prot · GA0964 · 1986-12-31 00:00:00 — Turistsatsningen kom till stånd med hjälp av statligapengar och oerhört niycket slit från bybornas sida. Och mycket rikfigt - i dagarbetar ett femfontal personer på sågen halva året och i skidanläggningen denandra halvan. Människorna i bygden, med i spetsen, fog själva itumed problemen. De fann en lösning, de skapade nytt, de växte tillsammans. kunde vi läsa om i . Det födsovanligt många barn i , och tidningen berättade: " "Glesbygdsproblemet' i handlar omhuruvida byskolan skall räcka till för alla barn. Och dagisproblemen är störstadiskussionsämnet, eftersom nästan alla föräldrar arbetar och de fyradagmammorna inte räcker fill." Det härsannerligen skett en scenförändring i på ett årtionde! Av exemplen och man dra åtminstone tre viktiga slutsatser. För def första att polifik är viktigt. Utan stöd från statoch kommun skulle och aldrig ha fåft chansen affförverkliga sina livsprojekt. Utan ett generöst kommunalf stöd tillhandikappade skulle den frihet som hägrar för och hans vännervara mycket avlägsen. Utan statens regionalpolitiska stöd skulle i aldrig ha kommit till stånd, och hade i dagkanske varit ödebygd. För detandra att det stöd vi ger skall öppna möjligheter- infe styra i detalj. Den frihetoch det ansvar som och de övriga STIL-medlem-marna nu fått hårdefåft kämpa sig till. Def är ännu bara en försöksverksamhet som bryter mot alltidigare tradition på området. Tusentals andra handikappade runt om i Sverigehar inte samma möjlighet. När sökte regionalpolitiskt stöd för sinturistsatsning, tillät infe reglerna att han skulle fä det. Tanken att det varmöjligt att kombinera turism och sågverksindustri hade aldrig fallit centraltplacerade politiker och experter in. Fteglerna ändrades då, men fortfarande,, finnsdet andra regelsystem, t. ex. jordförvärvslagen, somförsvårar kombinationssys-selsäftning i glesbygden. Den tredje slutsatsen är att det är individer som skaparnytt. Vi kan genom polifiska beslut påverka förutsättningarna för mänskligtskapande, men den skapande insatsen i sig står enskilda människor som AdolfRatzka och för. Om vi vill få eft bättre samhälle, om vi villutveckla välstånd och välfärd, om vi vill höja människors livskvalitet, handlardet ytterst om aft ge individer en chans att växa, om att ge utrymme för denskapande människan. När jag talar om den skapande människan, tänker jag infebara på en elit av uppfinnare, företagare och konstnärer. Det handlar om denskapande kraften inom var och en av oss. Varje enskild människa kan förflyttaberg i sin . terräng, om hon får släppa loss sin fantasi och sin arbetsglädje. Visst kan def vara fråga om att starta nya verksamheteroch att tillfredsställa förut osedda behov. Men det handlar också om annat; envänligare stämning, ett gott skratt, en kortare kö, en bättre produkt, entrevligare miljö. Detta är, enligt vår mening, vad politik till stor delhandlar om: att skapa förutsättningar för individer aft växa, för människor attfa initiativ och skapa efter eget huvud. Det kräver aff vi har en generösinställning till experiment och förnyelse, aff vi visar uppskattning av godaresultat, att vi belönar det som är bra för samhället, för oss alla. För oss liberaler är det viktigt att politiska beslut justger möjligheter och infe föreskriver hur de möjligheterna skall användas. Ettgeneröst stöd fill handikappade är självklart, men def borde vara likasjälvklart att de själva fick bestämriia hur de vill utnyttja, def. Ettomfattande stöd till regional utveckling är positivt, men tro inte aft vicentralt vet bättre än människor i den region eller den bygd som berörs hurstödet skall användas. För oss i är det viktigt attsamma synsätt gäller också på def sociala serviceområdet. Def är viktigt attden som behöver hjälp verkligen kan få def. Det skall vi se till med polifiskabeslut. Men låt oss avstå från att föreskriva vilken service hon eller hanskall utnyttja. Låt människor själva bestämma om de vill använda sig avoffentlig service eller av enskild. Men skall den valfriheten finnas måste vibryta de offentliga monopolen och monopoltendenserna. Vi måste se fill aft desom vill ge social service i egen regi också får möjlighet till def på,sammavillkor som deras offenfliga konkurrenter. Vill vi uppmuntra människor attskapa nytt. att utveckla välfärden, får vi infe göra ramarna för snäva.Förvisso kan mycket göras inom den offentliga sektorn för att öka möjligheternatill initiativ och växt, men hur vi ängör kommer det att finnas en del som infe får gehör för sina idéer och som villpröva de idéerna på egen hand. Sådana inifiativ borde vi välkomna i stället föraff motarbeta. Om vi vill utveckla välfärden och se till att vi får utmer av de resurser vi satsar måste vi inom hela den sociala sektorn ochutbildningssektorn satsa på både en inre reformation och en yttre. Den offeritliga sektorn måste förnyas inifrån. Många somarbetar där känner sig uppbundna och styrda. Det finns för litet utrymme förskapande. Den som når goda resultat eller anstränger sig litet extra får sällanuppmuntran eller belöning. Def här måste vi ändra på om vi rätt skall kunna tafill vara individernas kunskaper och erfarenheter, om vi skall få deras lustoch fantasi att blomma ut. När många offentliganställda känner olust och brist påuppskattning, när de lämnar sina arbetsplatser för att komma bort fräninstängdhet och stela organisationer, för att få en känsla av frihet ochlivsluft - då är det en varningssignal som vi politiker måste fa fasta på. Men def räcker infe med en inre reformation. Det krävs enyttre också. Vi måste uppmuntra nytänkande och konkurrens utifrån. Bara så kanvi få till stånd en verklig och genomgripande förnyelse, infe bara av välfärdenutan också av arbetssituationen för dem som arbetar med social service. Naturligtvis står infe den offenfliga sektorn still ävenom den infe får konkurrens utifrån. Men om vi stannar vid en inre reformationkommer förändringen att bli mindre omfattande. I regelstyrda organisationer ärutrymmet för djärva experiment, för radikalt nytänkande, alltid mindre. Det äringen tillfällighet att impulserna till förnyelse i den offentliga verksamhetenofta kommer utifrån. Det var Cityakufen som visade hur akutsjukvårdens långaköer kunde kortas. Det var de privata läkarhusen som stod modell förvårdcentralerna. Det var den privata i , som regeringen avoutgrundliga skäl nu vill lägga ned, som var först med elevdemokrati och detsom vi kallar praktisk arbetslivsorientering. Det var Pysslingendebattensom banade vägen för kommunala barnstugor med eget budgetansvar. Konkurrens och konsumenfberoende är nyttigt för allaproducenter, oavsett om de är enskilda eller offentliga. Om den inre reformationen åtföljs av en yttre kan vi uppnåmer av liberal mångfald och valfrihet. Då skulle inte bara de allra rikaste,utan alla människor, få större möjligheter aft göra också verkligt vikfiga val:val av barnomsorg, skola, husläkare, vårdhem och mycket annat. Socialdemokraterna visar en orimligt njugginställning till nytänkande och enskilda alternativ inom den sociala sektorn.Det hämmar människors skapande i stället för att uppmuntra det. Def ligger i hela samhällets intresse att desom arbetar ute i företag på alla sätt hjälper till aft jaga kostnader,utveckla produkter och tjänster, förbättra kvalitet och service. Men då måstede också få känna att det lönar sig. Den avgörande faktorn för att skall nå framgång iden internatio- ' nella konkurrensen är att vi har människor som skapar nytt.Men det räcker inte. Vi måste också kunna erbjuda våra varor och tjänster tillkonkurrens- Därför måste vi bli bäftre pä att hålla tillbaka löne- ochprisstegringarna. Löneutrymmet är med andra ord mycket begränsat under dekommande åren. I treårskalkyler angavsutrymmet för lönekostnadsökningar till , 1988. Det kommer att krävas en alldeles exceptionellansträngning från alla parter, om vi skall kunna komma i närheten av den nivån.Och skall def över huvud taget finnas någon chans, måste det lillalöneökningsutrymme som finns förbehållas löntagarna. Avtalsförhandlingarnaskulle allvarligt försvåras om vi, som regeringen föreslår, genom höjdaarbetsgivaravgifter fog i anspråk en tredjedel av det lilla löneutrymme somfinns. Då hjälper def nog inte ens om regeringen bjuder på tårtavid de där kafferepen i , Därför, herr talman, säger vi nej till de höjdaarbetsgivaravgifterna. Dessutom vill vi underlätta avtalsförhandlingarna genomaft sänka marginalskaften för alla heltidsarbetande. På det sättet skulle enrimlig löneökning efter skatt vara möjlig även om lönekosfnadsökningarnastannar på en låg nivå. Låt mig belysa detta med ett konkret exempel. En löntagaremed en årsinkomst på , får vid lönekostnadsökning och medregeringens olika skatteförslag en löneökning efter skaft på ca . Medfolkpartiets förslag får samme löntagare en höjning med . Något av defgår åt till höjda fackavgifter, när avdragsrätten fas bort, och till ökadepremier till arbetslöshetsförsäkringen. Ändå blir utfallet klart bättre. För aft komma upp i samma utfall, dvs, ,, medregeringens skatfeförslag krävs att lönekostnaderna stiger med , Det ärför mycket. Skillnaden kan slå ut i sämre konkurrenskraft och ökadarbetslöshet. beskriver konsekvenserna av en sådanlönekostnadsutveckling på följande sätt: "Tillväxten stagnerar, arbetslösheten fördubblas ochstatsskulden fortsätter att växa till följd av den bestående obalansen istatens finanser. Slutsatsen är given; det är nödvändigt att pris- ochlönestegringstakten snabbt kan sänkas i så aft utvecklingen kan fortsättamot intern och extern balans," De marginalskaftesänkningar som vi föreslårför 1988 skall ändå bara ses som ett första litet steg i en större och meromvälvande skattereform. Det viktigaste målet med en sådan måste vara aff fåned marginalskatterna och att få en mer enhetlig kapifalinkomstbeskattning. En skattereform har också i allra högsta grad medmänskligt skapande att göra. Om människor ser aft två tredjedelar eller mer avvad de får över av en extra ansträngning försvinner känns det inte särskiltlockande aft ens försöka, Alla måste känna att def lönar sig aft arbeta, också desom i utgångsläget har en ganska bra inkomst. Ett viktigt inslag i enskattereform måste därför vara att alla får behålla åtminstone hälften av enextrainkomst eller en löneökning. Eft annat sätt aft visa uppskattning och sporra fill extrainsatser är att låta de anställda i företag få vara med och dela på vinsfen.Sådana andel-i-vinsf- systemfinns i många företag, både stora och små. I många fall använder löntagarna sina vinstandelar för attbli medägare i de företag där de arbetar. Också def är positivt. Det är en vägatt sprida makt och ansvar som har liberala förtecken. Tyvärr tycks densocialdemokrafiska regeringen infe ha annat för ögonen än aff sätta käppar ihjulen. väntas ett förslag om att vinstandelarna i framfidenskall beläggas med arbetsgivaravgifter. Def kommer naturligtvis att avsevärtminska intresset för andel-i-vinst-system. Detta måste vara fel signal om manvill stimulera de anställdas ansvarstagande, deras extra insatser och derasnyskapande. Vi borde tvärtom från politiskt håll uppmuntra sådana härandel-i-vinsf-sysfem pä företagsnivå. Vi kan som politiker - om vi vill - på olikasätt skapa bättre betingelser för mänsklig kreativitet och för individersmöjligheter att växa. Men däremot kan vi infe politiskt besluta om växt, likalitet som om lycka. Växt är enskilda människors verk. Lycka är ett subjektivtbegrepp. Vad som är lycka för mig kan vara olycka, eller i varjefall likgiltigt, för någon annan. Polifiska sysfem som trott sig veta vad lyckaär och som sagt sig vilja ge den till alla har i stället spridit olycka. Vad vi som politiker/<:«« göra är att försöka undanröjalidande och olycka. Den är lättare aft identifiera, lättare att bli överens om.Men när det är gjort måste människor lämnas i fred aft själva försöka skapa sinlycka. Trots att vi svenskar lever i eft välfärdssamhälle och somfolk har det bättre än de flesta andra folk på jorden, finns det mitt iblandoss ofärd och lidande som vi skulle kunna undanröja eller lindra genompolitiska handlingar. Låt mig ge tre exempel. Tusentals människor i lider av starr, trasigahöftleder eller igenkalkade kranskärl. Inte därför att sjukdomarna är obotliga tvärtom är prognosen vid en operation mycket god - utan därför affvårdapparaten infe klarar av aft operera tillräckligt snabbt. Sent omsider har sjukvårdsministern börjat intressera sigför de här frågorna och föreslagit aft vi skall ha en enda kö i hela landet.Målet är förstås att de lediga resurser som kan finnas på sina håll utnyttjasbättre. Det är ett steg i rätt riktning, men det är otillräckligt. Vi måste också uppmuntra de läkare som är beredda attjobba mer att verkligen göra det. Den viktigaste åtgärden vore att sänkamarginalskatterna. Det vore faktiskt, hur paradoxalt det än kan låta, enmycket klok fördelningspolitisk åtgärd. För nog är det bättrefördelningspolitik att låta läkare behälla mer av sina extrainkomster, om dehjälper till att fä bort operationsköerna, än att fa ut så höga marginalskatteratt många av dem ägnar sig åt att måla om huset eller hugga ved för att elda ivillapannan, medan pafienterna får vänta. Men infe heller def räcker. Operationskapaciteten måstebyggas ut på vissa områden. Samhällsekonomiskt vore def en vettig åtgärd. IBohuslandstingef , har man räknat ut att om sjukkassepengar fick användas föraff bygga ut operationskapaciteten inom ortopedi, skulle samhället t.o.m. spararesurser i form av minskad sjukskrivning, som många enskilda skulleslippa ifrån sitt lidande. Det ärobegripligt, herr falman, att regeringen sagt nej fill eft försök med protokoll 1986/87:63-64 en sådanresursöverföring i . Därför vill jag uppmana regeringen: Ändraer, släpp på prestigen, gör vad ni kan för att kapa operafionsköerna! Inom långvård och psykiatri tvingas i dag.enligt en undersökning från , 28 000 patienter leva under sådanaförhållanden att man delar rum med minst fre andra personer. -Det är en rätt stor del av befolkningen som tvingas levaunder förhållanden som vi utanför institutionerna aldrig skulle acceptera,säger ,'en av utredarna. De allra flesta av dessa människor har inget annat hem äninstitutionen. Den är deras hem. Ändå saknar två tredjedelar av dem egnamöbler. De flesta kari inte själva välja fid för bad eller dusch trots att dekan klara detta på egen hand. uppgifter är skrämmande, men de visarinte på några nyheter. De bekräftar bara aff det finns ofärd mitt i välfärden,aft def finns en verklighet som i allra högsta grad motiverar folkpartiefs kravpå rätt till eget rum inom långvården. Runt omkring i våra landsfing arbetar folkpartister föratt göra fillvaron på våra institutioner bäftre. Pä många håll har våra förslagmottagits positivt. Utvecklingen har börjat gå åt rätt häll, men det går förlångsamt. För att påskynda undanröjandet av denna ofärd vill vi ge landstingenett särskilt stimulansbidrag som underlätfar ombyggnaden av våralängvårdsinsfifu-tioner. Mitt tredje exempel gäller familjer med enhandikappad familjemedlem. Många mammor, pappor, syskon och makar görovärderliga insatser för sina närmaste. Ofta känner de hur de måste bekämpatungrodd byråkrati och ekonomiska svårigheter för aft klara det. talar vi om de här familjerna som "svagagrupper". Detta leder tankarna fel. Tvärtom har de en styrka som förvånaroch griper. De klagar sällan - kanske alltför sällan. De har tagit på sig enmeningsfull uppgift i livet som ofta får dem aft växa. Vi kan inte undanröja det som orsakar deras svårigheter,men vi kan visa tacksamhet för vad de gör för dem som är också våramedmänniskor. Vi kan försöka, se till att deras tillvaro ändå blir någorlundadräglig. Det handlar förstås om många saker: om lyhörd och snabbservice när det krävs hjälp ufifrån, om korrekt information om förmåner ochannat och om någon aft fala med och avlasta sig på när det känns tyngre änvanligt. Men naturligtvis handlar det också om deras ekonomi, och det är där vii egenskap av riksdagsledamöter kommer in i bilden. får en förälder som stannar hemma för att vårda etthandikappat barn på heltid en ersättning på . Det ärotillräckligt, menar vi. Vi har föreslagit att def skall höjas till ,eller med drygt en tusenlapp . Det går infe att som genom eft trollslag undanröja denofärd som dessa familjer lever i. En höjning av ersättningen vore ändå ettlitet steg för att underlätta något för dem som lever sitt liv fjärran från decentrala debaffarenorna, för dem som är en del av det vi i harkallat def glömda . Sätter man, som vi liberaler gör, sin littill den enskilda människan, måste man också våga visa henne filltro. Menar manatt individen skall vara drivkraften i utvecklingen, måste man ge henne bådetrygghet och svängrum att vara och skapa efter egen lust och vilja. Omindividen skall växa, måste vi ge henne den miljö av frihet och tolerans ochden friska och öppna livsluft som behövs för all utveckling. Jag har givitnågra exempel på hur vi liberaler vill medverka till att skapa sådanabefingelser för att ge individen en chans att växa. AnL 3 OLOFJOHANSSON (c): Den värdegemenskap som finns i vårt land ärinte allfid tydlig i den politiska debatten. Men den finns där. Inte minst under det senaste årets dramatiska och tragiska händelser har värdegemenskapen varit en styrka för den svenska demokratin. Den senaste tidens handlingsförlariining inomrättsväsendet när det gäller aft driva vidare kräver politisktledarskap. Mordutredningen angående landets sfafsminister skall ha allarimliga resurser som går aff utnyttja effektivt. De söm sköter det vardagliga spanings- eller utredningsarbetet skallveta aff dé har total uppslutning. De skall ges alla möjligheter aff utförasitt svåra arbete. Det är en gemensam angelägenhet för alla medborgareaff mordet på upp. I frågor som gäller intressen utåt har depolitiska parfierna en skyldighet att söka gemensamma nämnare och bredalösningar. Det gäller främst säkerhets- och försvarspolitik. På samma sätt harvi anledning aff främja andra folks intressen i bred enighet, t. ex. för attstärka en aktion för handelsbojkoft av . De båda exemplen är tydliga nog. Def nafionella intressetmåste fa över partiambitionerna så långt detta är möjligt. Försvarsfrågan är en sådan fråga, där har ettnationellt intresse att markera enighet. Hur vi hanterar vår säkerhets- ochförsvarspolitik uppmärksammas och uttolkas i vår omvärld. Bred enighet är således i sig ett säkerhetspolitisktintresse. Det har väckt förvåning - mot denna bakgrund - att densocialdemokratiska partistyrelsen tycks ha gett sin partiordförande, fillikastatsminister, bundna mandat inför slufförhandlingarna mellan partierna om eneventuell försvarsöverenskommelse.' Är def verkligen så? Enligt uppfattning finns det starka skälatt eftersträva en bred försvarsöverenskommelse. Def är en målsättning som vihar kvar trots uppgörelsen mellan socialdemokraterna och . Men detkan inte ske till vilket pris som helst: Med de återkommande kränkningarna iÖstersjön måste vi öka vår förmåga och markera vär beslutsamhet att värna vårtterritorium mot fortsatta kränkningar. Det gäller såväl i luften som till havs.Centerpartiet kan inte heller medverka fill en omfattande neddragning avcivilförsvar och fredsförband. I Sydafrikafrägan är det naturligt med en gemensam nordiskaktion. Det gäller både bojkoffåtgärder och särskilt bistånd tillfrontsfaterna. Engemensam nordisk handelsbojkott blir alltmer brådskande. informafionenfrån , men terrorn och förtrycket hårdnar ytterligare inom landet.Därför är def vår förhoppning, aff en nordisk handelsbojkott snart skall sättasi gång, helst med uttryckligt stöd av . I en partimofionföreslår vi således en nordisk handelsbojkoft mot och klargör attkonsekvenserna här hemma skall bäras solidariskt. Inom loppet av en knapp månad har vi fåft två intressantadokument om den ekonomiska polifiken hit till . komfinansplanen och det var ingen överraskning: "fortsatte densvenska ekonomin att förbättras i en rad avseenden", heter det där.Därefter följde en rad exempel på förbättringar. Den underliggande analysen faremellertid med ganska lätt hand på de ufifrån kommande faktorer som spelat enbetydande roll. Jag tänker på oljeprisfallet, dollarns fall och den internationellaräntenedgången. De nämns endast i förbigående. I går kom förvaltningsberättelse. Där heterdef om grunddragen i den ekonomisk-politiska utvecklingen: "Def ekonomiska läget såväl i som utomlandspåverkades starkt av sjunkande oljepris och fallande dollarkurs. FörSveriges del innebar dessa faktorer i förening med lägre internationella räntoraff bytesbalansen förbättrades med mellan 1985 och1986. För bytesbalansen som helhet förbyttes ett underskott på 10 miljarderkronor i ett överskott på preliminärt 1986. Sjunkandeimporfpriser medförde dessutom att inflationstakten dämpades betydligt underåret. fortsatte lönerna inom svensk indusfri aft stiga snabbare än iflertalet industriländer. Konkurrenskraften försvagades därför." Def ger enmer rättvisande bild av verkligheten, enligt vår uppfattning. Från sida har vi kritiserat den ekonomiskapolitiken , bl. a. följderna av devalveringen.Chockdevalveringen 1982 har starkt bidragit fill de ökande regionalaobalanserna. Ca 70 000 människor har flyttat till storstäderna,nästan 50 000 bara hit till . Def ökar utarmningen iavfolkningsområdena. Bara Bergslagen har fått släppa fill 20 000 människor. drabbas ytterligare av nya hårda slag. Påfrestningarnaökar i koncentrafionsområdena genom ökade köer för att få bostad och ökadeköer i trafiken. Miljökonsekvenserna blir negativa. 1 går var det förbud förbiltrafiken i , bortsett från fordon med katalytisk avgasrening. ÄvenSverige drabbas av allvarliga luffföroreningar. De ekonomiska drivkrafternaskapar ekonomiska och ekologiska obalanser. Men det är bara ekonomin sombehandlas i finansplanen. Ändå förutsätter ekonomisk balans på lång sikt bådeekologisk balans och regional balans. Här står vi inför avgörande vägval: Fortsattcentralisering och koncentration eller decentralisering. Enhgt centerpartietsuppfattning måste den nuvarande, koncentrationsufvecklingen brytas. Alla delarav landet har rätt fill likvärdiga levnadsförhållanden. Särskilt ungdomarställs inför eft orimligt val, aft välja mellan arbetslöshet i sinhembygd eller bostadslöshet i koncenfrationsorferna, I rader av förslag angercenterpartiet hur eft decentraliserat samhälle kan främjas till gagn förstorstad såväl som glesbygd. Krav på god miljö och livskvalitet måste präglaockså den ekonomiska politiken. Vi är därkritiska mot regeringens bristande helhetssyn. Vi måste prioritera utbildningen, både ungdomsskolan ochden högre utbildningen. Genom att låta skolan behålla sina resurser trotsminskande antal ungdomar i skolåldern kan vi öka kvaliteten i utbildningen bl,a, genom minskande klasser och mindre skolor. Här finns det verkligen utrymmeför överbryggningspolifik. Vi vet ju aft årskullarna ökar igen. De småhögskolorna måste stärkas. De måste få en ökad uppgift att främja den egnaregionens utveckling. Kommunikationerna måste förbättras i alla delar av landet.Vägar, järnvägar och flygtrafik liksom felekommunikationer måste stärkas.Kollektivtrafiken måste främjas, särskilt i koncentrationsområdena. Den nyatekniken och elektroniken måste få en chans också utanför storstadsområdena.Den nya tekniken ger möjlighet till decentralisering, men det krävs politiskvilja för att någonting skall hända. Det behövs en väl utbyggd skafteutjämning för attskapa likvärdiga levnadsvillkor och rättvist fördelad service i olika delar avlandet, Centerparfiet avvisar regeringens förlag till reduceradeskatteutjämningsbidrag. har vi utarbetat eft alternativ för 1988och begär fortsatt beredning med parlamentarisk medverkan för åren därefter. Vihoppas naturligtvis aft riksdagsbehandlingen av den här frågan kommer att ledatill konkreta resultat, eftersom också övriga oppositionspartier yrkat avslagpå regeringens proposition. Målet måste vara en skafteutjämning som skaparsamstämmighet mellan service- och skattenivå.