yttr · GA05LU1 · 1986-12-31 00:00:00 — Lagutskottetsyttrande /87:1 y om ändring av atomansvarighetslagen har beslutat att inhämta lagutskottetsyttrande över motion 1986/87:N113 av m. fl. (c) såvitt avseryrkande 4. I motionen, som väckts med anledning av proposition 1986/87:18 omvissa åtgärder m. m. efter , yrkas att beslutar atthos regeringen hemställa att en översyn sker av gällande svenska bestämmelser iatomansvarighetslagen för ersättning vid atomolyckor och att regeringendärefter återkommer till med förslag om förändringar, innebärandesåväl ett ökat skadeståndsansvar som ett vidgat försäkringsansvar av former ochnivåer för ersättning vid atomolyckor i enlighet med vad som anförs i motionen.Motionärerna framhåller att aktualiserar frågan hur de somdrabbats av kärnkraftsolyckor skall få ersättning. Enligt motionärerna måsteersättningsfrågorna lösas inom ramen för nuvarande försäkrings- ochskadeståndssystem. I princip bör kärnkraftsföretagen bära helaersättningsansvaret. Motionärerna påpekar emellertid att ett så långtgåendeansvar inte torde kunna genomföras. Ett större ansvar än det som för närvarandegäller bör dock kunna åläggas företagen. Vidare bör en höjning ske avmaximibeloppet, som kan utgå vid olyckor. Enligt motionärerna bör förslagföreläggas om ett förbättrat ersättningsskydd vid atomolyckor sominnefattar bl. a. ett väsentligt större skadeståndsansvar och ett meramarknadsanpassat försäkringsbelopp för anläggningshavare. Internationella bestämmelser om ansvarighet för skador somhar orsakats av atomolyckor finns 1960 i avslutad konvention omskadeståndsansvar på atomenergins område. Konventionen jämte 1964avslutat tilläggsprotokoll trädde i kraft . MedPariskonventionen avses i fortsättningen konventionen i dess lydelse enligt1964 års tilläggsprotokoll. Den har ratificerats av 14 västeuropeiska stater,inbegripet . Enligt är innehavaren av enatomanläggning ansvarig för skador som uppkommer i sambänd med driften avanläggningen oberoende av vållande, dvs, på objektiv grund. Ansvarigheten skallvara begränsad till visst belopp för varje olycka och den skall vara täckt avförsäkring eller annan ekonomisk garanti. avslutades i en konvention om supplerandestatsansvar. Konventionen, som i det följande benämns tilläggskonvenlionen, ärett komplement till . 1 1986/87 Ssanil. avslutattilläggsprotokoll trädde i kraft och har tillträtts LU1986/87:1 y av tio av stater. Tilläggskonventionen syftartill en civilrättslig reglering av frågan om ersättning av statsmedel vid storaolyckor. Enligt tilläggskonventionen utgår supplerande ersättning av statsmedeli den mån ansvarighetsbeloppet enligt Pariskonventio'nen inte förslår till fullersättning åt de skadelidande. Även ansvarigheten enligt tilläggskonventionenär begränsad till visst belopp för varje olycka. antog ett tilläggsprotokoll tillPariskonventionen och ett tilläggsprotokoll till tilläggskonventionen.Protokollen innebar bl. a. den ändringen att den maximala ersättning som kanutgå av statsmedel höjts och att samtliga beloppsgränser numera uttrycks isärskilda dragningsrätter, en av internationella valutafonden användberäkningsenhet. Tilläggsprotokollen har tillträtts av (prop.1981/82:163; LU 1982/83:15). Ersättningssystemet enligt de två konventionerna innebär ikorthet följande. Systemet är indelat i tre steg. Ersättning utgår i förstahand från anläggningsinnehavarens ansvarighetsbelopp, dvs. normalt ur dennesförsäkring. Ansvarighetsbeloppet skall utgöra 15 miljoner särskilda dragningsrätter(ca ). En konventionsstat får dock med beaktande avmöjligheten till försäkringstäckning genom nationell lag fastställa ett högreeller lägre belopp, dock lägst 5 miljoner särskilda dragningsrätter (ca 42miljoner svenska kronor). Skulle ansvarighetsbeloppet inte räcka för att gealla skadelidande full ersättning betalas i ett andra steg ersättning av denstat där den skadevållande anläggningen ligger upp till ett sammanlagt belopppå 175 miljoner särskilda dragningsrätter (ca ).Skulle inte heller detta belopp räcka, utgår ersättning enligt tredje stegetupp till sammanlagt 300 miljoner särskilda dragningsrätter (ca ). Ersättningarna inom detta steg betalas av statsmedel, somskall ställas till förfogande gemensamt av samtliga stater, som har tillträtttilläggskonventionen, efter särskild angiven fördelningsgrund. Bestämmelser om atomansvarighet finns för svensk del i1968 års atomansvarighetslag. Denna lag grundar sig på ochtilläggskonventionen jämte tilläggsprotokollen. Atomanläggningsinnehava-rensansvarighet (första steget) har i lagen fastställts till 500 milj. kr.Ansvarigheten skall vara täckt av en obligatorisk försäkring som skall beräknasså att den motsvarar av ansvarighetsbeloppet. Den högsta sammanlagdaersättning som utgår enligt lagen (första-tredje steget) är i enlighet medtilläggskonventionshestämmelserna begränsad till 300 miljoner dragningsrätterper olycka. Gränsen mellan andra och tredje steget har inte tagits in iatomansvarighetslagen eftersom gränsdragningen har betydelse endast för detinbördes förhållandet mellan konventionsstaterna. Utöver det första-tredje stegel finns iatomansvarighetslagen ett fjärde steg som innebär ett civilrättsligt ansvar försvenska staten. Detta ansvar som saknar motsvarighet i konventionerna infördesi samband med att tillträdde tilläggsprotokoll. Gränsen förstatsansvaret är satt så att det sammanlagda beloppet som står till förfogandeför dem som lider skada på grund av driften av en atomanläggning uppgår till 3miljarder kronor per olycka. Ansvaret äri princip begränsat till skador iDanmark, , ochSverige som orsakas av en svensk atomanläggning. Slutligen finns i lagen LU1986/87:1 y en allmän bestämmelse om supplerande ersättning av statsmedel isådana fall då atomansvarighetslagen inte förslår till full ersättning.Gotlgörelsen bör i sådana fall utgå av statsmedel enligt grunder som fastställsav i särskild lag. Vid behandlingen av frågan om tillträde tilltilläggsprotokollen och det förslag till ändringar av atomansvarighetslagen somkrävdes för ett tillträde övervägde lagutskottet ingående spörsmålet ombegränsningen av anläggningshavarens ansvar med anledning av två motioner.Utskottet framhöll därvid till en början att anläggningshavarensansvarighetsbegränsning inte hade samma betydelse för den skadelidande somtidigare med hänsyn till det statsansvar som kom till genomtilläggskonventionen. Avgörande för frågan om ansvarighetsbegränsningensstorlek blev därför enligt utskottet hur stor del av skadekostnaderna som börbelasta atomanläggningens innehavare. Utskottet delade därvidlag den ipropositionen och av motionärerna framförda uppfattningen att ansvarighet föratomskador i första hand bör bäras av kärnkraftsindustrin. framhöllutskottet att det inte torde vara förenligt med att åläggaanläggnings-havaren obegränsad ansvarighet. Att skulle lämnakonventionen och ställa sig utanför det ersättningssystem som gäller iVästeuropa kunde inte komma i fråga. En begränsning av ansvarighetsbeloppetmåste därför bibehållas. Enligt utskottets mening borde vid prövningen av frågan omansvarighetsbeloppets storlek väsentlig betydelse tillmätas möjligheten atttäcka ansvarigheten genom försäkring. Försäkring för atomskada rheddelas iSverige av svenska atomförsäkringspoolen för de svenska försäkringsbolag som åtarsig ansvarighet för dylika skador. De försäkringar som tecknas av den svenskaatomförsäkringspoolen äterförsäkras i de atomförsäkringspooler som finns iövriga länder i samt i och i . De högsta belopp för vilkaförsäkring på den vanliga försäkringsmarknaden krävdes i var då ca 600milj. Enligt den då aktuella propositionen torde den tillgängligaförsäkringskapaciteten vara ungefär densamma i alla konventionsstater. Eftersomförsäkringen enligt 23 § atomansvarighetslagen som regel måste tecknas så attden motsvarar av ansvarighetsbeloppet, innebar den i propositionenföreslagna höjningen av ansvarighetsbeloppet till 500 milj. kr. att försäkringmåste tecknas för 600 milj. kr. Något faktiskt utrymme för att tecknaansvarighetsförsäkring för ett väsentligt högre ansvarighetsbelopp än 500milj. fanns enligt utskottet inte då. Med hänsyn till det anförda ansäg utskottet att någonomgående omprövning av ansvarighetsbegränsningen inte borde komma till stånd.Utskottet förutsatte emellertid att regeringen med hänsyn till frågans viktnoga följde utvecklingen på området. Eftersom anläggningshavarensansvarsbegränsning inte är bunden till beloppsgräns bordeenligt utskottet ändringar i ansvarighetsbeloppen övervägas oftare än somdittills varit fallet. Också begränsningen av det särskilda civilrättsligaansvaret för svenska staten övervägdes ingående av utskottet, som därvidpåpekade att statsansvaret enligt tilläggsprotokollen uppgick till 1,9miljarder kronor när Det extra ansvaret för svenska staten innebar LU 1986/87:1 y Vid riksdagsbehandlingen hade bilden ändrats pågrund av devalvering och andra ändringar i valutakurserna. utskottetvar statsansvaret till följd av tilläggsprotokollen 2,4 miljarder kronor,och det extra ansvaret utgjorde bara en förhöjning . grund avsvårigheten att överblicka utvecklingen på valutamarknaden fann sigutskottet dock inte böra förorda någon ändring av beloppsgränsen. Utskottetförutsatte emellertid att regeringen följde, utvecklingen och återkomtill med förslag till höjning av beloppsgränsen om detta Då frågan om ersättningsansvaret vid atomskador nu återaktualiserats vill utskottet än en gång stryka under att ansvarigheten för sådana skador i första hand bör bäras av kärnkraftsindustrin. Som motionärerna påpekar kan dock anläggningshavaren inte åläggas en obegränsad ansvarighet, utan nägon begränsning av ansvarighetsbeloppet måste uppställas. Av redovisningen ovan framgår att det var av försäkringstekniska skäl som utskottet då frågan prövades inte ansåg sig kunna förorda att gränsen för anlägg ningshavarens ansvar sattes högre än 500 milj. kr. Enligt utskottets mening är det inte uteslutet att under de gångna fyra åren förhållandena på försäkrings området ändrats så att en höjning av ansvarighetsbeloppet kan ske. Det.är också möjligt att det kan finnas utrymme för en justering uppåt av beloppsgränsen för det särskilda civilrättsliga ansvar som svenska staten tagit på sig genom atomansvarighetslagen. På grund av förändringar i valutakur serna innebär det extra statsansvaret en höjning med . Med hänsyn till det anförda anser utskottet att tiden nukan vara mogen för en omprövning av beloppsgränserna för anläggningshavarensoch svenska statens ansvar vid atomolyckor. I ärendet saknas emellertidtillräckligt underlag för att utskottet skall kunna bedöma i vad mån en höjningkan ske. Mot bakgrund av vad utskottet uttalade utgår utskottet frånatt regeringen nu tar upp frågan till prövning. Något särskilt tillkännagivandei saken från utskottets sida är därför inte erforderligt. Utskottet förordarsåledes att motion NI 13 yrkande 4 inte föranleder någon vidareåtgärd. Avslutningsvis vill lagutskottet med anledning av vad somi övrigt anförs i motionen framhålla att det är angeläget att deinternationella överenskommelserna på atomansvarighetens område får en så bredanslutning som möjligt. Utskottet vill därför understryka vikten av attregeringen verkar för att stater som utnyttjar kärnkraft och som ännu intetillträtt jämte tilläggskonventionen och ändringsprotokollenansluter sig lill överenskommelserna. Närvarande: Per-OlofStrindberg (m), (), 1986/87:1 yAndréasson (s). (), (), (),(), (), (), (), (), (), (), () och (). och (båda c) anser att den del av utskottets yttrandepå s, 4 som börjar med "Med hänsyn" och slutar med "vidare .åtgärd" bort ha följande lydelse: Medhänsyn till det anförda och mot bakgrund av erfarenheterna frånTjernobylolyckan anser utskottet i likhet med. motionärerna att tiden nu ärmogen för en omprövning av beloppsgränserna för anläggningshavarens och svenskastatens ansvar vid atomolyckor, I ärendet saknas emellertid tillräckligtunderlag för att utskottet skall kunna bedöma i vad mån en höjning kan ske.Frågan bör därför bli föremål för en översyn. Det bör ankomma på regeringen attbestämma formerna för översynsarbetet. Utskottet vill dock understryka attarbetet bör bedrivas skyndsamt och med målsättningen att förslag till ändringari atomansvarighetslagen skall framläggas för , sålunda anfört bör med bifall till motion NI 13 yrkande 4som sin mening ge regeringen till känna. Lagutskottetsyttrande /87:2 y om fortsatt kreditpolitisk lagstiftning (prop. 1986/87:27) har berett lagutskottet tillfälle attyttra sig över proposition 1986/87:27 jämte eventuella motioner. I propositionen föreslår regeringen ()att skall anta i propositionen framlagda förslag till 1.lag om fortsattgiltighet av lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel, 2.lag medbemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp, lag omändring i konsumentkreditlagen (1977:981). Med anledning av propositionen harväckts motionerna 1986/87:Fi 103, 1986/87:Fil04och 1986/87: Fil 05. 1 motion Fil03 av m.fl. (fp) yrkas' 1.att riksdagenmed ändring av regeringens förslag beslutar om förlängning av giltighetstidenför lagen om kreditpolitiska medel (1974:922) med , 2.att riksdagenavslår regeringens förslag om fortsatt bemyndigande till regeringen att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp, 3. att avslår lag om ändringi konsumentkredifiagen (1977:981). I motion Fil04 av m. fl. (m) yrkas 1.att denfortsatta giltighetstiden för lagen (1974:922) om kreditpolitiska medelbegränsas till tvä år, dvs. till utgången av , 2.att förslagettill lag med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vidkreditköp avslås, 3.att 30 § ikonsumentkreditlagen (1977:981) upphävs samt 14, attvad som i motionen anförts om det fortsatta kreditpoliiiskareformarbetet ges regeringen till känna. I motion Fil05 av () och ()yrkas 1.att riksdagenbeslutar med ändring av vad i propositionen föreslås att lag om fortsattgiltighet av lagen (1974:922) om kreditpolifiska medel skall ha fortsattgiltighet till utgången av , 2.att riksdagenavslår förslaget i proposition- 1986/87:27 om lag med bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp. På begäran av finansutskottet har lagrådet yttrat sig överde i propositionen framlagda förslagen till lag med bemyndigande att meddelaföreskrifter 1 1986/87. ombetalningsvillkor vid kreditköp och lag om ändring i konsumentkredit- LU1986/87:2 y lagen. har beslutat att avge yttrande överpropositionen och motionerna såvitt avser frågan om bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp. Regler om krediter till konsumenter finns ikonsumentkreditlagen (1977:981). Lagen gäller kredit (betalningsanstånd ellerlån) som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas eller erbjudskonsument av näringsidkare i dennes yrkesmässiga näringsverksamhet. Lagen ärockså tillämplig på kredit som lämnas av någon annan än en näringsidkare omkrediten förmedlas av näringsidkaren som ombud för kreditgivaren. Bestämmelserna i lagen är av både näringsrättslig ochcivilrättslig natur och omfattar såväl krediter som lämnas utan direkt sambandmed köp av varor, dvs. fristående krediter, som kreditköp. Med kreditköpförstås enligt lagen köp av vara dä säljaren lämnar köparen anstånd med någondel av ' betalningen. Kreditköp föreligger också då betalningen helt ellerdelvis erläggs med belopp som köparen får låna av säljaren eller av annan kreditgivarepå grund av en överenskommelse mellan kreditgivaren och säljaren. Som kreditköpräknas vidare vissa avtal om uthyrning m.m. Vid kreditköp skall enligt 8 §konsumentkreditlagen i princip av varans kontantpris betalas kontant(kontanfinsats). Av 9 § följer att en näringsidkare som underlåter att ta utkontantinsats kan meddelas ett vitesförbud av att fortsättahärmed. Enligt 30 § gäller dock reglerna om kontantinsats och ingripande avmarknadsdomstolen inte sådana kreditköp för vilka regeringen meddelatföreskrifter med stöd av lagen (1975:90) med bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid yrkesmässig försäljning av bilar ellerav lagen (1985:580) med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkorvid kreditköp. Enligt de båda bemyndigandelagarna får regeringen meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid yrkesmässig försäljning av bilar resp.betalningsvillkor som säljare eller kreditgivare skall tillämpa gentemotkonsument vid kreditköp av varor, tjänster och andra nyttigheter. Lagen med bemyndigande att meddela föreskrifter ombetalningsvillkor vid kreditköp antogs av (prop.1984/85:217, LU ■ 1984/85:44) och trädde i kraft den25 . Den ersatte en lag ftån som gav regeringen bemyndigandeatt meddela föreskrifter om betalningsvillkor endast vid kontoköp. Bakgrundentill lagstiftningen var att den ekonomiska utvecklingen under de förstamånaderna gjort det nödvändigt att begränsa sådan konsumtionsökning sombyggde på ett ökat utnyttjande av krediter. Syftet med den nya lagen var attregeringen skulle få möjlighet att vidta åtgärder beträffande också andrakreditköp än kontoköp för att begränsa den lånefinansierade privatakonsumtionen. Med stöd av bemyndigandelagarna utfärdade regeringen år1985 tre förordningar om betalningsvillkor vid yrkesmässig bilförsäljning, vidkontoköp resp. vid vissa andra kreditköp. Förordningarna gällde till utgångenav då de upphävdes av regeringen. Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till 1985 årsbemyndigandelag övervägde lagutskottet frågan om lagen borde tidsbegränsas.Utskottet stannadeemellerfid för att så inte borde ske. Utskottet beaktade därvid bl. a. LU1986/87:2 y att de två dåvarande bemyndigandelagarna beträffandebilförsäljningen och kontoköpen inte var tidsbegränsade. Enligt utskottetsmening var det emellertid angeläget att bemyndigandet inte kvarstod längre änsom var nödvändigt. Utskottet förutsatte därför att - om den ekonomiskautvecklingen visade att det efter inte längre fanns någotbehov av skärpta regler för konsumentkrediterna - regeringen för riksdagenframlade förslag om att lagen upphävdes. Skulle det endastbeträffande någon eller några kreditformer behövas ett bemyndigande borderegeringen i stället framlägga förslag om en ny och mindre långtgåendelagstiftning. Om det däremot enligt regeringens bedömande även efter den 1 juli1986 fanns ett behov av lagen borde regeringen i skrivelse till riksdagenredovisa skälen för sin bedömning. I enlighet med önskemål återkom regeringen ifrågan . I proposition 1985/86:150 framhöll föredragande statsrådetatt det fortfarande fanns ett behov av en bemyndigandelag avseendekonsumentkrediter, vilken gör det möjligt för regeringen att snabbt kunnaingripa med konsumtionsdämpande åtgärder när detta är motiverat av ekonomiskpolitiskaåtgärder. 1 yttrandet (LU 1985/86:4 y) till finansutskottet över propositioneni denna del förklarade sig lagutskottet på närmare anförda skäl delaföredragande statsrådets uppfattning. Utskottet förordade därför att tremotionsyrkanden angående upphävande av 1985 ärs bemyndigandelag skulleavstyrkas. I sitt av godkända betänkande (FiU 1985/86:30) anslöt sigfinansutskottet till lagutskottets bedömning och avstyrkte bifall tillmotionsyrkandena. Enligt finansutskottet borde en samordning övervägas mellanbemyndigandelagarna och lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel. Sistnämndalag har en gilfighetstid av , och giltighetstiden skulle enligt densenaste förlängningen utgå . Finansutskottethemställde därför att bemyndigandelagarna skulle upphöra att gälla vid dennatidpunkt. I den nu aktuella propositionen föreslås attgiltighetstiden för den kreditpolitiska lagen förlängs till utgången av år1989. Förslaget i propositionen innebär vidare att reglerna om bemyndigandeför regeringen att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid yrkesmässigbilförsäljning och vid kreditköp samlas i en lag, vars giltighetstid samordnasmed den kreditpolitiska lagens. Den nya bemyndigandelagen skall alltså upphöraatt gälla vid utgången av är 1989. Vidare inskränks bemyndigandet beträffandebilförsäljning till att avse endast betalningsvillkor som tillämpas gentemotkonsument. I motion Fil03 (fp) hänvisas till vad som anfördes i enmed anledning av proposition 1985/86:150 väckt motion. Motionärerna i motionFil04 (m) framhåller att kreditmarknaden i görligaste mån bör vara fri varfördet begärda bemyndigandet ej bör ges. I motion Fil05 (c) hävdas att förslagetinnebär ett alltför långtgående bemyndigande att ingripa med kreditbegränsningaroch därmed sätta konsumentkreditlagen ur spel. Motionärerna ifrågasätter ocksåhuruvida ett sådant bemyndigande är förenligt med regeringsformens föreskrifterom normgivningsmakten, I yttrandeöver propositionen i aktuell del framhåller lagrådet att den föreslagnabemyndigandelagen uppenbarligen är avsedd att inom ramen för LU 1986/87:2 y regeringsformensbestämmelser om normgivningsmakten ge regeringen ett bemyndigande,som skall kunna utnyttjas när det bedöms vara nödvändigt fränallmän synpunkt eller närmare bestämt av samhällsekonomiska skäl. Att"bemyndigar regeringen att i sådana situationer utfärda föreskrifter,som stramar åt näringsidkares möjligheter att ge kredit i den yrkesmässigaverksamheten, synes enligt lagrådet vara fullt förenligt med regeringsformensregler för normgivning. självfalletendast utnyttjas för att meddela föreskrifter av offentligrättslig art; föreskrifternafår däremot inte ingripa i enskilda personers inbördes ekonomiskaförhållanden och därmed inte heller i avtal som har ingåtts eller som ingåsmellan näringsidkare och konsumenter. Med hänsyn till det anförda anser lagrådet att det - frånde synpunkter som lagrådet har att beakta - i princip inte finns något atterinra mot den föreslagna bemyndigandelagen. Vad beträffar utformningen avlagen erinrar emellertid lagrådet om ett uttalande i propositionen (1973:90 s,209) med förslag till ny regeringsform. Enligt uttalandet borde, när fråga varom föreskrifter som kunde beröra mera väsentliga medborgarintressen, riksdagenmera preciserat ange de ramar inom vilka regeringen skulle få röra sig. Ingreppav nu ifrågavarande slag, vilka kän få återverkningar för ett mycket stortantal näringsidkare och konsumenter, fär enligt lagrådet anses avse ettväsentligt medborgarintresse. Mot denna bakgrund kan enligt lagrådets meninganföras motiv för att i förevarande fall ytterligare precisera det föreslagnabemyndigandet. Av detta bör lämpligen framgå att det får av. regeringenutnyttjas endast i den utsträckning som bedöms vara nödvändig avsamhällsekonomiska skäl. Vidare torde'bemyndigandet böra begränsas till attavse kreditgivning i yrkesmässig verksamhet. Att regeringen skulle kunna geföreskrifter även i fråga om privatpersoners kreditgivning och låtamyndigheternas tillsyn omfatta rent privata transaktioner kan knappast varapåkallat frän samhällsekonomisk synpunkt; något sådant är uppenbarligen inteheller avsett. Lagrådet föreslår att första meningen i lagförslaget gesföljande lydelse: "Regeringen får, i den utsträckning som bedöms varanödvändig av samhällsekonomiska skäl, meddela föreskrifter om de betalningsvillkorsom i yrkesmässig verksamhet säljare eller kreditgivare skall fillämpa gentemotkonsumenter vid kreditköp av varor, tjänster eller andra nytUgheter," instämmer i vad lagrådet sålunda anfört.Lagutskottet vill härutöver framhålla att det inte nu finns anledning att göranågon annan bedömning i fråga om behovet av den föreslagna lagstiftningen änden som gjorde för . Utskottet vidhåller såledesuppfattningen att det finns ett behov av en bemyndigandelag avseende konsumentkrediter,vilken gör det möjligt för regeringen att snabbt kunna ingripa medkonsumtionsdämpande åtgärder, när detta är motiverat av ekonomisk-polifiskaskäl. Utskottet ser det som en fördel att bemyndigandena föreslås samlade i enlag med samma begränsade giltighetstid som lagen om kreditpolitiska medel.Riksdagen får härigenom tillfälle att i samband med ett ställningstagande tillfrågan om fortsatt giltighet av sistnämnda lag pröva om det fortfarande finnsbehov avett bemyndigande för regeringen att kunna