bet · GB01SoU10 · 1987-12-31 00:00:00 — Flera motioner lar upp sex-och samlevnadsundervisningen iskolan. I wor/o/j 1987/88:So3 av m.fl. (fp) hemställs sålundaalt som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om SoU 1987/88:10undervisning om HIV i skolorna (yrkande 4). Enligt motionärerna behandlasundervisningen om HIV i skolan alltför knapphändigt i propositionen.Skolöverstyrelsen har erhållit alltför begränsade medel för de fortbildningsinsatsersom är angelägna när del gäller skolans personal. bör därförföreskriva att vidgade insatser för undervisning om HIV i skolan bör ges högprioritet. I motion 1987/88:So4 (m) hemställs att som sinmening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av attskolöverstyrelsen ges tillräckliga resurser för fortbildningsprogrammet inomramen för AlDS-anslagel (yrkande 6). Motionärerna betonar att information omHIV/AIDS liksom andra sexuellt överförda sjukdomar måste ingå i allsamlevnadsundervisning och att lärarna behöver fortbildning såväl när delgäller undervisningsmoment som metoder. En fördjupad undervisning om HIV ochAIDS måste ges i samtliga årskurser och klasser i gymnasieskolan och pågrundskolans högstadium. Avgångsklasserna är särskilt viktiga. Undervisningenmåste, anförs det vidare, ske i små grupper där man kan uppnå en dialog medeleverna för all åstadkomma förändringar i attityder och beteenden. Dennödvändiga lärarfortbildningen ryms enligt motionärerna inte inom ramen föranslagen till fortbildningen av lärare. Erforderliga resurser inom ramen förAIDS-anslage;t måste därför ställas lill förfogande så attfortbildningsprogrammet kan genomföras. Även i motion 1987/88:So7 (c) begärs ett tillkännagivandetill regeringen av vad som anförs i motionen om en utbyggnad avsamlevnadsundervisningen i skolan (yrkande 3). Motionärerna pekar på skolansviktiga funktion när det gäller att ge barn och ungdomar insikter som ökarderas förståelse och tolerans för andra människor. Den hittillsvarande sex- ochsamlevnadsundervisningen har gett gott resultat pä olika områden. Trots attungdomarna har erhållit och tagit till sig information om HIV och AIDS hardenna insikt inte medfört etl ändrat och säkrare beteende i någon störreutsträckning. Motionärerna anför alt en attitydförändring i ungdomsgruppernasom åtföljs av ett säkrare beteende är nödvändig för att förbinda att smittansprids till dem. Här kan en satsning på sex- och samlevnadsundervisning vara enbland flera verksamma insatser. 1 motionen finns också ett särskilt yrkande omanslaget lill skolans samtevnadsundervisning. Detta behandlas nedan under avsnittetMedelsanvisningar (se s. I propositionen redovisas olika åtgärder som vidtagits föralt bl.a. förbättra informationen på gymnasieskolor och högstadieskolor. Därredovisas olika vidtagna åtgärder och informationsmaterial som särskilt tagitsfram för lärare och elever. När del gäller det kommande arbetet anförföredragande statsrådet att varje ny ungdomsgeneration bl.a. iskolundervisningen måste ges en tillräcklig information om HIV och AIDS så altden kan lära sig att hanlera denna risk utifrån en positiv syn påsex och samlevnad. Skolan har där ett särskilt ansvar, men information ochattitydskapande aktiviteter måste också genomföras i föreningslivet och denkommunalt drivna fritidsverksamheten. HIV/AIDS- information i skolorna har bedrivits i ökandemen varierande omfattning. En utvärdering visade alt åtskilliga gymna- 10 sieskoloroch framför allt vissa utbildningslinjer ännu inte kommit i gång med SoU1987/88:10 HIV/AIDS-information. begärde mot denna bakgrundextra anslag hos för all förstärka utbildningsinsatsernaredan under innevarande budgetar. hemställde sålunda i enskrivelse till regeringen och om att 7milj. skulle ställas till myndighetens förfogande för ett fortbildnings-ochundervisningsprogram i gymnasieskolan avseende HIV/AIDS-smittan. Helautbildningsprogrammet kostnadsberäknades till 17 milj. kr. för budgetåret1987/88 och till ca . för /89. Soeialdepartemen- tettillerkände genom ett departementsbeslul skolöverstyrelsenbidrag med 3,5 milj. kr. alt utbetalas från reservationsanslaget A5. Särskildamedel för bekämpningen av AIDS. Enligt beslutet skall planeringen av desärskilda insatserna ske i samarbete mellan , socialstyrelsenoch AIDS-delegationen. skall före till,redovisa hur medlen disponerats och resultatet av deverksamheter som initierats genom bidragen. En ny skrivelse frånskolöverstyrelsen med begäran, om yllerligare medel för nästkommande budgetårhar inkommit till . Utskottet anförde i sill tidigare nämnda betänkande SoU1986/87:19 bl.a. att del genom den obligatoriska samlevnadsundervisningen iskolan finns goda möjligheter att ge ungdomar information om sexuellt överfördasjukdomar. Detta kan också ske integrerat med ett helhetsperspektiv på sexualitetoch mänskliga förhållanden. Ulskoltet ansåg del helt nödvändigt attproblemkomplexet AIDS/HIV behandlas i skolornas sex- och samlevnadsundervisning. I betänkandet SoU 1987/88:1 konstaterade utskottet attfrågan om sex- och samlevnadsundervisningen i skolan nu fått förnyad aktualitethos och att del råder enighet om de åtgärder som behövervidtas för att förbättra undervisningen. Utskottet hänvisade till redanplanerade insatser och ansåg att resultaten av detta arbete borde avvaktas.Utskottet betonade också vikten av att man på lämpligt sätt försöker utnyttjamedicinsk fackkunskap i sex- och samlevnadsfrågor. Utskottet gör nu följande bedömning. Som framgått av den tidigare redovisningen har utskottetvid fiera tillfällen tidigare betonat den stora betydelsen av attproblemkomplexet AIDS och HIV behandlas i skolan sex- ochsamlevnadsundervisning. Det finns enligt utskottets mening anledning att pånytt understryka detta. Undersökningar har visat alt ungdomarnas faktakunskaper omHIV och AIDS inte är bristfälliga. Det är dock nödvändigt att försöka påverka attityder och värderingar hos ungdomar så all de medvetet undviker situationer där de riskerar att utsätta sig för HIV-smitta. Detta framhålls också i såväl propositionen som motionerna. För all skolans verksamhet skall kunna medverka till ett önskvärt beteende hos ungdomarna måste skolan i sitt arbete använda lämpliga pedagogiska metoder. Bl.a. måste ges tillfälle till en dialog med eleverna och samtal i mindre grupper. Förändrade arbetsformer kan kräva viss fortbildning av de lärare som skall handha sådan undervisning. Del är viktigt för AlDS-informationen alt sådan fortbildning kananordnas i erforderlig omfattning. har även som framgått av SoU1987/88:10 redovisningen ovan erhållit vissa bidrag urAIDS-anslaget för särskilda insatser i gymnasieskolan. Utskottet återkommernedan (s. 40) till frågan om ytterligare bidrag fill skolans sex- och samlevnadsundervisning. Utskottet ser det som mycket angeläget för AIDS-arbetetatt det nu inledda fortbildnings- och undervisningsprogrammet kan fullföljas.Mot bakgrund av vad som anförs i propositionen om vikten av information inomramen för skolundervisningen anser utskottet dock inte att frågan förnärvarande erfordrar något initiativ från sida. Utskottet avstyrkerdärför motionerna So3 (fp) yrkande 4, So4 (m) yrkande 6 och So7 (c) yrkande 3. I motton1987/88:So7 (c) hemställs att som sin mening ger regeringen tillkänna vad i motionen anförts om insatser för grund-, fort- och vidareutbildningav vårdpersonal (yrkande 2). Enligt motionärerna måste undervisning om HIV/AIDSvara ett obligatoriskt inslag i utbildningen av all vårdpersonal påhögskolenivå. Detta moment i utbildningen får dock inte inskränkas till attomfatta endast de medicinska aspekterna på sjukdomen. Därutöver är det viktigtall all vårdpersonal får undervisning och utbildning om de särskilda krav somvård- och omhändertagande av HIV-smittade och AIDS-sjuka ställer. Motionärernaanför vidare att omfattningen av utbildningen i denna del inte får begränsasav brist på resurser. Om särskilda resurser erfordras bör ha enberedskap all i särskild ordning avsätta medel härför. Motionärernaunderstryker också vikten av fort- och vidareutbildningsinsatser och att delmåste vara fråga om en kontinuerlig och intensiv fort- och vidareutbildninginom vårdsektorn. Utskottet delar helt den uppfattning som kommer tilluttryck såväl i propositionen som i motionen alt all vårdpersonal i sin grund-,fort- och vidareutbildning måste undervisas om HIV och AIDS. Utskottetförutsätter alt man i all grundutbildning för vårdpersonal beredertillräckligt utrymme för utbildning om sjukdomen, dess orsaker och spridningmen också om de särskilda krav som en god vård och etl gott omhändertagande avpatienterna ställer. Inte minst del psykologiska omhändertagandet avpatienterna är etl viktigt område där fortsatta utbildningsinsatser är viktiga.Utskottet erinrar om all utskottet i åtskilliga sammanhang tidigare understrukitangelägenheten av all nya och bättre vårdformer utvecklas för de AIDS-sjuka ochHIV-smittade. Omfattande insatser har vidare gjorts av myndigheter ochandra för alt ta fram undervisningsmaterial och för alt genomföra olika fort-och vidareutbildningsprogram för vårdpersonalen. Dessa ansträngningar måstesjälvfallet fortsätta. I propositionen anförs också att informations- ochutbildningsinsatser som riktas till särskilda yrkesgrupper skall förbättras.Sålunda anförs att bl.a. hälso- och sjukvårdspersonalen behöver intensifieradinformation och upplysning, inte minst för all motverka den oro som ibland harkunnat iakttashos personal som arbetar i nära kontakt med grupper som är eller kan 12 Mot bakgrund av de intentioner som uttalas i propositionenoch till det SoU 1987/88:10 omfattande arbete som sålunda redan pågår för attförbättra informationen och utbildningen om HIV och AIDS erfordras enligtutskottels mening inte något särskilt initiafiv från sida för attsyftet med motion So7 (c) yrkande 2 skall tillgodoses. Utskottet avstyrkerdärför motionen såvitt nu är i fråga. Vården av sjuka och smittade Betydelsen av en god vård och ett gott omhändertagande avsjuka och smittade tas upp i flera motionsyrkanden. I motion 1987/88:So7 (c) begärs sålunda etttillkännagivande om vården och omhändertagandet av HIV-smittade och AIDS-sjuka(yrkande 8). Motionärerna anför bl.a. att vården av HIV-smittade och AIDS-sjukamåste organiseras utifrån just denna patientgrupps särskilda vårdbehov. Ensådan vårdorganisation måste kännetecknas av flexibilitet och anpassningsförmåga.Många som har AIDS kan och bör vårdas i hemmet, anförs det vidare. Om dennapatientgrupp skall kunna erbjudas hemsjukvård måste samhället ställa upp medsärskilda resurser. Det kan finnas behov av att anställa särskild personal fördenna vård alt svara för såväl kommunernas som land.stingens vårduppgifter. I motion 1987/88:So4 (m) hemställs att som sinmening ger regeringen lill känna vad i motionen anförts om hjälp och stöd åt deHIV-smittade och deras anhöriga (yrkande 18). Enligt motionärerna är detviktigt att stöd kan ges så nära den enskilda HIV-smittade som möjligt och attdet bästa stödet är att den smittade får fortsätta att leva i sin vanligaomgivning. Enligl motionärerna behövs en mångfald av stöd- och vårdformer samtjourverksamhet. I motionen begärs också ett tillkännagivande lill regeringen omatt enskilda, ideella organisationer, kyrkan och samfunden måste tillmätas enmyckel stor betydelse när det gäller alt stödja smittade och deras anhöriga(yrkande 19). I betänkandet SoU 1985/86:15 framhöll utskottet (s. 25)vikten av att utveckla vården och omhändertagandet av de AIDS-sjuka. Utskotteterinrade särskilt om behovet av psykosocial stödverksamhet för dem som drabbasav sjukdomen AIDS eller konstaleras vara smittbärare och om att psykosocialstödverksamhet kommer att erfordras för anhöriga till dem som drabbas avsjukdom och smitta liksom i många fall för den personal som svarar för vårdenav de sjuka. Utskottet ansåg det också viktigt att engagera olika frivilliga krafterdå folkrörelser och organisationer här kan göra viktiga insatser, t.ex. genomolika former av kamratstöd. Utskottet betonade att innehållet i vården måsteuppmärksammas inte minst för dem som kan komma att vårdas med tvång. anfört beslutade sedermera att ge regeringen till känna(rskr. Utskottet återkom till dessa frågor i belänkandet SoU1986/87:19. Utskottet inskärpte därvid betydelsen av all finna nya former av vård för de AIDS-sjuka och HIV-smittade. Utskottet betonade att stora krav ställs pä att man inom alla vårdformer och på alla nivåer kan möta det växande vårdbehovet och erbjuda en anpassad vård. Utskottet pekade också J3 på attbehovet av psykosocial stödverksamhet kommer att vara stort, såväl SoU1987/88:10 för de direkt drabbade som deras anhöriga och den personal som skallvårda dem. Även dessa uttalanden från utskottels sida beslutade attsom sin mening ge regeringen till känna (rskr. Utskottet gör nu följande bedömning. De av utskottet tidigare gjorda uttalandena äger alltjämtsin giltighet. Även i propositionen framhålls all de HIV-smittade ochAIDS-sjuka patienterna måste få ett fullgott medicinskt omhändertagande och ettlika gott psykosociall stöd. Propositionen slår fast att sjukvårdshuvudmännenenligt hälso- och sjukvårdslagen också har ett ansvar att erbjuda HIV-smittadeoch AIDS-sjuka ett kvalificerat psykosociall omhändertagande. Enligtpropositionen bör bidrag utgå till olika organisationers insatser förpsykosociall stöd. Utskottet vill i det sammanhanget understryka att mångafrivilliga och intresseorganisationer liksom kyrkan och trossamfunden utför etlsynnerligen förtjänstfullt arbete bland och för de smittade och sjuka. Derasstora erfarenhet av arbete med människor är en viktig resurs i dettasammanhang. Uiskottei delar därför bedömningen i propositionen och motionernaatt bidrag skall kunna utgå för sådana insatser. Med den inriktning av de fortsatta insatserna som sålundaframgår av propositionen finns del enligl utskottets mening anledning anta attmotionärernas synpunkter kommer att bli tillgodosedda utan något riksdagensinitiativ. Utskottet avstyrker därför motionerna So7 (c) yrkande 8 och So 4 (m)yrkandena 18 och 19. Motion 1987/88:Sol av och (båda fp) tar upp frågan om egenblodgivning. Motionärerna hemställeratt skall begära att regeringen verkar för att socialstyrelsenutfärdar en rekommendation i linje med motionens innehåll. Motionärerna anserall landstingen måste möta den oro som många patienter hyser för att få smittatblod vid en operation genom all generöst tillmötesgå de patienter som inför enplanerad operation vill ha en egen blodreserv. Det vore därför önskvärt attsocialstyrelsen uppmanade landets sjukhus att positivt behandla de patientersom på detta sätt vill garantera sig med osmitlat blod. Även motion So7 (c) behandlar frågan om egenblodgivning(yrkande 13 delvis). Enligl motionärerna måste utvecklingen att människor villdeponera sitt eget blod i s.k. autologa blodbanker inför planerade operationeraccepteras och inte motverkas. Den del av motionen som behandlar frågan omsärskilda centrum eller särskild dispensärsverksamhet för vården av AIDS-sjukaoch HIV-smittade behandlas av utskottet nedan (se s. 30-31). Utskottet vill inledningsvis peka på alt risken att iSverige bli smittad av HIV vid en blodlransfusion är praktiskt lagetobefintlig. Omfattande säkerhetsåtgärder har numera vidtagits. Sålunda får blodinte lämnas av människor som ingår i vissa riskgrupper. Blodgivare testas förevarje tappning och blodprodukterna behandlas så alt virus förstörs. Utskottet kan därefter konstatera att något hinder i ochför sig inte föreligger för läkare som förbereder en patient för operation alt låta pafienten lämna blod all användas för den kommande operationen. dock varaavsevärda praktiska svårigheter förenade med ett sådant förfaran- SoU1987/88:10 de. Sålunda kan patienten även inför planerade operationer vara iett sådant medicinskt tillstånd att bloddonation i erforderlig omfattning inteär lämplig. En läkarbedömning måste göras från fall till fall, självfallet medstörsta möjliga respekt för patientens egna önskemål. Utskottet anser med hänvisning till det anförda inte attdel finns skäl för något initiativ för att åstadkomma ökadegenblodgivning. Motionerna Sol (fp) och So7 (c) yrkande 13 i här aktuell delavstyrks därför. I motion 1987/88:So7 (c) begärs ett tillkännagivande avvad som anförs i motionen om friskvårdsprogram för HIV-smittade (yrkande 9).Motionärerna anser att sjukvårdshuvudmännen bör utarbeta särskildafriskvårdsprogram för HIV-smittade och att dessa bör erbjudas särskildastödinsatser som kostråd, rökavvänjning och möjligheter lill friskvård ochmotion. Regeringen och AIDS-delegationen bör ta initiativ till utvecklingen avett sådant friskvårdsarbete. Utskottet vill i likhet med motionärerna understryka viktenav alt HIV-smittade bibringas insikt om alt de bör ha en så sund livsföring sommöjligt. En HIV-smillad kan vara utan symtom med full arbetskapacitet undermånga år och leva ett i allt väsentligt normalt liv. Man vet inte säkert hurmånga HIV-smittade som senare utvecklar AIDS. HIV-smittade blir sjuka därför att kroppens försvar motinfektioner, försvagas. Den HIV-smittade måste därför sköta sin hälsa så attrisken för infektioner minskar. I första hand måste det ankomma på behandlandeläkare och annan vårdpersonal som kommer i kontakt med smittade människor attta upp frågan om betydelsen av en sund livsföring. I det material som tagitsfram av för bl.a. sjukvårdens arbete med HIV och AIDS betonasatt individuellt utformad information måste lämnas de smittade om derasmöjligheter att undvika eller fördröja att AIDS bryter ut genom alt undvikainfektioner och byta livsstil. Det framhålls också alt patientenia i dessasammanhang kan behöva stöd av psykolog och psykiater. Även i det skriftligamaterial som utarbetats för att lämnas direkt till patienterna understryksbetydelsen av friskvård. Det torde enligt utskottets mening numera vara ett käntfaktum för dem som är engagerade i vården av HIV-smittade att ett sunt leverneär nödvändigt för patienterna. Något särskilt initiativ från sidaför att t.ex. uppmärksamma regering och AlDS-delegation på frågan om särskildafriskvårdsprogram är därför enligt utskottets mening inte erforderligt. Meddet anförda avstyrker utskottet motion 1987/88:So7 (c) yrkande 9. Spridningen av HIV bland narkotikamissbrukare har letttill en intensifiering av kampen mot narkotikamissbruket, och stora satsningar har gjorts från myndigheter och andra på all utveckla en offensiv narkomanvård. 1 propositionen redovisas olika åtgärder som vidtagits bl.a. för bygga upp en mera specialiserad öppenvård för narkotikamissbrukare och för att utveckla 15 vården avunga narkomaner. Vidare redovisas projekt för omhändertagande SoU1987/88:10 av prosfiluerade narkotikamissbrukare och vidtagna insatser förnarkotikamissbrukare inom kriminalvården. I propositionen anförs all statens stöd till en utbyggnadav narkomanvården bör fortsätta. Statligt stöd bör framför allt lämnas till enutveckling av sådan öppenvård och institutionsvård som kan nå de mest utslagnaoch minst vårdmoiiverade narkotikamissbrukarna. Vidare anförs alt bidrag börutgå till olika utvärderingsinsatser. När det gäller utbildningen av personal inomnarkomanvården anförs i propositionen att det krävs omfattande fortbildnings-och handledningsinsatser. Det påpekas att kommuner och landsting har ansvarför att sådana insatser kommer till stånd men att vissa statliga medelövergångsvis bör ställas till förfogande för alt hjälpa de kommunalahuvudmännen att initiera sådana insatser. Föredragande statsrådet uttalar atthon avser all föreslå regeringen att ge i uppdrag att i samrådmed saml utveckla etlunderlag för huvudmännens insatser i dessa avseenden. Programmet bör anpassasefter olika personalgruppers behov liksom till de olika regionala förutsättningarnaoch behoven. I fråga om metodutveckling inom den öppna vården anförs ipropositionen att statligt stöd bör ulgå lill planering och projektering av nyaöppenvård-senheler men även till olika regionala samordningsprojekt och tillsamordnande insatser mellan mindre kommuner för att utveckla öppenvården.Vidare anförs att resurser bör ställas lill förfogande för en utveckling av denöppna vården. En större del av narkomanvårdens resurser måste avdelas föruppsökande verksamhet. Enligt propositionen bör stöd utgå lill projekt somsyftar till alt utveckla metoder för att nå särskilt utsatta grupper. I propositionen understryks nödvändigheten av enintensifierad samverkan mellan socialvård, sjukvård, kriminalvård, polis,arbetsförmedling och frivilliga organisationer. Särskilt viktigt är samarbetetmellan och kriminalvården. Enligl propositionen bör medel ulgåtill förstärkta insatser för narkotikamissbrukarna inom kriminalvården och tillprojekt inom som syftar till en förstärkt samverkan med kriminalvården. När det gäller utvecklingen av institutionsvårdenkonstaleras i propositionen all de tillgängliga vårdresurserna, särskilt närdel gäller hemmen för särskilt noggrann tillsyn enligl 18 § LVM, i dagslägel ärklart otillräckliga i förhållande lill behoven. Särskilt markanta är bristernai storstadsområdena. Socialministern anser all statliga insatser krävs för altpåskynda den nödvändiga utbyggnaden av LVM-vården och att särskilda medeldärför bör anvisas för bidrag till § 18-institulioner utöver det nu utgåendestatsbidraget till missbrukarvård. I motion 1987/88:So4 (m) hemställs att som sinmening skall ge regeringen till känna vad som anförs i motionen om narkomanvårdens inriktning (yrkande 14). Motionärerna anser alt måste intensi fiera den uppsökande verksamheten för alt nå missbrukarna, bl.a. i samarbete med hälso- och sjukvården, polisen och kriminalvården. Hög prioritet måste ges ål uppgiften all aktivt söka upp och motivera missbrukar- 16 na tillvård på ett tidigt stadium av missbruk. Målet måste vara att nå varje SoU1987/88:10 missbrukare för provtagning, avgiftning och behandling. Motionärernaanför vidare att antalet vårdplatser för narkotikamissbrukare måste öka. Manpekar på angelägenheten av att stödja de enskilda organisationerna och derasbehandlingshem. Även i motion 1987/88:So7 (c) begärs ett tillkännagivandelill regeringen , om vården av narkotikamissbrukare och HIV-smittadenarkotikamissbrukare (yrkande 10). Också här konstateras alt samhälletsvårdresurser är otillräckliga. I yrkande 11 i samma motion hemställs attriksdagen hos regeringen skall begära förslag om omedelbar vårdskyldighet försjukvårdshuvudmännen inför vårdsökande narkomaner. Utskottet har i etl flertal betänkanden behandlat behovetav insatser för och bland narkomaner bl.a. för alt förhindra smittspridning. Ibetänkandet SoU 1985/86:15 (s. 25) uttryckte utskottet oro över den spridningav smitta som ägt rum bland de intravenösa missbrukarna. Utskottet underströkall riskerna för vidare spridning motiverar kraftigt ökade insatser på dettaområde. Utskottet anförde också alt detta gäller såväl resurserna för öppenvård som tillgången på vårdplatser för narkomaner. Utskottet erinrade om demöjligheter till metadonbehandling som finns inom ramen för det s.k.Ulleråkerprogrammet. Som en särskild grupp i behov av särskilda insatsernämndes de prostituerade kvinnorna, av vilka vissa också är narkotikamissbrukare.Åtgärder ansågs vidare nödvändiga både inom socialtjänst, hälso-och sjukvårdoch kriminalvård. Speciell uppmärksamhet ansågs nödvändig när del gälldemotivalionsarbete och uppföljande behandling. Vid sin behandling av regeringens proposition 1985/86:171med förslag om särskilda medel för bekämpningen av AIDS log utskottet särskiltupp frågan om vårdplatser för narkomaner. Utskottet (SoU 1985/86:25 s. 6)konstaterade liksom propositionen all det råder brist på platser förLVM-vården av narkotikamissbrukare. Utskottet underströk bl.a. att behovet avändamålsenliga platser för tvångsvård av narkomaner måste tillgodoses. Formerna för tvångsvård av smittade missbrukarebehandlades av utskottet i betänkandet SoU 1986/87:9. 1 betänkandet SoU 1986/87:19 behandlade utskottet ettstort antal motionsyrkanden om bl.a. narkomanvården som väckts .