den av motionärerna antyddaövervältringén av skadekostnaderna mellan olika fordonskategorier således intesyntes förekomma och med beaktande av de fördelar som är förknippade mednuvarande ordning ansåg utskottet att det saknades anledning att ändratrafikskadelagens regler. På anförda skäl avstyrkteutskottet bifall till motionerna. mening har några nya omständigheter inte inträffat som bör föranledaen annan bedömning av spörsmålet om premiesättning och återkrav mellanförsäkringsbolag. Vadgäller de i motion L623 aktualiserade frågorna om ersättning för trafikskadorsom inträffar vid färd méd oförsäkrade eller stulna fordon och möjligheterna tillåterkrav i sådana fall vill utskottet understryka att regler-' LU 1987/88:32 nai trafikskadelagen utformats med utgångspunkt i sociala trygghets- ochrättvisesynpunkter och att sådana synpunkter medfört att några begränsningar iersättriingsrätten inte uppställts dä ett fordon brukats olovligen eller äroförsäkrat. Även andra starka skäl har talat för nuvarande ordning (se prop.1975/76:15 s. 66 ff). Någon anledning att nu göra avsteg från de principer påvilka trafikskadelagen vilar kan utskottet inte finna. I sam- , manhanget villutskottet påpeka att motionärernas påstående att en förare av ett oförsäkratfordon skulle vara berättigad till ersättning för egendomsskador som hanvållat synes bygga på en missuppfattning.