prot · GA0912 · 1986-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1986/87:12 1 § Justerades protokollet för den 14 innevarande månad. 2 § Upplästes följande inkomna skrivelse: Undertecknad anhåller härmed om att få bli befriad frånuppdraget som suppleant i näringsutskott. Kammaren biföll denna framställning. 3 § Upplästes följande inkomna skrivelse; Undertecknad anhåller härmed om ledighet frånriksdagsarbetet den 1 november-den 1 december 1986 på grund avenskilda angelägenheter. Denna anhållan bifölls av kammaren. Talmannen anmälde aft StinaEliasson (c) skulle tjänstgöra som ersättare för . Åsling. 4 § Föredrogs och hänvisades Propositionerna 1986/87:7till lagutskottet /87:12 till näringsutskoftet 5 § Allmänpolitisk debatt 1 (); Jag tror att det är hög tid att vi fårenordentlig debatt om den offentliga sektorns uppgifter, möjligheter och begränsningari morgondagens . Skälentill detta tror jag är flera. Vi är långsamt men säkert på väg in i ett nyttutvecklingsskede. Stordriftens, centraliseringens och kollektivismens era gårnu mot sitt slut. 1 det nya utvecklingsskedet - ett nytt informations- ochtjänstesamhälle -kommer initiativ, decentralisering, variation och mångfald attvara nycklarna till framgång. Vi måste bryta med likriktningens och deoffentliga monopolens politik för aft kunna ta till vara framfidensmöjligheter. har det blivit allt tydligare attden offentliga sektorn är på väg in i en dubbel förtroendekris. Vårt förtroende för den offentliga sektorn rubbas när deninte längre förmår aft klara av sina grundläggande uppgifter, som denlägger under sig nya domäner, uppgifter och monopol. Detta har dessutom lett till en förtroendekris hos dem somi dag arbetar inom denna offentliga sektor. Allt fler känner att de inte kan fåutlopp för sina ambitioner och sin arbetsglädje. Det är knappast någon tillfällighet att problem ochkonflikter så ofta uppstår kring den offentliga sektorn, fy ytterst handlardetta om den socialdemokratiska utvecklingsmodellens allt djupare kris. 'Enväxande del av människors behov måste tillgodoses genom kollektiva insatser. "Så lyder nyckelmeningen i det socialdemokrafiska partiprogrammet. Och det är detta som varit rättesnöret försocialdemokratisk politik under decennium efter decennium - att bygga utstaten, att lägga myndighet till myndighet, bidrag fill bidrag, förordning fillförordning, monopol till monopol och skatt till skaft, allt i ett evigtfortskridande försök att se till atf de s. k. kollektiva insatserna svarar fören allt större del av vad man anser vara människornas behov. Men nustår denna polifik vid vägs ände. För mig - och för oss moderater - är det en självklarhetatt ett civiliserat samhälle behöver en stat som är stark där den måste varastark, men begränsad där friheten och det civila samhället så kräver. Men ser jag på socialdemokraterna och deras stat, finnerjag att det håller på att bli precis tvärtom. Deras stat är svag där den bordevara stark, och stark där den borde vara svag. De har en uppochnedvändstatsuppfattning. Och däriligger en fara för vårt fria välfärdssamhälle. har det hänt spännande saker iden svenska samhällsdebatten. På kultursidor har vi kunnat läsa hur gamlavänsterinfellektu-ella har kommit till insikt om att den fria marknadsekonominär en förutsättning för demokrati och att socialism hotar friheten. "Någondemokratisk socialism finns inte annat än i partiprogrammens sköna värld",skrev t. ex. . Och essä öm makten och harockså den tillfört debatten nya perspektiv. Han skriver om "nedgången för1900-talefs radikala företag framför andra, socialismen, den dåliga sista aktenav ett stycke som entusiasmerat min generation". Och han beskriver hurfriheten kräver att staten begränsas och samhället skyddas. Jag tror att det är här som en av de stora och viktigagränslinjerna i vår politiska debatt kommer atf gå. Mellan idén om en stat somvärnar samhället - och idén om en stat som försöker att ta över samhället. För oss är det en självklarhet att en av statens allraviktigaste uppgifter är atf värna samhället genom aft upprätthålla lag och rättoch ordning. Ty utan lag och rätt och ordning kommer friheten och trygghetenaldrig att vara möjlig. Ingen i denna kammare kan vara omedveten om hur brotts-och våldsutvecklingen håller på atf skapa en ny otrygghet hos många människor. Och visst är siffrorna skrämmande. har antaletbrott ökat med . Antalet brott mot liv och hälsa har ökat med . Polisens bristande resurser har gjort att närmare hälften av alla brott somanmälts inte kunnat leda till mer än en anteckning i registren. Men vi möter brotts- och våldsvågen än närmare när detgäller de enskilda människorna. och öden harskakat och' berört oss alla långt mer än vad någon statistik eller skrivelsenågonsin skulle kunna. Och nästan möter vi alla ungas såväl som äldresoro för vart utvecklingen egentligen är på väg. Vi vet att det ofta är unga människor som ligger bakom dessabrott. Unga människor, vilkas likgiltighet, okänslighet eller t. o.m. iblanddesperation innebär ett misslyckande för familj, för skola och för fostran. Att framtidens främsta försvar mof våld och brott måsteligga i familj och skola - och att detta kräver en annorlunda politik - får detinte heller råda något tvivel om. Men dagens försvarslinje är och förblir rättsväsende pchpolis. Rustar vi ned rättsväsende, ordningsmakt och straffsystem, skall vi intevara förvånade över att brottsligheten ökar. Och det är ju detta som har inträffat. Trots lång debatthar narkotikabruket ännu inte kriminaliserats. Trots starka ifrågasättandendrevs förslaget om automatisk halvtidsfrigivning från fängelserna igenom. Trotsden ökande brottsligheten har regeringen sett till att antalet nya poliser harblivit mindre och mindre . framträdde justitieminister för att förklara regeringens syn på dessa frågor. Bland alla de märkligheter han hade att säga tycker jagatt det var en som var speciellt avslöjande för den uppochnedvändasocialdemokratiska statsuppfattningen. "Den tiden måste vara förbi" - sade han apropåbrottsutvecklingen - "då vi bara sa att 'det här klararsamhället"." Men aft säga så om just detta område är oförsvarligt. Tyär det något område där staten har ett ansvar som den varken kan eller fårsmita ifrån så är det just detta: att upprätthålla lag och rätt och ordning somen förutsättning för trygghet och frihet. Men kanske är det som ett resultat av denna uppochnedvändastatsuppfattning som de socialdemokratiska ledamöterna i rikspolisstyrelsenhar tagit det ganska anmärkningsvärda steget att reservera sig mot att detrekryteras ett tillräckligt antal nya poliser för att förhindra att antaletpoliser sjunker. Det behövs en ny politik. Och det räcker inte med attskicka en skrivelse till och förklara att allting är besvärligt. Detkrävs faktiskt åtgärder. Som en första åtgärd skulle regeringen kunna förklaraaft den överger den egendomliga linje som dess representanter irikspolisstyrelsen intar. Är någotkrav modest, så är det väl detta. Staten måste stå stark när det gäller värnet av rätt ochtrygghet i landet. Samma sak gäller självfallet det yttre värnet av vår frihet,vårt nationella oberoende och vår territoriella integritet. har försvar försvagatsi förhållande till omvärlden. Och försvagningen har skett som vårtsäkerhetspolitiska läge blivit alltmer utsatt. De ihållande främmande militäraoperationerna mot våra skärgårdar, haninar och militära basområden är bara ettav tecknen på detta. står vi iriförett nytt femårsbeslut beträffandeförsvaret. Det handlar om att försöka stoppa försvagningen och återupprättarespekten för våra gränser och därmed vår neutralitet. slöt och denviktiga försvarsuppgörelse som lade grunden för av.modernisering och förstärkning av försvar. Försvaret säkrades en delav den ekonomiska tillväxten. Jag anser att vi nu behöver en uppgörelse av sammakaraktär och med samnia inriktning som då, 1958. Det vore bra för . Detskulle visa omvärlden, att vi står samlade i vår beslutsamhet att åter bliherrar i eget hus. Men på andra områden än skyddet av den inre tryggheten ochdet yttre oberoendet låter socialdemokraterna den stat som de ibland t. o.m.kallar samhället-som om det inte finns något samhälle utanför staten-breda utsin makt, sitt inflytande, sina regleringar och sin byråkrati. Och när dennastatskollektivisminte är tillräcklig, tas andra former av kollektivism till. Vi kan nu se tillbaka på litet erfarenhetav de löntagarfonder som socialdemokraterna baxade frarn . Vi kommer ihåg vad som då sades. Socialdemokraterna lovadeatt fonderna skulle ge inflytande och nya jobb. Men vi varnade för riskerna förmaktkoncentration och framväxten av en fondfacklig nomenklatura som bara gavinflytande åt sig själv. vet vi hur det gått. Visserligen kan det sägas attfondernas första år kanske varit mer tragikomiska än skrämmande. Men beskedenom utvecklingsinriktningen är i alla fall klara. Av de 3,4 miljarder som fonderna tagit från främst företaghar -praktiskt taget allt - använts till köp av gamla aktier av gamlaägare för att bygga upp en ny makt. Miljarder har tagits från produktivverksamhet runt om i detta land till ett lika improduktivt som farligt ägarbytefrån enskilt och spritt till kollektivistiskt och koncentrerat. Och dethar inte gett några andra- nya jobb iin jobb på de fondkanslier som ofta gömshär i . Men där har det i gengäld ibland gått ganska livligttill. var det på Nordfondensom var fondvärldens egen gullgosse med sina idéer och initiativ. Men sedan komman på att hade använt sina många fondmiljoner till enklippkarusell som fick också garvade bedömare aft närmast blekna, och harherr Vinterman fått åka till söderland och etablera sig som något slags"klippkonsult" med bas i . Det var och hans kamrater i Nordfonden somlämnade konkursen med Kätting i bakom sig - den fondsatsningsom LO och socialdernokraterna själva hade lyft fram som exemplet på attfonderna skapar nya och trygga och fina jobb. Men när vi under fjolårets valrörelse pekade på LjusnéKätting och den konkurs som redan då kunde skönjas, stod socialdemokraterna uppoch sade att vi i stället skulle studera hur fonderna skapade nya och tryggaoch fina jobb genom Västfondens satsning på Farmarslakt i . Men iförrgår försatte tingsrätten i Farmarslakt i konkurs. Så går det i Fondsverige. Miljarder tas från framgångsrikaföretag. Så gott som allt används för ägarbyte och rhakfkoncentration. Och närdet satsas nytt, verkar konkursen komma som på posten. Inflytandet och insynen förbehålls den fondfackliganomenklaturans allra innersta cirklar. Icke ens vi ledamöter här i riksdagenhar rätten att ta del av de fullständiga protokollen från de slutna fondernasslutna möten. 1LO-tidningen kan vi nu läsa, att fonderna skall byggas ut . Detta sker som man förbereder åtgärder för attingripa mot de system för individuell vinstdelning som finns och somgynnar hundratusentals anställda runt om i - på , ,bankerna, , och många andra ställen. Jag tycker atf det här är fel. Vinsfandelssystemet bordestödjas och stimuleras, inte stoppas. Visst finns det ett samband mellan en polifik som villstoppa de raka rören från företagets vinster till företagets anställda och enpolitik som vill göra den kollektiva makten allt mäktigare och de slutnafonderna allt starkare. Socialdemokraternas politik sätter så gott som alltidkollektivet före individen, statens rätt före den enskildes rätt, staten föresamhället. Och det är också om detta som den viktiga striden omförslaget om konfiskation av av pensionsspararnas pengar handlar. Jag vet att statsmiiiistern inte tycker om att man talarom konfiskation. Han föredrar, har jag hört honom säga i TV, aft vi talar om"en liten indragning". Men är det ju så, att indragning ochkonfiskation är samma sak. Och "liten" förefaller mig knappast passandenär vi talar om den största enskilda skattesmällen i moderna historia. Regeringens motiv för den här åtgärden är nog ganska klar.Den tycker helt enkelt att staten behöver pengarna bättre än pensionsspararna.Och är det, med socialdemokratisk logik, bara att ta för sig. Det råkade denhär gången, av skäl som egentligen aldrig har redovisats, bli just , 15-20miljarder kronor. Realräntanoch därmed avkastningen för pensionsspararna har varit bra under desenaste åren, hävdar regeringen. Och det är sant. har gett toppar som kan användasför att fylla i hålen från de många gångna magra åren. Och alla vet aftpensionssparande inte är en fråga om , utan en fråga om uppoffringaroch insatser under årfionden för att få en extra trygghet på ålderdomen. Men det som är sant vad gäller avkastningen för de premiersom förvaltas av försäkringsbolagen i väntan på att bli pensioner ärockså sant för banksparande, allemanssparande, allemansfondsparande och nästanallt annat sparande. Anser regeringen aft den med dessa, motiv har rätt att ta7 % av pensionsspararnas pengar, har den också rätt att ta avbankspararnas pengar eller av några andra pengar som också tillfälligthaft hygglig utdelning och som regeringen tycker att staten just nu behöverbättre. Det är detta som är så allvarligt i denna fråga: attstaten anser att den har rätt atf bara ta av enskilda människors sparande -utan principer, utan utredning, utan remiss, utan . Det handlar ju inte om vilket sparande eller vilkenegendom som helst. Det handlar om de extra uppoffringar som ca 4 miljonermänniskor gjort för att få litet bättre trygghet den dag närkrafterna börjar tryta. Det är av dessa pengar som regeringen nu tar. Detinnebär att deras extra pensioner blir mindre - det är en självklarhet, det inseralla. För den som sparat och kanske hoppats att få leva i 15 årefter sin pensionering innebär konfiskationen att extra pension bararycks bort. försöker regeringen mildra kritiken mot pensionsskattenmed två olika ursäkter - dels genom att säga att detta gör vi bara en gång,aldrig mer, dels genom aft antyda att ändamålet medlen och att-pengarnaoavkortat skall gå direkt till de sämst ställda pensionärerna. Om detta kan sägas att det första inte är trovärdigt ochatt det andra inte är sant. När statsministern inför skulle försvarapensionsskatten sade han att den var "ett utmärkt exempel på hur vi kananvända skattesystemet för att åstadkomma en rättvisare fördelning isamhället". Men om det nu är statsministerns uppfattning att dennakonfiskation är "ett utmärkt exempel" på en bra skatt, kan han dåbegära att vi skall tro på hans ord, att han aldrig någonsin mer kommer attanvända sig av denna så alldeles utmärkta metod? Om det är bra bör det upprepas. Om det är dåligt bör detinte göras alls. Det är logiskt och begripligt. Men att säga att det är bra menatt det inte bör upprepas - det är, herr statsminister, varken logiskt ellerbegripligt. Att pengarna från indragningen skall gå direkt ochoavkortat till de sämst ställda pensionärerna är fel. I lagrådsreinissen stårdet klart att "ett belopp som motsvarar intäkterna från den tillfälligaförmögenhetsskatten skall användas för nedskrivning av statsskulden". Det är därde hamnar - ingen annanstans. Sedan heter det också att denna minskning av statsskuldengenom minskade räntor vid ett visst ränteantagande skapar ett visst utrymme föråtgärder för pensionärerna. Men omdessa lämnas alls inga besked. Vi får vänta och se. med detsom med det gamla löftet om pensionerna i valet eller löftet i valet 1985att gottgöra sveket . Det finns som bekant en del att göra på området. Ursäkternaför pensionsskatten håller helt enkelt inte. Med olika hurtiga slagord annonserar nu statensspardelegation för att vi alla skall spara mera. Och vi vet hur viktigt för vårgemensamma framtid det är att vi sparar och lägger undan. Men mångafrågar sig självfallet nu: Vågar jag spara? Gårsparandet dåligt, kommer ingen att hjälpa till. Det vet vi redan: Går sparandet bra, kommer staten och tar de pengar denbehöver. Det lär vi oss . Vi kan ju inte gärna, som bönderna på medeltidennärde hörde att herrarna och fogdarna närmade sig, gräva ner vårt sparande oehvår trygghet i skogen. Logiken i statsministerns och finansministernsargumentation för denna konfiskation av pensionsspararnas pengar är likaslående som den logik som en gång ledde sheriffen av Nottingham att ta alltmerav böndernas och borgarnas sparande och möda - intill dess att de flydde tillskogen och blev fredlösa. Sedan satt de visserligen där i sin Sherwood-skog,utnyttjade svarta dagmammor, bytte tjänster med varandra, svartslaktade,fuskade med momsen, retades med taxeringsnämnden och startade kampanjer motfogdar och indrivningsmän. Med dagens myndighetsmått mätt var säkert bådeskattesmi-tare och ekonomisk brottsling, men att det i grunden var han som haderätt, och sheriffen som hade fel, det vet faktiskt varje barn. Det finnsgränser för de pålagor och indragningar som staten har rätt att lägga påindividen. Det är därför striden mot pensionsskatten är så viktig.Den är, herr talman, en försvarsstrid för individen - mot överheten. I nästan alla länder i västvärlden sänker mannu skatterna eller diskuterar omfattande skatteomläggningar. Jag blir alltmer övertygad om att framtidautveckling kräver en genomgripande skattereform, som såväl sänker det samladeskattetrycket som ger oss ett bättre fungerande skattesystem. Och det enaförutsätter det andra. Att bara hålla på atf fördela skattetrycket fram ochtillbaka mellan olika grupper och sektorer leder knappast framåt. Skattetrycketmåste sänkas, och med en bra tillväxt i ekonomin och en strikt återhållsamhetmed offentliga utgifter är det fullt möjligt. När vi nu tittar på den ekonomiska utvecklingen ser vi juatt riskerar att bli ett stagnerande lågtillväxtland. Det skersamtidigt som vår position som extremt högskatteland blir allt tydligare. Medall sannolikhet finns det ett samband mellan dessa två faktorer. Skattetryckettrycker ned tillväxten, och det är detta som i det längre perspektivet är delfrämsta hotet mot välfärden. Det här måste vi göra någonting åt. Menar regeringenallvar med sina något okoordinerade och diffusa signaler om en nyskatteomläggning bör den tillsätta en bred skattekommission-kalla denvad ni vill-med uppgift aft lägga fram förslag till ett sänkt skattetryck ochett förändrat skattesystem. Då kanskevi tillsammans kan hitta konstruktiva vägar framåt. inte varamed om att finansministern börjar skjuta från höften. Jag nämnde inledningsvis den dubbla förfroendekrisen förden offentliga sektorn. Den första krisen är medborgarnas sviktande förtroende förmyndighetsutövning och service. Inte i något annat fritt land avstårmedborgarna från en så stor del av sin lön till den offentliga sektorn som iSverige. Och när medborgarna avstår frän hälften av sin lön, hårde också rättatt ställa krav på en service som faktiskt fungerar. Men har gapet mellan det offentligasambitioner och dess möjligheter blivit allt vidare. Daghemsgrupperna blir allt större. Skollektioner hållsutan lärare. Tullare dras in trots aft narkotikan flödar. Poliser hinner intemed allt arbete. Köerna för operationer mot t. ex. grå starr är fakfiskt vidalängre än i nästan alla andra västeuropeiska länder. Vi nås av de här rapporterna. Det handlar ofta omsocialdemokratiska politiker som hellre gar fram med osthyveln än ruckar på sindogmatiska motvilja mot atf fillåta alternativ och pröva nya vägar. Till detta har kommit den numera tydligen regelbundnatraditionen med en offentlig sektor som på grund av något allas krig mot allaställer in stora delar av verksamheten. Just nu står vi mitt uppe i den tredjestora konflikten på det offentliga området . Jag tror att det helaför de allra flesta framstår som en obegriplig och oförsvarlig röra, somytterst drabbar individer och ideal vilka vi i stället borde värna. Alla som drabbats av att bussarinte gär, att post inte kommer fram, atf sjukhus inte far emot, att daghem barastänger och som erfarit att handikappade inte får hjälp frågar sig faktiskt:Har vi infe rätt att kräva bättre service, när vi avstår från hälften av vårlön? Som alla andra hårde anställda i stat, landsting ochkommuner fått besked om hur det är med vår ekonomi. Vi måste rätta munnen eftermatsäcken. Vi har inte råd med klausuler som pressar alla kostnader uppåtoch-därmed ekonomin nedåt. Men de offenfliganställda har ju också fått lära sig vadsom är-den socialdemokratiska doktrinens kärva bud: Dina skatter kan inte blilägre, bara högre. Du har inte inöjlighef att byta arbetsgivare, starta egeteller förverkliga din egen idé. Det offentliga har monopol, och monopolet ärheligt, ty det stipulerar doktrinen. Jag förstår den sjuksköterska som sade att för enoffentligt anställd finns inget annat sätt att visa missnöje än att säga uppsig. Men att säga upp sig är ofta att tvingas fill ett annat yrke. Detoffentliga har tagit monopol på värd och omsorg och tjänster på ett sätt somgör nästan unikt ivästvärlden. Socialdemokraterna har bakbundit våra möjligheter attbygga ut alternafiven, aft ge de anställda den stimulans som konkurrens alltidinnebär, att ge valfrihet åt familjerna när de söker omsorg för sina barn, attoperera bort vårdköer och förtvivlan. Detta har drabbat icke minst dem som arbetar i dessa stelaoch styrda strukturer. Jag förstår det missmod de känner. Det är därför vi behöver en ny diskussion om denoffentliga sektorn och om staten. Skall den lägga under sig alltmer, skaffa sig allt flermonopol och sätta likhetstecken mellan sig själv och samhället? Eller skall den begränsas till det som är dess centralaoch viktiga uppgifter, sköta dem med kvalitet och kompetens - men släppamonopolanspråken och ge alternativen och valfriheten deras utrymme? För mig är svaret självklart. Och jag tror att det är detför allt fler. 'har nog skyndat på den utvecklingen. Den socialdemokratiska utvecklingsmodellens tid är förbi.Dess kollektivism kommer alltmer att framstå som en broms på Sverigesmöjligheter i det informations- och tjänstesamhälle vi nu är på väg in i. Det kommer att krävas mer av frihet . Frihetför individer att förverkliga sina drömmar och sina ambitioner. Och vi skallaldrig glömma, att vi individer är och förblir just olika individer, att detinte finns någon Medelsvensson, och att varje försök att pressa in oss i denmedelvärdets polifik som kollektivismen alltid leder till drabbar just denmångfald som är vår rikedom. ochRoger har sin dröm, sitt hopp, och sitt liv i sin mack. Så är det faktiskt med oss alla. Vi har vår dröm, vårthopp och vårt liv i något eget, något som ofta är annorlunda, ibland t. o.m.riktigt privat. Rikedomen och utvecklingskraften för vårt liggerfaktiskt intei det som gör oss lika, utan just i det som gör oss olika. 2BENGT (): En värld som godtar folkmord löper risk attsjälv förintas. Därför är kampen mot antisemitismen en kamp för freden.Beslutet att tilldela författaren är något av envärldssamfundets bekräftelse på det. Beslutet är välkommet. Vi är många i denna kammare som harnominerat som fredspristagare, både och tidigare. I min egennominering framhöll jag att få människor lärt oss så mycket om den mänskligaexistensens villkor som . Elié förlorade hela sin familj i andravärldskrigets utrotningsläger. Själv överlevde han Förintelsen - men hansböcker och föredrag handlar ofta om de döda, om att vi aldrig får glömma demsom blev offer för maskinmässiga mördande, har vigt sitt liv åt att sprida insikten atf om mankan utplåna ett folk kan man utplåna alla. Han visar oss sambandet rnellanAuschwitz och den nukleära utplåningen. På ett uppfordrande sätt binder hansamman redan inträffade katastrofer med dem som ligger latenta ikärnvapenupprustningen. Jag träffade här i sedan.Han berättade då att det redan publicerats ett par hundra böcker som förnekarFörintelsen. Som påstår att sex miljoner mördade judar bara är ett påhitt. Somhävdar att gaskamrarna aldrig har existerat. Än finns det överlevande från och andrautrotningsläger som kan berätta att dessa böcker ljuger. Men de blir allt färre. Vad händer, frågade , när inte några vittnenlängre finns i livet? När har blivit "historia" och intelängre är en del av vår tids Prot,1986/87:12 förbannelse?Kommer då antisemitismen atf ånyo drabba med sitt hat och sina lögner?