bet · GB01SoU10 · 1987-12-31 00:00:00 — Utskottet uttalade därvid bl.a. följande: En av de frän smillskyddssynpunkt viktigaste grupperna allnä med information, vård och behandling är missbrukarna, särskilt deinjicerande narkomanerna.Insatser görs pä en rad områden för att man skall finna bättreformer för alt nå narkomanerna, motivera dem till att upphöra med sitt missbrukoch söka adekvat behandling. Som påpekas i några motioner är emellertidsituationen sådan att många narkomaner som söker hjälp för avgiftningm.m. på grund av bristande resurser inom sjukvård och socialtjänst inte kanerhålla den önskade och absolut nödvändiga hjälpen. Ett särskilt område därutskottet tidigare påtalat behovet av åtgärder är brislen på platser för värdenligt LVM. Utskottet hänvisade därefter till socialberedningen ochdess arbete med en översyn av LVM och lill alt beredningen i sitt arbete kunnat konstatera en kraftig reducering när del gäller antalet platser för 17 2 1987/88. tvångsvård;Utskottet uttalade att det med oro tagit del av dessa uppgifter SoU1987/88:10 och pekade på att situationen i varit särskilt akut undersenare tid. Utskottet anförde vidare: Enligt utskottet råder pä detta områdeförhållanden som kan accepteras. Utskottethar i tidigare sammanhang uttalat alt kampen mot AIDS är ennationell angelägenhet och ätt staten här måste ha etl särskilt ledningsansvar.Detta fråntar dock inte kommuner och landsting och andra berörda myndigheterderas skyldigheter att vidta åtgärder inom sina resp. ansvarsområden. Medhänsyn till de förhållanden som råder inom narkomanvården är det nunödvändigt att regeringen tar upp saken med berörda huvudmän och i samarbetemed bl.a. kommuner och landsting skyndsamt tar fram förslag till hur problemeninom narkomanvården skall lösas. Uiskottei anser att regeringen och även AIDS-delegationenmåste överväga snabba åtgärder i enlighet med vad utskottet nu har uttalat. Vad utskottet i dessa delar anfört beslutade riksdagensedermera alt ge regeringen till känna (rskr. Utskottet gör nu följande bedömning. ' Utskottet konstaterar med tillfredsställelse attregeringens förslag i propositionen ligger väl i linje med tidigareuttalanden och all regeringen nu föreslår att avsevärda medel skall anslåssärskilt för insatser när del gäller narkomanvården och för de HIV-smittademissbrukarna. Enligt utskottets mening är det av stor betydelse att denangelägna utbyggnaden av narkomanvården stimuleras på detta sätt. I propositionen betonas insatser bl.a. när del gälleruppsökande verksamhet, bättre samverkan mellan myndigheter, en bättreöppenvård, en utveckling och inte minst en utbyggnad av institutionsvården.Utskottet anser i likhet med motionärerna i motion So4 alt den uppsökandeverksamheten bland narkomanerna ytterligare måste intensifieras. Det är ävenviktigt att nå missbrukarna i ett tidigt skede av deras missbruk. Särskildainsatser behövs för utvecklandet av metoder alt nå utsatta grupper. Utskottetnoterar att en inriktning i enlighet med det anförda också förespråkas i propositionen. Narkomanvården kan inte nå och rehablilera allaintravenösa narkotikamissbrukare utan ett väl fungerande samarbete mellansocialtjänst, sjukvård, kriminalvård, polis, arbetsförmedling och frivilligaorganisationer. Det är därför viktigt att, som också föreslås i propositionen,arbete sker för alt förslärka möjligheterna till samverkan mellan de berördainstanserna. I propositionen redovisas vissa försöksprojekt. Utskottet delarbedömningen att erfarenheterna från sådana projekt måste integreras imyndigheternas ordinarie verksamhet. När det gäller institutionsvården och, antalet vårdplatserhar utskottet tidigare påtalat nödvändigheten av att regeringen, i samarbetemed kommuner och landsting, skyndsamt tar fram förslag till hur problemen inomnarkomanvården skall lösas. Bristande resurser inom sjukvård och narkomanvårdfår inte hindra alt missbrukare erhåller erforderlig hjälp. Kraftiga insatserbehövs för all göra vården mer lättillgänglig för missbrukare och för utbyggnadenav behandlingshem inriktade på särskilda gruppers vårdbehov. SoU1987/88:10 Tvångsvård måste kunna användas när så är nödvändigt och innehålleti denna våid måste vidareutvecklas. Utskottet noterar med tillfredsställelse att avsevärdamedel nu föreslås till stöd för en utbyggnad och utveckling i enlighet med vadutskottet här förordat. Utskottet återkommer nedan under avsnittetMedelsanvisningar lill själva anslaget A5. Insatser mot AIDS och dessanvändning. Vad som i dessa delar anförs i propositionen ligger enligtutskottets mening också väl i linje med de aktuella motionerna. Del finnsdärför enligl utskottets mening anledning anta att motionsönskemålen kommer atttillgodoses utan något initiativ. Med hänvisning härtill avstyrkerutskottet motionerna So4 (m) yrkande 14 och So7 (c) yrkandena 10 och 11, I del följande behandlar utskottet vissa särskilda frågormed anknytning lill HIV och narkotikamissbruk. Tillgång till sprutor och kanyler Två motionsyrkanden tar upp frågan om förskrivningen avsprutor och , kanyler till narkomaner som ett led i arbetet med att begränsaspridningen av HIV. I motion Sol987/88:So3 (fp) hemställs att somsin mening ger regeringen till känna vad som anförs i motionen om åtgärder motbruk av förorenade injektionsverktyg (yrkande 1). 1 motionen anförs attnarkomaner måste motiveras att upphöra med sitt missbruk men att,'närmissbruket inte kan betvingas, ansträngningarna all hejda smittan måste drivasvidare på flera fronter. Det gäller bl.a. att bekämpa bruket av förorenadeinjektions-verktyg. När det gäller frågan om vidgad tillgång till rena sprutoroch kanyler förklarar motionärerna all de ser positivt på det försök som pågåri med utbyte av förorenade verktyg mol rena under strikt läkarkontroll.Motionärerna anser det angeläget att liknande försök kommer till stånd även påandra ' håll i landet. I tnotion 1987l88:So8 av () hemställs attriksdagen som sin mening skall ge regeringen till känna vad som anförs imotionen om utdelning av rena sprutor och kanyler (yrkande3). Motionärenbetonar att kravet på att narkotikamissbrukare skall kunna få tillgång tillrena sprutor och kanyler inte får uppfattas som ett accepterande avnarkotikamissbruket utan att missbruket på alla sätt måste bekämpas.Verkligheten är dock sådan i dagslägel enligt motionären att åtgärder för attförhindra spridningen av HIVAIDS måste prioriteras. Motionären anser altverksamheten med utdelning av sprutor vid i börutvidgas. Frågan om frisläppandet av sprutor och kanyler behandladesav utskottet i betänkandet SoU 1986/87:19 (s. 23-26). Uiskotteiredovisade gällande bestämmelser i fråga om handeln med injektionssprutor ochkanyler. 1 betänkandet redogjordes också för ett särskilt samarbetsprojektmellan infektionskliniken i och narkomanvårdsenhelen vid S:l sjukhus.Samarbelsprojektel skall utvärderas, 1 det nämnda betänkandet redovisades ävenvissa uttalanden från social- styrelsenmed anledning av Lundaprojéktet. Där hänvisades också lill SoU 1987/88:10AIDS-delegationens ställningstagande emot en fri tilldelning avinjektionssprutor och kanyler. Utskottet uttalade i betänkandet (s. 25) att man intekunde acceptera betraktelsesättet alt intresset av att förhindra vidaresmittspridning bör sättas före kampen mot narkotikamissbruket i så måtto generellt bör lätta på restriktionerna när det gäller tillgången tillinjektionsverktyg. Utskottet anförde vidare: Kampen mot narkotikamissbruket måste föras med samma kraftsom kampen mol AIDS. Etl lättande på nu gällande restriktioner kunde lätt kommaatt uppfattas som ett inofficiellt accepterande av narkotikamissbruket.Utskottet vill dessutom erinra om att risken för smittspridning var etl vikfigtmotiv för alt införa ett förbud mot fri försäljning av sprutor och kanyler. Att missbrukarna använder varandras injeklionsverktygberor heller inte enbart på brist på sprutor och kanyler. Enligt vad utskotteterfarit vid den hearing som utskottet hållit om AIDS-frågorna sammanhängerdetta lill en del med de traditioner som råder bland missbrukare. Så skall detenligt vissa uppgifter vara betydligt vanligare i än på andrahåll att man i missbrukarkretsar delar sprutor. Den bristfälliga hygienen berori stor utsträckning på den allmänt asociala situationen som missbrukaren leveri och de förhållanden som råder vid injekiionslillfället. Det har ocksåframförts till utskottet att del inte är den smutsiga sprutan i sig som utgördet allvarligaste problemet när det gäller spridningen av [HIV] ulan vanan alli sprutan suga upp blod för att lättare kunna dosera narkotikan och sedan låtasprutan gå vidare lill andra i gruppen. Utskottet kan inte acceptera alt verksamheten i Lundutökas eller all liknande verksamheter inleds på andra håll i strid medsträvandena inom narkotikapolitiken. Skulle detta bli aktuellt anser utskottetatt en författningsreglering måste övervägas. Utskottet förutsätter attregeringen liksom även noga kommer att följa utvecklingen ochom så erfordras tar initiativ till lagstiftningsåtgärder. Utskottet ansåg inte heller att en fri försäljning avsprutor eller kanyler borde komma till stånd. De då aktuella motionernaavstyrktes. följde utskottet (rskr. AIDS-delegationen behandlade frågan om tillgången tillsprutor och kanyler och beslutade göra följande uttalande: AIDS-delegationen uttalaratt en vetenskaplig utvärderingav försöket med utdelning av rena sprutor i börgenomföras omgående. I avvaktan på denna utvärdering bör ingen utvidgning avliknande verksamheter ske i övriga landet. bör tillskriva närmast berördakliniker i landet och informera om detta ställningslagande. böri sammanhanget även redovisa uttalande i frågan. har därefter tillskrivit berörda klinikeri enlighet med AIDS-delegationens uttalande. Den vetenskapliga utvärdering som skall göras avLundaprojéktet beräknas vara färdig . Regeringen har uppdragit åt attutifrån resultaten av försöksverksamheten i och med utgångspunkt även i erfarenheter 20 som gjortsi andra länder göra en samlad bedömning av effekterna av SoU 1987/88:10utdelning av rena injektionsverktyg. Utskottet gör följande bedömning. Utskottet erinrar om de uttalanden som utskottet gjorde idet ovan citerade betänkandet. Utskottet vill på nytt understryka att kampenmot narkotikamissbruket måste föras med samma kraft som kampen mol AIDS. Attfinna effektiva motåtgärder mot spridningen av HIV och AIDS är utomordentligtangeläget. Detta får dock inte leda till all man okritiskt accepterar åtgärdersom ännu inte är tillräckligt underbyggda och som kan visa sig komma altmotverka andra viktiga strävanden, främst vad gäller narkotikapolitiken.Utskottet kan därför inte acceptera en allmän utveckling mot fritilldelning av injeklionsverktyg eller mot ytterligare verksamheter liknandeden i innan denna verksamhet ens utvärderats. Det är också viktigt att hatillgång lill tillförlitlig information om utländska erfarenheter av en friaretillgång till sprutor och kanyler. En utvärdering av försöksverksamheten i har inlettsoch resultatet av denna utvärdering skall enligl vad som anförs i propositionenvara färdig . skall därefter göra en samladbedömning av försöksverksamheten i och de utländska erfarenheterna avutdelning av rena sprutor och kanyler. Utskottet förutsätter att regeringendärefter bereder fillfälle all ta ställning till frågan om inriktningenav de fortsatta åtgärderna på området. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottetmotionerna So3 (fp) yrkande 1 och So8 (c) yrkande 3. Underhållsbehandling med metadon är enetablerad behandlingsmetod för opiatmissbrukare. Behandlingen är koncentreradtill Ullerå-kers sjukhus i . En enhet har inrättats vid i som tar över behandlingskontakterna med patienter somställts in på metadon. Gällande författningsbestämmelser för meladonprogrammetfinns i författningssamling (M) 1983:12. Enligt dessa föreskrifterkan 150 patienter ingå i programmet. har gjort engranskning av meladonprogrammet (se PM 174/87 Granskning avmeladonbehandlingsprogrammet). har sedan, , beslutat om enutökning av metadonunderhållsbehandlingen i landet. Styrelsen har utfärdat nyaföreskrifter för metadonunderhållsbehandlingen (SOSFS 1988:4). Dessa trädde ikraft . Meladonprogrammet utvidgas till tre områden, nämligenUppsala, Slockholm och och får omfatta högst 300 patienter. Deltillkommande antalet platser skall i huvudsak användas för Stockholmsregionenoch endast i mindre utsträckning för Malmö-Lund-områdei. Avsikten år attverksamheten skall följa de kriterier och riktlinjer som utvecklats iUlleråkerprogrammet. avser att noggrant följa och granskautvecklingen. Kriteriernaför antagande lill meladonbehandlingsprogrammet är desanv 2i ma somhittills, nämligen att det för missbrukaren råder en acceptabel SoU 1987/88:10valfrihetssituation, vilket innebär att vederbörande inte är arresterad, häktadeller dörnd lill fängelsepåföljd. Vederbörande skall ha ett dokumenterat minstfyraårigt tvångsmässigt intravenöst opiatmissbruk bakom sig. Missbrukaren skallha genomgått minst tre tidigare försök till drogfri behandling och ha uppnåttminst . Det skall finnas tecken lill pågående missbruk vidintagningen och det får hos missbrukaren inte finnas tecken på etl avanceratbiandmissbruk. Enligl de nya riktlinjerna får inställning på metadongöras vid av landslingen bestämda enheter inom allmänpsykiatrins narkomanvård iStockholms läns landsting för , i landstingför södra regionen och i läns landsting för de fyra övrigasjukvårdsregionerna. Inställning på metadon skall ske med stor restriktivitetoch utifrån gällande kriterier. Remittering lill meladonunderhållsbehand-lingskall göras av läkare som utsetts av och i samråd medsocialtjänsten om så ar möjligt. Uppföljning av patienterna skall också ske inära samarbete med narkomanvård och ha som mål avveckling avmetadonbehandlingen. Alla nyinställda fall skall anmälas lill . I motion !987/88:So3 (fp) begärs ett tillkännagivande tillregeringen om vad som anförs i motionen orn metadonbehandling (yrkande 2).Enligt motionärerna är det inte nödvändigt att fastställa något högsta antalför de missbrukare som kan få metadonbehandling. Det är tillräckligt att enseriös prövning föregår beslutet om behandling och att all behandling skerunder strikt läkarkontroll. Utskottet gör följande bedömning, HlV-situationen kräver en offensiv narkomanvård. Målet förnarkomanvården är drogfrihet, och vården skall j huvudsak vara drogfri. Förvissa långvariga intravenösa heroinmissbrukare kan ernellertid målsättningenmed fullständig drogfrihet och drogfri vård vara svår att uppnå. Risken attgenom infekterade injeklionsverktyg bli HIV-sniittad utgör en stor fara för deintravenösa missbrukarna. Erfarenheterna nationellt och internationellt harockså visat att HlV-smittan sprids mycket snabbt i denna grupp. Det finns mot denna bakgrund skäl som talar för enutökning av del högsta antal missbrukare som kan få metadonbehandling från 150lill 300 personer. Del är dock angeläget alt urvalet av klienter sker med storrestriktivitet öch att de kriterier och riktlinjer som utvecklats iUlleråkerprogrammet följs. Utvidgningen får inte heller uppfattas som enprincipiell förändring av narkomanvården, vilken enligl utskottets meningfortfarande måste ha drogfrihet som etl självklart mål. Inte minst på grundhärav anser utskottet del nödvändigt all sälta en övre gräns för verksamhetensomfattning. Utskottet vill också framhålla all noga måste följaverksamheten och regelbundet redovisa metadonprogrammets utveckling. Med delanförda avstyrker utskottet rnotion 1987/88:So3 (fp) yrkande 2, SoU 1987/88:10 . Flera motioner tar upp frågor som gäller HIV-testning. Imotion 1987/88:So4 (m) hemställs sålunda att som sin mening gerregeringen till känna vad i motionen anförts om utvidgning av HIV-teslningén(yrkande 8f. Testningen bör enligt motionärernasuccessivt byggas ut så att deri kominer att kunna omfatta så stora delar avbefolkningen som möjligt. HIV-testning skall vara ett naturligt och självklartinslag i hälso- och sjukvårdens verksamhet. Motionärerna anför alt enkarlläggning av HIV-smitlan i ungdomsgrupperna är angelägen; Vidare är delnödvändigt att i större utsträckning påskynda såväl genomförandet som enutvidgning till ytterligare grupper. Bland grupper som bör erbjudas test nämnermotionärerna bl.a. värnpliktiga ungdomar, människor med sexuellt överfördasjukdomar som besöker andra mottagningar än mottagningar för sexuellt överfördasjukdomar och patienter vid hudmottagningar. Analyser på avidentifieradeprover bör också utökas. I motion 1987l88:So7 (c) begärs också ett tillkännagivandeom testverksamheten (yrkande 5 delvis). När del gäller allniän testverksamhetanser motionärerna att alla som besöker en vårdcentral, en öppenvårdsmottagningpå sjukhus eller en privatpraktiker skall erbjudas ett HlV-test. Delsamma börgälla förelagshälsovård och annan förebyggande verksamhet. Testet skall varafrivilligt. Personalen bör anförs det i motionen, åläggas striktinformationsskyldighet om testet och dess syfte. Riktade tester skall omfattavissa grupper av vårdsökande. I sammanhanget nämns gravida kvinnor ochvårdsökande vid vissa infektionsmottagningar. Enligt motionärerna bör testockså regelmässigt erbjudas inför planerade operationer eller andra kirurgiskaingrepp. De värnpliktiga nämns som en särskild grupp. Utskottet har erfarit attde föreslagna åtgärderna är avsedda att införas . I motion 1987/88:So8 (c) begärs ett tillkännagivande lillregeringen av vad som anförs i motionen om testning av hela befolkningen(yrkande 4). Enligt motionären bör hela landets vuxna befolkning upp till 65års ålder testas regelbundet. Vid sin behandling av HlV-ieslningen förra årel uttaladeutskottet bl.a. (SoU 1986/87:19 s. 27-28) att det fann det värdefullt atttestningen vidgas ' även lill grupper utanför blodgivare och de människor somuppvisar ett s.k. riskbeteende, eftersom detta bidrar lill en önskvärdavdramatisering av provtagningarna. När det gäller testning av gravida kvinnor hänvisadeutskottet till pågående försöksverksamhet. Utskottet uttalade som sin meningall flera skäl talar för att gravida kvinnor bör erbjudas möjlighet tillprovtagning för HIV. En sådan mer allmän testverksamhet av gravida kvinnor harséderrnera inletts. har utfärdat allmänna råd för verksamheten(SOSFS 1987:22). Utskottetanförde i del nämnda belänkande också följande. Det kan enligt utskottet finnas skäl all härefter steg försteg utvidga provtagningarnaäven till andra grupper i samhället, t.ex. de värnpliktiga. Det ärangeläget att medicinskt underlag fortlöpande tas fram för att man SoU1987/88:10 skall kunna la ställning till för vilka grupper en sådan utvidgadprovtagning framstår som angelägnast. En annan möjlighet kan vara alt erbjudatest i samband med andra blodprov. Regeringen bör noga följa utvecklingen pådetta område och ta de initiativ som erfordras. I propositionen anförs att HlV-testningen i börutökas och att tillgängliga epidemiologiska data, som framkommer genominrapporteringen av HIV-smillade fall, bör bearbetas och analyseras bättre.Epidemiologisk övervakning och kartläggning bör kompletteras genomepidemiologisk forskning, Enligl socialministern är del mycket angelägel altfortsätta utvidgningen av den HIV-testning som erbjuds strategiskt viktigagrupper. Hon anför att kartläggningen av HIV-smiltan bland ungdomsgrupper måsteha högsta prioritet. Olika åtgärder bör vidtas för att man noga skall kunnafölja utvecklingen och snabbt utöka HIV-leslningen om epidemiologiska data gerskäl lill detta. Enligt propositionen bör AlDS-delegationen ägna frågan omHIV-testning och epidemiologisk karlläggning stor uppmärksamhet. har () sagt nej tillett allmänt HlV-tesl i samband med intagning på sjukhus (Socialstyrelsenspressmeddelande nr 2, ), Risken för personal att smittas med HIV isill arbete anses, i synnerhet om gällande hygienregler iakttas, vara minimal.På kirurgkliniken på testades 2 794 patienter. Avdessa var endast 4 HIV-positiva. Risken att bli smittad av en infekterad sprutahar bedömts vara . Generella HIV-test anses även i övrigtha etl begränsal värde. 1 akuta lägen måste åtgärder sältas in ochtestresultat kan inte inväntas. Det förekommer falska reaktiva prov. Därförmåste samtliga positiva test konfirmeras. Patienten kan vägra att gå med på atttestas. Del finns anledning att tro att fel befolkningsgrupper skulle testas. 1stället för att testa alla patienter anser alt del är viktigtatt sjukvårdspersonalen är observant på individer med riskbeteende samtHlV-symtom. Utskottet gör nu följande bedömning. Utskottets ovan citerade uttalande gör sig alltjämt enliglutskottels mening starkt gällande. Utskottet vill särskilt betona att del ärviktigt att ett medicinskt underlag tas fram fortlöpande för att man skallkunna ta ställning till hur provtagningarna skall kunna utvidgas på lämpligastesätt. En stegvis utökad testverksamhet ger inte bara kunskap omsmittspridningen i samhället och i särskilt riskulsalta grupper utan ocksåunderlag för planering av vård- och informationsinsatser. Testningen ger äventillfälle till rådgivning och attityd- och beteendepåverkan. Utskottet vill även understryka viklen av attavdramalisera testningen och alt öka medvetenheten om behovet av testning hosde människor som vet med sig att de utsatt sig för risk att smittas. Att ökaleslbenägenheten hos denna grupp ter sig som den kanske mestangelägna uppgiften. Utskottet delar i övrigt de bedömningar som görs ipropositionen i fråga om inriktningen av den fortsatta HIV-leslningen, Vad som där anförs överensstämmer även med de synpunkter som framförs i de aktuella 24 motionernavilka därför får anses tillgodosedda. Motionerna So4 (m) SoU 1987/88:10yrkande 8 och So7 (c) yrkande 5 i här aktuell del avstyrks. Utskottet kan däremot inte ställa sig bakom förslaget imotion So8 (c) om en allmän och regelbunden testning av hela landets vuxnabefolkning. En sådan omfattande och upprepad testning skulle vara ytterstsvårgenomförbar och ter sig inte ändamålsenlig. Motion1987/88:So8 (c) yrkande 4 avstyrks därmed. Testning i speciella situationer I motion 1987l88:So4 (m) hemställs alt hosregeringen skall begära förslag till sådana författningsändringar som medförHIV-testning oberoende av samtycke i vissa fall i enlighet med motionen(yrkande 9). Somexernpel på situationer när tvångstestning bör vara möjlignämner motionen våldtäktsmän som vägrar testa sig eller personer somattackerat personal med t.ex. kanyler och säger sig vara HIV-positiva.Regeringen bör skyndsamt lägga fram etl lagförslag av sådan innebörd. Liknandesynpunkter framförs även i motion 1987/88:So7 (c) yrkande 5 delvis och motion1987/88:So8 (c) yrkande 5. Bestämmelser om kroppsbesiktning m.m. finns irättegångsbalken. Sålunda stadgas i 28 kap. 11 § att, om detförekommer anledning alt sådant brott har förövats på vilket det kan följafängelse, så får kroppsvisitalion företas för eftersökande av föremål som kanbeslagtas eller för utrönande av omständigheter som kan vara av betydelse förbrottsutredningen. Enligl 28 kap. 12 § får man för samma ändamål görakroppsbesikl-ning på den som skäligen kan misslänkas för brott vara fängelsekan följa. Vid kroppsbesiktning får man, om så erfordras, ta blodprov och ävengöra annan undersökning som kan ske utan nämnvärt men. Utskottet konstaterar inledningsvis all del bara är i ettmyckel litet antal fall som del över huvud laget kan bli aktuellt alt försökagenomföra provtagning för HIV mot någons vilja. I de fall som särskilt nämns imotionerna - då någon är misstänkt för våldtäkt eller för misshandel som inteär ringa - är del vidare fråga om brott på vilket fängelse kan följa, och detborde därför inte vara uteslutet all tillämpa 28 kap. 12 § ide fall frågan om HIV-smitta har betydelse för bedömning av t.ex. gärningensrubricering eller svårighetsgrad. Bestämmelsen kan däremot inte åberopas för alt tvinga framblodprov av andra skäl, såsom för att stilla oro hos brottsoffret. I sammanhanget kan även erinras om all blodprovstagningkan genomdrivas med stöd av 12-14 §§ smittskyddslagen i de fall en individ kanantagas vara smittad av HIV.