bet · GB01BoU14 · 1987-12-31 00:00:00 — Även om de ursprungliga motiven för destorleksbestämmelser som gäller för lovfritt uppförande av komplementbyggnader har förlorat en del av sin y- giltigheti samband med överförandet till PBL, finner utskottet likväl inte tillräckligaskäl för att ändra dem på det sätt motionären föreslår. Utskottet avstyrkerdärför motion Bo526 (m) om storleken på lovfria komplementbyggnader. Utanför samlad bebyggelse gäller att vissa ytterligareåtgärder med småhus får utföras utan lov. Bl.a. får mindre tillbyggnader göras,om åtgärden inte sträcker sig närmare gränsen ån 4,5 m (8 kap. 4 § andrastycket PBL). 1 motion Bo536 (s) uppmärksammas detta förhållande och begärs etttillkännagivande till regeringen av innebörd att utanför samlad bebyggelseäven mindre komplementbyggnader borde få tillkomma utan lov. Motionären menaratt det förhållandet, att tillbyggnader får göras utan lov,, medankomplementbyggnader (större än 10 m) däremot fordrar lov, innebår en risk föratt tillbyggnader kommer att utföras även i fall där det t.ex. av hänsyn tillbyggnadstraditionen på orten vore mer motiverat med en friståendekomplementbyggnad, t.ex. ett garage. Deolägenheter som motionären påtalar motverkas av att kommunerna 1 * 1987/88.19 saml. med stöd av 8 kap. 5 §första stycket 6 PBL kan besluta att bygglov inte krävs BoU 1987/88:14 förenklare fritidshus, kolonistugor och liknande byggnader. Utskottet känner fillatt regeringen med uppmärksamhet följer det praktiska utfallet äv PBL-reformen,och det förekommer många synpunkter just på frågan om gränsen mellan sådanaåtgärder som kräver resp. inte kräver lov. Utskottet anser att regeringensöverväganden i frågan bör avvaktas och avstyrker därmed motion Bo536 (s) omkomplementbyggnader utanför samlad bebyggelse. Itvå motioner uppmärksammas frågor om lovplikt för va-anordningar. De aktuellabestämmelserna i har följande innebörd. 1 § PBL, som innehåller generella bestämmelser om åtgärder som kräverbygglov beträffande byggnader i allmänhet, föreskrivs i första stycket 5lovplikt för att "i byggnader installera eller väsentligt ändra - - - anordningar för- vattenförsörjningeller avlopp". regeln görs i 8 kap. 4 §vissa undantag beträffande en- och tvåbostadshus med komplementbyggnader (småhus).I första stycket 1 undantas småhus, som skall vara anslutet till en egenva-anläggning, från lovplikt beträffande installation eller ändring avva-anordningar. I andra stycket undantas sådana småhus som ligger utanförsamlad bebyggelse från lovplikt över huvud taget beträffande bl.a.va-anordningar. Va-anordningar för sådana småhus kräver ' alltså inte lov ävenom de skall vara anslutna till en allmän va-anläggning eller en anläggning somär gemensam för flera fastigheter. Imotion Bo535 (c) begärs en lagändring för att undanröja den enligt motionärernaolämpliga ordningen att va-anordningar för småhus utanför samlad bebyggelseskall vara befriade från krav på bygglov även i de fall de skall vara anslutnatill det kommunala va-nätet. Imofion Bo530 (fp) görs det gällande att bygglov inte krävs för va-ledningar imarken utanför byggnad. Motionärerna begär regeringsförslag om ändring i PBLså att lovplikt skall gälla även för denna del av en va-installation. Bestämmelserom anordningar för vatten- och avloppsförsörjning finns inte bara i PBL, utanockså i bl.a. lagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar,va-lagen, och i hälsoskyddslagen (1982:1080). Avva-lagen följer bl.a. att en allmän va-anläggning skall utföras så atthälsoskyddets intresse tillgodoses. I en allmän va-anläggning ingår sådanaledningar och andra anordningar fram till förbindelsepunkten som tillhörhuvudmannen. Med va-installation förstås enligt va-lagen ledning som förfastighet dragits från förbindelsepunkt samt anordning som förbundits med ensådan ledning. I fråga om regler för beskaffenhet av va-installation ochutförande av installationsarbete hänvisas i va-lagen till PBL och med stöd avPBL utfärdade föreskrifter. Intill dess att en ny byggnorm utfärdats gäller Svenskbyggnorm , kap. 51, va-installationer, som sådan föreskrift. Huvudman fören allmän va-anläggning får inte meddela föreskrifter om va-installation.Däremot har huvudmannen rätt att vid behov undersöka va-installation och dessbrukande (17-20 §§ va-lagen). Ihälsoskyddslagen finns bestämmelser om åtgärder för att hindra upp komsten av sanitära olägenheter. I 7 § regleras avloppsanordningar. Om en toalett skall vara ansluten fill anordningen, krävs tillstånd av miljö- och 10 hälsoskyddsnämnden.Är ingen toalett ansluten, krävs endast en skriftlig BoU 1987/88:14 anmälantill nämnden. Kommunen kan dock införa tillståndsplikt även i ett sådant fall ivissa delar av kommunen, om det behövs för att hindra uppkomsten av sanitärolägenhet. Om en avloppsanordning är avsedd att föra avloppsvattnet enbart allmän va-anläggning (eller om den kräver tillstånd enligt miljöskyddslagen)gäller inte bestämmelserna om tillstånds- får i särskilda . fallmeddela de villkor som behövs för att hindra uppkomsten av sanitära olägenheteroch skall ägna särskild uppmärksamhet åt bl.a. bostadsbyggnader. Nämnden ägertillträde till byggnader och får göra undersökningar och . Nämndenfår vidare meddela föreläggänden och förbud för att hälsoskyddslagen och medstöd av den givna föreskrifter skall efterlevas (14-18 §§ hälsoskyddslagen). Det torde inte vara särskilt vanligt att kommunala va-nätbyggts ut för småhus utanför samlad bebyggelse. Som framgår av redogörelsenovan finns det dock möjlighet för det allmänna att utöva kontroll över ochingripa mot sanitärt riskabla va-anordningar också i fall där dessa betjänarsådana kommunalt va-anslutna småhus utanför samlad bebyggelse som i PBL harundantagits från lovplikt i fråga om bl.a. va-anordningar. Även om utskottet ioch för sig finner utrymme för ytterligare överväganden rörande det lämpliga iatt vissa småhus som är anslutna till kommunala eller andra gemensammava-anläggningar skall omfattas av reglerna om lovplikt, men inte andra sådanahus, anser utskottet likväl att den nu gällande ordningen beträffandelovpliktens omfattning för va-anordningar för småhus utanför samlad bebyggelseinte kan befaras medföra några nackdelar av större betydelse. Utskottetförutsätter att frågan blir föremål för närmare studier av regeringen, t.ex. isamband med det pågående arbetet med en ny byggnorm. Mot denna bakgrundavstyrker utskottet motion Bo535 (c). Påståendet i motion Bo530 (fp) att bygglov inte skullekunna krävas för sådana delar av en va-anordning som ligger utanför en byggnadfordrar en närmare granskning. Motionärerna synes stödja sin uppfattning på denovan återgivna lagtexten, i vilken bygglovsplikt föreskrivs för installationoch väsentlig ändring av va-anordning "i byggnader". uppfattning bör man emellertid inte av denna omständighet draslutsatsen att bygglovsgranskning inte skall förekomma av de delar avva-anordningen som befinner sig fysiskt sett utanför - under eller vid sidan av- själva byggnadskroppen. Av förarbetena framgår klart att detta inte varitavsikten vid utformningen av den nya bestämmelsen. Före PBL:s ikraftträdande fanns bestämmelser om lovpliktför va-, anordningar i 54 § 1 mom. byggnadsstadgan. Dessa bestämmelser hade tillkommit i samband med va-lagens införande 1970 och anknyter i sak till begreppet va-installafion i 17 § va-lagen. Som beskrivits ovan är en va-installafion den del av ett va-ledningssystem som inrättas för en fastighet fram till förbindelsepunkten för det allmänna va-nätet. För denna del av systemet får huvudmannen för den allmänna va-anläggningen inte meddela några föreskrifter, utan byggnadsstadgans regler skulle gälla exklusivt. Byggnadslovsplikten enligt dén angivna regeln i byggnadsstadgan omfattade dels nybyggnad och det installationsarbete som därvid ingår, dels sådan ändringavenbyggnad, som innebär att ledningar för vattenförsörjning eller BoU 1987/88:14avlopp samt anordningar som är förbundna med sådana ledningar installeras ellerväsentligt ändras. Som också nämnts är Svensk byggnorm tillämplig pålovpliktiga åtgärder med va-anordningar. I byggnormen har, som en konsekvens avatt all ledningsdragning fram till förbindelsepunkten omfattades av lovplikt,tagits in vissa regler om hur ledningar skall förläggas, bl.a. att ledningskall läggas på frostfritt djup. IPBL-propositionen (prop. 1985/86:1 s. 679) uttalade departementsche- ' fen att hansförslag till reglering av lovpliktens omfattning för va-anordningar inteinnebar någon ändring i förhållande till den då gällande ordningen. Vidriksdagsbehandlingen gjordes ingen erinran mot propositionen i detta hänseende.Mot denna bakgrund anser utskottet inte att det finns tillräcklig grund atthävda att tillfogandet av orden "i byggnader" i den nu gällandebestämmelsen i PBL ges den begränsade innebörd som motionärerna vill tilläggaden. Bygglovsplikten för va-anordningar för byggnader får tvärtom anses omfattaanordningarna i deras helhet. Skall anordningen vara ansluten till en allmänva-anläggning, kommer bygglovsplikten att omfatta den del av anordningen som iva-lagen benämns va-ihstallation och som alltså är den del av ledningssystemetsom dragits för en fastighet fram till förbindelsepunkten. Att uttryckssättet "i byggnader" valts tordeförklaras av att kravet på bygglov i den aktuella punkten inte avser barava-anordningar, utan även eldstäder, rökkanaler och ventilationsanordningar,vilka inte har någon motsvarande utsträckning utanför byggnadskroppen. Utskottet kan i och för sig inse att lydelsen av 8 kap. 1§ första stycket 5 PBL kan ge upphov till missförstånd i fråga om lovpliktensomfattning för va-anordningar utanför byggnad. Utskottet utgår emellertid frånatt formuleringsfrågan kan lösas vid kommande överväganden om PBL:s avfattningi skilda hänseenden och avstyrker därmed motion Bo530 (fp). Det kan erinras om att bygglovsplikt enligt 8 kap. 1 §första stycket 5 inte gäller för åtgärder i fråga om byggnader som tillhörstaten eller landsfings-kommuner och att åtgärder med va-anordningar för ettsmåhus som skall vara anslutet till egen va-anläggning eller ligger utanförsamlad bebyggelse inte heller omfattas av lovplikt. Slutligen kan erinras om att kommunen kan utfärdadetaljplanebéstäm-melser om markreservat för bl.a. ledningar (5 kap. 7 § förstastycket 10). Sådana planbestämmelser skall följas oavsett om lovplikt rådereller ej (5 kap. 36 § andra stycket). Även de allmänna krav på att vatten- ochavloppsfrågor skall kunna lösas på ett lämpligt sätt som anges i 2 och 3 kap.PBL skall givetvis följas. 1.5 Preskription i fråga om olovligt användningssätt 1 motion Bo408 (s) yrkande 3 föreslås vissa åtgärder föratt skapa fler permanenta bostäder i . Bl.a. föreslås i yrkande 3 ett tillkännagi vande om att preskriptionsregeln för s.k. smygkontorisering skall avskaffas. Motionärerna menar att den omständigheten att kommunen inte kan tvinga någon att återställa en bostadslägenhet som kontoriserats J2 sedanmedverkar till bostadsbristen i och att regeln därför bör tas BoU1987/8§:14 bort för att förhindra ytterligare smygkontoriseringar. I 10 kap. 27 § PBL finns bestämmelser om förbud mot att taut byggnadsavgift eller tilläggsavgift från det enöverträdelse av reglerna om lovplikt begicks. Vidare föreskrivs där förbud motatt ansöka om handräckning eller besluta om föreläggande om rättelse sedan tioår förflutit från det att en åtgärd som kräver lov vidtogs. Enligt 8 kap. 3 §krävs bygglov för att ta i anspråk eller inreda byggnader helt eller delvis förväsentligen annat ändamål än det för vilket byggnaden senast har använts ellerför vilket bygglov har lämnats. Reglerna har i sak oförändrade överförts frånden tidigare gällande lagen om påföljder och ingripanden vid olovligt byggandem.m. resp. från byggnadsstadgan. Bestämmelserna utformades ursprungligen i enlighet medlagrådets förslag. Lagrådet uttalade att preskriptionstiden borde räknas fråndet överträdelsen begicks, vilket innebär att tiden i princip inte börjar löpaså länge överträdelsen kan anses pågå. Lagrådet framhöll att det, hurutgångspunkten för beräkningen av preskriptionstiden än anges, inte kanundvikas att vissa problem ibland uppkommer i tillämpningen. De principer somvid bedömning av preskriptionsfrågor har utbildats inom straffrätten bordeenligt lagrådet kunna tjäna till ledning (prop. 1975/76:164 s. 263). Enligt 35 kap. 4 § räknas preskriptionstid istraffrättsligt sammanhang från den dag ett brott begåtts eller sådan verkan aven handling inträtt som krävs för straffbarhet. Allmänt torde anses att ettbrott, söm består i bedrivande av en verksamhet utan lov eller utan anmälan,begås så länge som verksamheten bedrivs utan att tillstånds- elleranmälningsskyldigheten fullgörs. I dåvarande hyresregleringslagen fanns enbestämmelse om att en bostadslägenhet inte utan hyresnämndens tillstånd fick avägaren hyras ut eller tas i anspråk för väsentligen annat ändamål.Uppfattningen att preskriptionstiden vid tillämpning av hyresregleringslagenborde räknas från det att lägenheten utan tillstånd tagits i bruk harunderkänts i rättspraxis (NJA 1966 s. 457). - 1 fråga om tillämpningen avpreskriptionsreglerna i lagen om påföljder och ingripanden vid olovligtbyggande m.m. kan däremot antecknas att preskriptionstiden i ett fall ansettsha löpt ut när en lokal tagits i anspråk för ändrad användning mer än tio årtillbaka i tiden och haft sin uppmärksamhet på ändringen, utanatt ställa krav på lov (RÅ 1980 2:51). Som framgått av det ovanstående ger rättspraxis i fråga omhur preskrip tionstid skall beräknas i fall av olovlig ändring av användningssätt inte helt klar ledning för tillämpningen. De problem med olovlig användning av bostadslägenheter för kontorsändamål, som motionären uppmärksammar, får betraktas som allvarliga, särskilt i orter med bostadsbrist. Det är därför angeläget att reglerna är utformade så att byggnadsnämnderna ges goda möjligheter att ingripa. Det kan erinras om att byggnadsnämnderna är skyldiga att övervaka efterlevnaden av PBL och att ingripa så snart det finns anledning att anta att en överträdelse har skett (10 kap. 1 § och 11 kap. 1 § första stycket 5 PBL). Enligt utskottets uppfattning bör regeringen i lämpligt sammanhang undersöka möjligheterna att se över preskriptionsreglerna i PBL i syfte att närmare klargöra deras innebörd, särskilt i fall där olovligt '3 användningssättpågår , samt därefter återkomma till BoU 1987/88:14riksdagen med förslag. Vad utskottet här anfört bör med anledning avmotion Bo408 (s) yrkande 3 som sin mening ge regeringen till känna. I motion Bo527 (fp) föreslås att regeringen skall ges iuppdrag att utreda ett dispensförfarande för äldre bebyggelse så att sådanbebyggelse med fungerande va-anordningar skall slippaanslutning,till.kommunala va-nät. Motionären menar att anslutning tillkommunala nät kan bli mycket dyrbar, särskilt för äldre personer som bor iytterkantsområden av tätorterna och har egna va-anläggningar som fyller allakrav. Som nämnts förut i betänkandet regleras frågor om allmännava-anläggningar i va-lagen. För en sådan anläggning gäller såväl att huvudman:nen för anläggningen är skyldig att låta fastighetsägare inom verksamhetsområdetbruka anläggningen som att fastighetsägare är skyldig att betala avgift tillhuvudmannen. I båda fallen är skyldigheten beroende av att fastigheten behöverva-anordningar och att behovet inte med större fördel kan tillgodoses på annatsätt (8 och 9 §§ va-lagen). Kommer parterna inte överens om brukningsrätt elleravgiftsskyldighet, kan frågan på ansökan prövas av statens va-nämnd (37 §va-lagen). beslut kan överklagas hos och hovrättensavgörande hos högsta domstolen (19-23 §§ lagen om statens va-nämnd). Vidaregäller enligt 16 § va-lagen att va-anordningar, som blir onyttiga till följd avatt en allmän va-anläggning kommer till stånd eller utvidgas, skall ersättas avhuvudmannen, i den mån det är skäligt med hänsyn fill anordningens art, ålderoch skick, den fördel ägaren får av den allmänna va-anläggningen och övrigaomständigheter. Även sådana ersättningsfrågor kan prövas av statens va-nämndoch överprövas av hovrätten och högsta domstolen. I praxis tordeersättningsfrågorna i fråga om fastigheter med egna fungerande anläggningarofta lösas så att fastighetsägarna erbjuds anslutning till en reducerad avgift. Det kan noteras att va-lagen inte innefattar någonskyldighet för fastighetsägare att fakfiskt ansluta sig fill en allmänva-anläggning. Ägarens skyldighet är att betala avgift. Det beskrivna regelsystemet ger alltså utrymme för enprövning i varje enskilt fall av frågor om skyldigheten att betala avgiftertill huvudmannen för en allmän va-anläggning resp. rätten till ersättning förbefintliga va-anordningar vid t.ex. utvidgning av en allmän va-anläggning.Lagstiftnings-tekniskt framstår en regel om dispens från en i sådant fall tänktgenerell skyldighet att betala avgift inte som någon förbättring från enskildsynpunkt. Det är möjligt att motionären anser att va-lagens regler inte ledertill en önskad tillämpning när äldre va-anordningar skall införlivas med ettallmänt va-nät, men utskottet finner inte att något avgörande beläggpresenterats för en sådan ståndpunkt. En utredning om dispens från va-lagensregler om avgiftsskyldighet kan mot denna bakgrund inte anses motiverad.Utskottet . avstyrker därför motion Bq527 (fp). 3Fastighetsbildningsfrågor BoU 1987/88:14 1 motion Bo411 (m) hemställs att hos regeringenskall begära förslag till förenklad lantmäteriförrättning så att kostnadernaför förrått-ningsförfarandet kan nedbringas. Motionärerna anför att dekostnader som uppkommer t.ex. i omarronderingsärenden är så höga att de utgörett hinder för strukturrationalisering i skogs- och jordbruk. Kostnadsnivåernaleder till att lösningar söks vid sidan av förrättningsverksamheten. Olikainformella avtal ingås, t. ex. om lån av mark, för att praktiska syften skallkunna nås. Regelsystemen borde kunna förenklas åtminstone för de fall däräganderättsförhållandena är klara och parterna är överens. I årets budgetproposition (prop. 1987/88:100 bil. 13 s.80) redovisas att lantmäteriverket föreslagit en utredning om vilken effektfastighetsägarnas kostnader för fastighetsbildningstjänster har för derasintresse för fastighetsbildningsåtgärder. Enligt verket finns det risk för attden nuvarande avgiftsnivån avhåller fastighetsägare från att ta initiativ tillsådana åtgärder som från allmänna utgångspunkter är angelägna att fågenomförda. Även från annat håll har frågor om finansieringen avfastighetsbildning och -registering tagits upp. Departementschefen aviserar motdenna bakgrund en utredning av effekterna av finansieringsprinciperna för fastighetsbildningoch fastighetsregistrering. Utskottet har erfarit att denna utredning inte avses få iuppgift att gå in på frågor om förrättningsförfarandet. Utskottet vill för sindel gärna understryka det angelägna i att en utredning oni fastighetsbildningskostnaderm.m., som också belyser själva förrättningsförfarandet, kommer till stånd ilämplig form och tillstyrker av detta skäl motion Bo411 (m). I motion Bo419 (c) aktualiseras också frågor omkostnaderna för lantmäteriförrättningar. Mofionären hemställer attfastighetsbildningslag-sfiftningen ändras så att enskilda sakägare kan fåersättning för sina egna kostnader i förrättningar där fråga arom ingrepp ienskilds fasta egendom för tillgodoseende av ett allmänt ändamål på samma sättsom vid expropriation. Motionären framhåller att parterna i förrättningarenligt fastighetsbildningslagen, anläggningslagen och ledningsrättslagen oftahar mycket olika resurser till sitt förfogande för att lägga fram utredningartill förmån för sina resp. ståndpunkter. Obalansen kan komma att förstärkas avdet förhållandet att resursstarka intressenter, som t.ex. kraftbolag och SJ,ofta anlitar fastighetsbildningsmyndigheterna och därigenom tenderar attframstå som kunder hos myndigheterna. Motionären framhåller att rättegångskostnadsreglernai PBL utformades till den enskildes förmån efter mönster av expropriationslagen.På motsvarande sätt borde reglerna om kostnadsansvaret förfastighetsbildningsförrättningar reformeras så att den enskilde partenoberoende av utgången får täckning för sina förrättningskostnader. Grundprinciperna i fastighetsbildningslagstiftningen,vartill kan räknas fastighetsbildningslagen, anläggningslagen, ledningsrättslagen och lagen om exploateringssamverkan, är att förrättningskostnader skal! fördelas efter vad som i varje fall bedöms skäligt med hänsyn främst till vederbörande sakägares nytta av åtgärden. 1 fastighetsbildningslagen finns vissa särbestäm melser för förrättningar rörande t.ex. avstyckning och sammanläggning, där 15 sökandennormalt skall betala förrättningskostnaderna. Dessa bestämmelser BoU1987/88:14 kan dockinte sägas rubba den grundläggande principen om fördelning efter Denna är också - med vissa modifikationer - tillämplig vid överprövninghos domstol av förrättningsbeslut. En sådan modifikation är att i målom inlösenersättning skall sakägare som avstår mark eller särskild rättighetfå ersättning för sina kostnader oberoende av utgången i målet (16 kap. 14 §fastighetsbildningslagen). En annan grundläggande princip hosfastighetsbildningslagstiftningen är att fastighetshildningsmyndigheternasjälva skall svara för nödvändig teknisk och ekonomisk utredning i ärendena.Sakägarna skall normaltihte behöva anlita egen expertis för att göra sinaståndpunkter gällande. För förrättnings-förfarandet gäller sedvanliga anspråkpå myndighetsutövning, bl.a. ätt dén skall vara saklig och opartisk. 1 betänkandet (SOU 1984:72) Fastighetsbildning 3. Plangenomförandegenom inlösenförrättning föreslogsregler av innebörd att sakägare i principskulle få ersättning för sina kostnader vid denna föreslagna nya typ avförrättning. Förslaget har emellertid inte lett till något lagstiftningsförslaghos . Utskottet har inhämtat att lantmäteriverket på egetinitiativ arbetar med preliminära förslag med syfte att utvidgasakägares möjlighet all få ersättning för förrättniugskostnader i fall där detkan befaras obalans mellan olika sakägare i en förrättning: Visst underlag församråd avses bli presenterat . Utskottet, som anser att merpreciserade regler än de nu gällande framstår som mycket vanskliga att utformamed tanke bl.a. på de skiftande förhållanden och resultatanspråk som präglarförrättningsverksamheten, finner att lantmäteriverkets pågående arbete böravvaktas och avstyrker därför inotion Bo419 (c). 1 motion Bo422 (fp) begärs ett tillkännagivande omkallelseförfarandet m.m. vid förrättningar enligt fastighetsbildningslagstiftningen.Motionären menar att det inte är tillfredsställande med en ordning som innebäratt sakägarna kallas endast till det första sammanträdet. Hon anför ett exempeli vilket en person, som uteblivit från det första sammanträdet vid en anläggningslagsförrättning,senare helt överraskande debiterats en större kostnad för en skogsbilväg, somhon inte önskade någon del i. Dét var då också för sent att överklaga. Regler om hur förrättningar enligtfastighetsbildningslagstiftningen skall genomföras finns ifastighetsbildningslagen, som genom hänvisningar i anläggningslagen,ledningsrättslagen och lagen om exploateringssamverkan i huvudsak ärtillämpliga även för förrättningar enligt dessa lagar. Reglerna innebär ikorthet att samtliga sakägare skall delges kallelse till det förstasammanträdet under förrättningen (4 kap. 18 S). Om förrättningsmannen vid detsammanträdet tillkännager tid och plats för nästa sammanträde, behöver ingen nykallelse utfärdas (4 kap. 19 S). Om en sakägare inte kallats-t.ex. om ensakägare blir känd först efter någon tid-skall ett nytt sammanträde sättas ut,om inte sakägaren ändå medger én förrättningsåtgärd eller denna inte i nämnvärdmån inverkar på sakägarens rätt (4 kap. 23 §). Det beslut varigenomförrättningen avslutas skall meddelas vid sammanträde eller på tid och platssom tillkännages vid sammanträde eller genom skriftligt ' meddelandetill sakägarna och annan som får besvära sig över beslutet (4 BoU1987/88:14 kap. 29 §).