prot · GA0990 · 1986-12-31 00:00:00 — har frågat mig om jag ärberedd att ge mitt stöd till tanken på att verksamheten vid civilafartygsproduktion dokumenteras för framtiden. Under det senaste årtiondet har insikten om betydelsen avvårt kulturarv fått nya dimensioner och en förankring långt utanför de kretsarsom traditionellt har till uppgift att dokumentera samhällsutvecklingen. Detsvenska museiväsendet har genom SAMDOK - sammanslutningen församtidsdokumentation vid de kulturhistoriska museerna - organiserat enplanmässig inventering av arbetsprocesser och arbetsmiljöer inom olikanäringsgrenar, som kontinuerligt avsätter värdefulla resultat. Arbetet utförshuvudsakligen av de regionala museerna, som ofta samverkar med de fackligaorganisationerna på de arbetsplatser som dokumenteras. I "Gräv där Dustår"-cirklar fördjupas det lokala engagemanget, vilket är en förutsättningför att projekt av denna typ skall ge den allsidiga belysning av svensktarbetsliv som eftersträvas. När det gäller har jag inhämtat att museerredan har planerat ett större dokumentationsprojekt och att en arbetsgrupp frånvarvet samarbetar med . Det kan förutsättas att övriga berördaparter i är villiga att medverka till genomförandet av detta projekt, somjag själv betraktar som angeläget. Om uppdelningen på två departement av statenspersonalpolitik 107KURT (): Jag ber att få tacka kulturministern för svaret på frågan. Det var som ett parledande socialdemokrater i en motion till kommunfullmäktige i tog upptanken om dokumentation av verksamheten vid varv. Motionen har ännu inte behandlats i fullmäktige och det ärväl bara att hoppas att den borgerliga majoriteten i kommunen inte sätter någrakäppar i hjulet, även om projektets genomförande kostar en del pengar. När den civila fartygsproduktionen vid läggs ned,avslutas en betydande epok i svenskt fartygsbyggande. Denna kunskap måstedokumenteras för framtiden. Det måste ligga i hela landets intresse att såsker. Det är riktigt som kulturministern säger i sitt svar att intresset iMalmö museer är stort för idén och att vissa förberedelser har gjorts fördokumentafion. Jag har inte ställt någon fråga av ekonomisk art tillkulturministern. Det är knappast meningsfullt innan kommunfullmäktige beslutari frågan. Det viktigaste just nu är stöd för tanken att dokumenteraverksamheten vid varv, och det stödet har kulturministern uttalat isitt svar. Det är mycket tillfredsställande. Det moraliska stödet, om jag såfår uttrycka det, har säkerligen stor betydelse för frågans fortsattabehandling. Överläggningen var härmed avslutad. 31 § Svar på fråga 1986/87:434 om uppdelningen på tvådepartement av statens personalpolitik har frågat mig om jag anseratt uppdelningen av handläggningen av statens personalpolitik på tvådepartement är lämplig. Hur ärendena skall vara fördelade mellan departementen ären fråga för regeringen. Uppdelningen av de personalpolifiska frågorna påcivildepartementet och är helt ändamålsenlig. ställde en liknande fråga fillstatsministern . Svaret är detsamma nu som då. Därefter kan tilläggas attarbetsfördelningen visat sig vara ändamålsenlig i sak och fungerande ipraktiken. 109ALF WENNERFORS (m): Jag vill först tacka för svaret, även om jag är litet förbryllad. Civilministern är ju personalchef för väldigt mångaanställda i staten, och det är märkligt att en så betydelsefull personalchefinte får sköta lönepolitiken. Det finns nog ingen arbetsplats i därman har ordnat det så tokigt, så opraktiskt, så ineffektivt, så ologiskt och såoprofessionellt som ni har gjort det inom regeringen. Och det märkliga är attstatsrådet måste ha en annan uppfattning, eftersom statsrådet har skrivit påett annat sätt i propositionen 219 /85, som handlar om statligpersonalpolitik. Det genomgående temat där var att personalpolitik ochlönepolitik hör ihop. På s. 8 i propositionen sägs: "Det finns närasamband mellan den statliga lönepolitikenoch möjligheterna att få rätt personal i den stafliga verksamheten." 10 sägs om chefsrekryteringen hur viktigt det är att lönepolitiken hängerihop med personalpolitiken. Jag skulle alltså vilja fråga herr statsrådet: manalltså fel i svenskt näringsliv när man diskuterar kontantlön,anställningstrygghet, utbildnings- och utvecklingsmöjligheter,karriärmöjligheter, lunch, företagshälsovård, medbestämmande, jämställdhet ochallt vad det nu kan vara, då man skall anställa en person? År det fel som mangör i hela arbetslivet i övrigt? En andrafråga: Vad tycker exempelvis arbetsgivarverket om det här? Det finns säkert svårare uppdelningar attgöra i politiken och förvaltningen än att konstatera att lönepolitiken är närakopplad till den ekonomiska politiken, som handhas av , ochatt personalpolitiken är nära kopplad till frågor om ledning, styrning och organisation,alltså förvaltningen, som handhas av . I övrigt är välkommen att ställa alla defrågor när det gäller sakinnehållet i personalpolitiken som han kan haanledning att ställa, så skall jag svara på dem. 111 (): Men, herr statsrådet, då borde väl ändåpersonalpolitiken höra till löneministerns verksamhetsområde och ligga ifinansdepartementet och inte i ett helt annat departement. Det är såbyråkratiskt ordnat som det någonsin kan bli. Det kan ju ändå inte vara ett ledi det förnyelsearbete som statsrådet leder inom den offentliga sektorn. Jag vore tacksam om statsrådet svarade på den andrafrågan; Vad säger arbetsgivarverket, som har att vända sig fill två olikadepartement i exakt samma fråga? Överläggningen var härmed avslutad. 32 § Fortsattes behandlingen av socialutskottetsbetänkanden /87:16 och 17 (forts, från s. 33). Arbetsmiljöfrågor(forts, socialutskottets betänkande 17) 112LARS-OVE (vpk) replik: Före frågestunden svarade påvåra propåer i motioner och reservationer. Han sade då att vi har stora farorframför oss och att det nu anslås pengar. Men egentligen erkänner inte KjellNilsson och utskottsmajoriteten i sitt betänkande att det är stora ochallvarliga faror som väntar oss, ja, som finns , och att pengarnainte räcker till. Dessutom fick jag en känsla av att ochutskottet anser att hänsynen till statsbudgeten hindrar ytterligare satsningarpå arbetarskydds- styrelsen ocharbetsmiljöarbetet i stort. Jag vill då erinra om att flera av deförslag vi ställt från vpk:s sida har gällt att de arbetande skall få störremöjligheter att hävda sina arbetsmiljöintressen - det kostar ingenting istatsbudgeten; men det kan ju hända att det är så, , att ni ocksåhar ansvaret för kapitalets pengar och försöker skydda dem? Det är kanske detsom ligger bakom? Närdet gäller de psykosociala frågorna hänvisar man alltid till forskning. ärforskning på modet. Jag är inte mot forskning- tvärtom. Men om man forskar ochinte gör någonting av de resultat som man genom forskningen redan kommit framtill är det verkligen beklämmande. Det handlar alltså om makten över deresultat som forskningen kommer fram till. Närdet gäller maktfrågornas betydelse för den psykosociala arbetsmiljön är så mycket belagt, inte minst på MBL-området, att man vet att man skullekunna åstadkomma en bättre psykosocial miljö genom att stärka de fackligaorganisationernas och skyddsombudens makt. Sammasak gäller belastningsskadorna. Man har år sagt att dessa frågor ärprioriteradei forskningshänseende och att man ger ut föreskrifter i den taktman kan. Men det finns andra åtgärder att vidta. Man kan nämligen låta den somhar den bästa kunskapen bestämma, och de frågorna undviker utskottet,socialdemokratin och konsekvent - till skydd för vem? Det är precis som om ansåg att de skullevara bra som de är, när t. o. m. arbetsmarknadsministern skall göra enutredning av hur det skulle slå ekonomiskt och från hälsosynpunkt att halveragränsvärdena för lösningsmedel i arbetsmiljö. Jag tycker det äranmärkningsvärt. Såtill sist bara några ord om asbestfrågan. När de människor som har drabbats avasbestskador nu vill ha en liten ersättning-det kan vara bra att ha när man harråkat så illa ut- kan utskottet inte ens uppmana regeringen att ta initiativtill det. Det visar på en viss passivitet i inställningen när det gällerarbetsmiljöproblemen och den sociala hänsynen till de människor som hardrabbats. 113 ()replik: tog i sin replik upp omplacering av kvinnor som hararbetsuppgifter som är olämpliga . Vi har även tidigarediskuterat denna fråga, och jag vill gärna understryka att det finns regler sominnebär att havandeskapspenning skall utgå om man inte hittar ett annat arbetesom kan vara lämpligare för kvinnan.i den situationen. Depsykosociala frågorna är ett prioriterat område där forskning pågår och där manlägger ned alla resurser som står till buds för att klara de mycket svårafrågorna. Det kommer säkert att ta innan man har lyckats med detta.Jag tror inte att vi i utskottet har så mycket delade meningar om dessa storafrågor. Skillnaden mellan utskottsmajoriteten och motionärerna tror jag är vill lösa detta på olika sätt. Vi tycker inte att man vid alla dessatillfällen behöver gå till regeringen och ge den till känna, utan det finns redaninitierat vad man vill göra. Sedan fill frågan omtestresultaten, . Vi menar att det finns så mycket som talar föratt de kommer att bli offenfiiga, och vi vill gärna ha dem offentliga.Sekretesslagen lägger ibland hinder för detta, och det får vi acceptera.Önskemålet är dock att så många som möjligt av resultaten skall bli offentligaoch på det sättet komma till de breda gruppernas kännedom. Lars-OveHagberg säger att vi har stora, allvarliga frågor framför oss. Ja, visst har videt. Jag sade i mitt inledningsanförande att belastningsskadorna är ett sådantsvårlöst problem som verkligen är högt prioriterat. Detsamma gäller depsykosociala frågorna. Alla resurser som finns används för att lösa dessaproblem. Sedanhar vi, , delade meningar om var gränsen för skyddsombudensrätt att avstänga arbeten och annat skall gå. Vi tror för vår del iutskottsmajoriteten - och det är bara kommunisterna som har en annanuppfattning - att denna fråga är väl avvägd. Jag tror inte heller attskyddsombuden är så tilltalade av att få orimliga krav på sig som innebär attde skulle ha makt att fälla avgörandet därexperterna och yrkesinspektionen intekan bedöma frågan. Det vore inte bra. Det är väl avvägt som det är . 114 () replik: När det gäller testresultat för bildskärmar efterlyser man ju ettoffentliggörande och en total öppenhet i redovisning och debatt. Rentpsykologiskt betyder det mycket att allt redovisas öppet. Känslan av osäkerhetoch otrygghet ökar om man får intrycket att allt inte kan redovisas öppet. Vi tyckerdärför att det är angeläget att man offentliggör testresultaten. Anf.115 (vpk) replik: Vi prioriterar detta område. Men, , vad händer nu på dettaavgörande område där vi kanske är överens om att det föreligger problem? Jo,man forskar och man kanske lämnar ut en eller annan föreskrift. Däremot varken från socialdemokratiskt eller borgerligt håll ge lagen en annaninriktning - så att de som arbetar och drabbas och framför allt derasföreträdare som skyddsombud kan ta ansvaret och säga att denna arbetsprocess ärfel och att denna arbetsorganisation kommer att bli fel, den kommer att skapaarbetsmiljöproblem, förslitningsskador och psykosociala problem. Nej, det skallavgöras av experter. Det är en fruktansvärd nedvärdering av skyddsombuden somKjell gör när han säger att de inte vill ta detta ansvar och uttala sigom miljön. Nej,nog måste man ha en något annan inställning till arbetsmiljölagen. Jag villOckså erinra om att vid i höstasframfördes kraftig kritik mot arbetsmiljön och arbetsmiljölagstiftningen. Mankrävde t. o.m. en snabbutredning om arbetsmiljölagstiftningen. Visstfinns det människor på den arbetande sidan som är beredda att ta ansvar, t.o.m. ombud vid . Så jag vet inte vad som är mestisolerat från verkligheten, om det är socialutskottets ledamöter eller denmening som jag förfäktar. 116KJELL () replik: Låt mig säga till att när enmyndighet gör ett test gäller sekretesslagen, och då kan resultatet inte i alladelar bli offentligt. Där finns en begränsning, och det får vi acceptera. Sedan till : Jag har inte det minstanedvärderat skyddsombuden. De gör en fantastiskt fin insats. Men majoriteten iutskottet anser att deras stoppningsplikt, när de får gå in och avbryta ettarbete, är väl avvägd. Vi vet ju också att det är bara fillfälligt somskyddsombudens uppfattning gäller, nämligen intill dess yrkesinspektionen harkommit fill platsen och antingen fastställer stoppet eller upphäver det. Vitror att det är en riktig avvägning mellan olika instanser på arbetsmiljönsområde. Att LO riktar kraftig kritik mot många arbetsmiljöer vetvi. Vi satsar också ordentligt på forskning och ökad tillsyn, för att få bättrearbetsmiljöer i vårt samhälle. Det är därför det anslås rejäla summor pengar påatt lösa problemen, och det hoppas jag att vi skall kunna göra tillsammans. 117BIRTHE SÖRESTEDT (s): Riskerna med asbesthantering har varit kändai åtskilliga årtionden. har krafttag gjorts för att vi skall fåett slut på asbestanvändningen. Trots detta kommer vi att ha asbesten kvar ivårt samhälle . Vi har byggnader, maskiner m. m. sominnehåller asbest, och dessa måste bytas ut . För att skydda dem som skaU sanera dessa ohka områden hardet tillkommit rigorösa bestämmelser. Följs dessa, skall ingen framöver behövautsättas för asbestdamm och ingen ny exponering skall behöva bidra till flersjukdomsfall. Ändå kommer fler och fler att drabbas av sjukdomarorsakade av asbestfibrer. Det kan ta upp till efter en asbestexponeringinnan sjukdomen visar sig. Ingen kan förutse konsekvenserna av asbestensskadeverkningar. Den nu diskuterade överenskommelsen ger dem som fåttpleuraplack konstaterad en ideell ersättning om sjukdomen inträtt efter 1974.Det har i många fall varit svårt att fastställa såväl orsak som tidpunkt försjukdomen. Hälsokontroller har inte givit något entydigt svar. Ospecifika lungsäcksförtjockningar har efter ett flertalår utvecklats till typisk pleuraplack. När diagnosen slutligen har fastställts,har yppandedagen alltså varit , vilket har medfört orättvisoroch bekymmer när ersättning skall erhållas. Också de som har en yppandedag före1974 ställs utanför överenskommelsen mellan SAF, LO och PTK. Jag har erfarit att och staten harenats om en ersättning för asbestskador utan angivande av tidsgränser. Därförblir orättvisorna desto större. Det har betydelse inte bara inom vilkentidsgräns sjukdomen har yppat sig utan också vid vilket företag exponeringenskett och vilket förbund man fillhört. Människor som har fått diagnosen pleuraplack fastställdvet att de varit utsatta för asbestexponering. Det har satt sina spår, och oroninför framtiden för vad en sådan exponering kan innebära i form av andraasbestbetingade Den ideella ersättningen på . kan aldrig ersätta hälsan, menkan lindra verkningarna av den tragedi som asbest utgör. Det är av största vikt att alla som är drabbade får likaersättning. Det krävs en generösare tolkning av överenskommelsen. Människorskall inte, förutom besväret med sin sjukdom, också behöva kämpa för att få enlikvärdig ersättning. Visserligen anförde att hantror att parterna skall lösa detta problem, men vi motionärer hade hoppats attutskottet skulle ställa sig bakom en lösning när det gäller denna orättvisaöverenskommelse. Det krävs påtryckningar. Vi kan här och uttala enförhoppning om att parterna kommer fram till en generösare tolkning avöverenskommelsen. Vi mofionärer kommer att följa frågan. Om man inte kommertill någon lösning, återstår endast en lagstiftning. 1986/87:9019 mars 1987 118 () replik; Det är precis som säger, attpå den offentliga sektorn har man kommit överens via ett centralt avtal omdessa asbestskador, där ingen faller utanför ramen. 1 utskottet tycker vi attdet i första hand bör ankomma på parterna på arbetsmarknaden att också på denprivata sektorn lösa detta problem. Det borde kunna gå. Jagförutsätter att det vi säger här kommer till parternas kännedom. Är det så att det inte sker någonförbättring, brukar vi göra så i detta utskott att vi skärper tonen nästa gång.Jag är för min del beredd att förorda en skärpning i den händelse att problemetinte kan redas ut till nästa gång vi diskuterar denna fråga. 119MARGARETA (): Är tobaken och tobaksbruk politik? Jagställer frågan därför att man ibland, i alla partier, hör röster som hävdar atttobak och tobaksbruk skulle vara befriat från partipolitiska etiketter. Det haralltid förvånat mig, därför att jag vet att tobakens skadeverkningar, precissom ohälsa och för tidig död i övrigt, drabbar vissa grupper mer än andra. Partier och partipolitik har vi för att främja vissasaker, och/eller skydda och stödja vissa grupper. Olika partier har olika intressen att värna om, ochgrunden för detta är den ideologi som resp. partis ståndpunkter vilar på. när vi diskuterar rökfri arbetsmiljö så ställer jagmig frågan: Vilka intressen främjar man om man intar majoritetens ellerreservanternas uppfattning? Hur stämmer det intresset överens med ensgrundläggande värderingar? För att fåsvar på det krävs att man analyserar problemet rökning. 1 början av seklet var rökning en herrlast. Tobakförknippades med herrum, kontor, kaféer och nöjeslokaler. För kvinnor iallmänhet stod regeln fast "kvinnor skall inte röka". Så börjadekvinnor frigöra sig, började förvärvsarbeta, och cigaretten kom bl.a. attmarkera en självständighet. I jämställdhetens spår följde också ett "jämställt"rökbeteende. Under1960- och 1970-talen har antalet dagligrökare bland män minskat 7 proiokoll 1986/87:90 kraftigt.För kvinnors del serbilden annorlunda ut: Där ökade rökningen kraftigt under1960-talet, blev det en stagnation och under de allra senasteåren kan vi skönja en minskning. Den huvudsakliga förklaringen till detta ligger säkert ide senaste 20 årens omfattande arbete för att begränsa tobaksrökningen. I dengeneration som vuxit upp med tobaksupplysning omkring sig blir allt färrerökare, och det gäller såväl pojkar som flickor. Könsskillnaden håller alltså gradvis på att suddas ut.Samtidigt finns allt tydligare tecken på att rökning är vanligare blandmänniskor med låg utbildning i jämförelse med högutbildade. Arbetare är t. ex.betydligt oftare dagligrökare än tjänstemän. Tendensen är densamma för bådakönen. närmast efter var rökning betydligtvanligare hos båda könen bland välbeställda och högutbildade, medan det i dagalltså är tvärtom. Vi har börjat få en annan och mer alarmerande utveckling,nämligen att flertalet av de kvinnor, som har den lägsta teoretiska utbildningenoch yrkesnivån, trots all upplysning blir rökare. Men detta är inte unikt blandkvinnor. Samma utveckling gäller även bland männen. Rökningen tenderar att blien klassfråga. Lågavlönade män och kvinnor med låg utbildning är oftare rökareän andra. Vi har alltså börjat att få en ojämlikhet i rökvanorna som inte ärkönsbunden, bortsett från att kvinnor oftare än män är lågavlönade ochlågutbildade. De här grupperna behöver tydligare och mer konkreta budskap änteoretisk medicinsk information. Man kan också ställa sig frågan varför vi inte når de härgrupperna. Man kan förstås hävda att de inte tar emot informationen. Men såenkel är inte sanningen. Man kan tänka efter en smula: Vad betyder det t.ex.för ett sjukvårdsbiträde att röka? Jo, en stunds rast och vila. Det kan underen dag bli ganska många raster, mycket tid som så att säga går upp i rök. Menkanske är det som behövs för att hon - för det är ofta en hon - skallorka med det tunga vårdjobbet. Då är förstås det primära att förändra arbetet,och sedan blir förmodligen motivationen att sluta röka större. Att förändraarbetet, att ha flera lyftar, att ha mer personal, att göra arbetetroligare-det är politiska åtgärder som man i det här sammanhanget inte fårglömma bort. Den här sortens debatt blir annars så oerhört lätt förbud ochpekpinnar. Men parallellt med att förändra arbetets innehåll måsteman vidta andra åtgärder. Många rökare behöver en knuff som stöd. Att begränsarökning på arbetsplatser är en viktig uppgift för företagshälsovård ocharbetsmiljöansvariga. Men upplever båda dessa parter att man inte harmakt och myndighet att göra detta. Vad man kan stödja sig på ärsocialstyrelsens och arbetarskyddsstyrelsens råd och anvisningar.Arbetsmiljölagen är inte tillämplig, eftersom frågan om tobaksrökninguttryckligen undantogs i förarbetena i lagen. De allmänna råden frånarbetarskyddsstyrelsen och är bara rekommendationer. Detta ärett dilemma som inte minst den relativt nytillträdde generaldirektören för arbetarskyddsstyrelsenhar pekat på. Till denna bild av den rökande som drabbad kommerproblemet med den passiva rökningen. Här är det lättare att motiverarestriktioner. nämligenalltid hävda att rökningen är min ensak, en integritetsfråga så länge den bararör mig själv. Men när skadorna sprider sig, när jag skadar andra, då blir detprivata ett samhällsproblem. Då blir det mera legitimt att diskutera olikaslags åtgärder. hävdar majoriteten i utskottet att rnan ställer sigbakom målet i min motion So717 men att man förlitar sig på parterna påarbetsmarknaden. Man hänvisar bl. a. till en tvåårig upplysningskampanj, och ensådan kan i och för sig vara bra. Men med mitt resonemang att för det första vissa grupper -av vissa skäl -har svårt att ta emot information, för det andra den svagareparten, dvs. den icke-rökande, behöver stöd för att hävda sin rätt såkommer jagfram till att majoritetens uppfattning inte överensstämmer med minavärderingar. Och för att svara på frågan som jag ställde i inledningenså anser jag att majoriteten främjar ett befästande av de förhållanden sområder och som jag tycker är ojämlika, medan reservation 13 främjar enutveckling emot bättre arbetsmiljö för den svagare parten och ger stöd åt dengrupp som inte riktigt kan ta del av olika typer av information. Därför,herr talman, yrkar jag bifall till reservation nr 13. 120 i (m); Jag vill börja med att yrka bifall till reservation12 i det aktuella betänkandet. Representanterna för denna förening berättade förmig om sina problem med asbest. Det fick mig att skriva en motion med klämmen"att hos regeringen begär en prövning av förutsättningarna föratt förbättra den materiella situationen för främst de asbestskadade som fåttsin asbestbetingade sjukdom konstaterad före ". Utskottsmajoriteten säger nej fill detta förslag. Man talarom att det finns en skiljenämnd som skall avgöra dessa frågor. Det är inte heltkorrekt, eftersom privatanställda som fått sin skada yppad före den 1 februari1974 inte omfattas av detta skiljenämndsförfarande. De har alltså ingenmöjlighet att använda denna metod. Man skall inte vara cynisk i en debatt i , menmänga av de människor som har drabbats av asbest och fått sin sjukdomkonstaterad före detta datum säger att de utgör en så liten grupp och snartkommer att avlida och att det är därför man inte vill lösa detta problem. 1964 utfärdade arbetarskyddsstyrelsen anvisningar för hurman skulle arbeta med asbest. Det var i och för sig gott och väl. Men vi kankonstatera att man långt in arbetade med asbest på ett sätt somgjorde att anvisningarna i praktiken saknade betydelse. Ett mycket uppmärksammat fall gäller eternitfabriken iLomma strax utanför . Jag har sett bilder från den arbetsplatsen, och jaghar fått beskrivningar av personer som varit anställda där och av bekanta tillde anställda. Man har därvid för mig beskrivit miljöer som jag inte troddeexisterade på den svenska arbetsmarknaden . Det är inga överord att påstå att både arbetsgivare ochäven fackliga organisationer nonchalerade asbesthotet ;arbetsgivarna därför att de ville fortsätta med driften och de fackligaorganisationerna - och det ärdokumenterat - därför att de var mer rädda om sitt medlemsantal än om sinamedlemmars hälsa. Asbestsjukdomen skiljer sig från de flesta andrayrkesskador på det sättet, att även om man kommer ifrån den skadligaarbetsmiljön och slutar att arbeta med asbest, förvärras sjukdomen. Den stannarinte upp eller blir bättre, utan successivt förvärras sjukdomsbilden.