prot · GA09137 · 1986-12-31 00:00:00 — Den här utvecklingen har som bekant fått åtskilligabetraktare runt om i världen aft med både respekt och nyfikenhet börja vändablickarna mot . citerade fidskriftcrt The Ecortomist. , dert västra irtdusfrivärldcrtssamarbetsorganisatiort, publicerade sin senaste Sverigerapport för en drygmånad sedan. Jag skall inte trötta kammarens ledamöter med citat - även om jagär svårt frestad - utart rtöjer mig med att påmirtna om atf rapportensförfattare som särskilt anmärkrtirtgs-värt framhåller att nedgången avinflationert, förbättringen av bytesbalansen och förstärknirtgert av statsbudgetenkunnat äga rum utan att arbetslösheten ökat. Tvärtom har den minskat. Detta är, fru falman, onekligert ert stor framgårtg. Ochdet vore både hederligt och klädsamt om oppositionens företrädare någon gångkunde ge svenska folket, vårt näringsliv och även regerirtgert det erkännandet- i all synrterhet som de så mårtga gårtger hävdat aft just detta skulle varaomöjligt att klara. , t. ex., sade ju 1985 i en intervju iVeckans Affärer aft en ökning av arbetslösheten var "nödvändig för aft få tillstånd den vändning av skutan som behövs". Tyvärr var Tobissou vid denfidpunkten inte ensam om dcrt åsikten. Det är faktiskt mindre än sedansom SNS kortjuukfurråd hävdade att massarbetslöshet kanske skulle blioundviklig också i . Mcrt så har det alltså inte blivit. I stället hararbetslösheten minskat kraftigt - och def i crt värld där allt fler lärtdergivit upp kampeu för den fulla sysselsättningen. Det ser jag som den störstaoch vikfigaste framgången för den tredje vägens ekonomiska polifik. vill jag inte dölja att en del av förbättringenhar berott på hjälp utifrån. Urtder har bytesbalansen hjälptsupp och inflationen hjälpts ned av sjunkande dollarkurs och sänkta oljepriser.Därför ger årets Den ekonomiska politiken m. m. Den ekonomiska politiken m. m. siffroroch den statistik jag just redovisade inte hela bilden av hur det står fill medden svcrtska ekortomin. Under årets första del har en rad saker skett; somtillsammans visar att vår återvurtrta ekonomiska hälsa är ganskabräcklig. För det första har prognoserna för tillväxten i våromvärld reviderats ned. Irtte minst gäller det våra nordiska granrtlärtder,fillika stora köpare av svcrtska varor. Världsekonomin lider av svåraobalanser, som bl. a. yttrar sig i etf gigantiskt bytesbalansurtderskotf i USAmed stora överskott i Japart och såsom spegelbild. Det finns enuppcrtbar risk för protektiortis-tiska ingrepp och för fortsatta våldsamma kasti de stora länderrtas valutor. En sådart utveckling skulle kunna ställa tillproblem för en så liten och ufrikcshandelsbcrocndc ekonomi som den svenska. För det andra har visserligen inflationert gått ned - vinärmar oss, som jag sade, omvärldens nivåer - men fortfarande ligger vi en bitöver den mycket låga inflafiort som våra främsta kortkurrentländer, framförallt , kan visa upp. För det tredje år lönekosfnadssfegrirtgcrt för srtabb. steg de nominella lönerna . Det är en bra bit överkonkurrentländernas noteringar. Preliminära och inofficiella siffror tyder påatt lönekostnaderna inte stiger mer än vad regeringen räknat med, dvs. Skulle def stämma, betyder det atf 1987 blir ett klart trendbrott förkostnadsutvecklingen. Men det är fortfarande en bit kvar fill denkosfnadsstegring på som enligt är nödvändig, omSverige skall kunna fortsätta på vägen till full sysselsättning och ett stabiltöverskott i bytesbalansen. För det fjärde går den privata kortsumtionsökningen - hurvälkommen den än är för konsumenterna - för snabbt för att den skall varalångsiktigt hållbar vid rådande konkurrcrtskraft. Konsumtionsökningen drar medsig ökad import och riskerar att tränga ut kapitalbildningen. På siktundergräver det möjligheterna fill modernisering av näringslivet och hotarsysselsättningen. Sammantaget kan man säga att situationen varken är heltsvart - som den tavla oppositioncrt rtyss målade upp - eller helt problemfri,om uu någon skulle ha trott def. Sanningen är den, att medan den svenskaekortomirt uuder årcrt efter 1982 stärkts i ert omfattning som jag tror ingerti den här kammaren hade trott vara möjlig - jag trodde det i alla fall inte -,finns det nu vissa tecken på aft uppgångcrt i sig själv för med sig rtyaproblem. Till viss del är detta en ganska naturlig utvecklirtg idet efferfrågelägc vi har. Kapacitetsutrtyttjartdet i den svenska ekonomin ärhögre än i våra kortkurrcrttlärtdcr, vinstläget är gott, arbetslösheten låg,ja, i många delar av landet har vi t. o. m. brist på arbetskraft. Men vårt problem är att det är just i denna miljö av godtillväxt och låg arbetslöshet som vi måste få bukt med inflatiortert. Hur mauskall åstadkomma detta är den ekonomiska polifikcrts 10 OOO-krortorsfräga,själva probcr-stenen för varje regering. Det är utifrån förmågan aft besvaraden som de olika alternativen i den ekonomiska politikert i första hartd skallprövas och vägas mot varandra. Oppositionen pekar också på den svenska ekonominsbenägenhet atf åstadkomma en alltför hög inflation. Men man gör inte några somhelst försök atf seriöst analysera orsakerna till den svenska inflationen och undersökavad man kan göra åt den. De borgerliga talar bara allmänt om att lägreofferitliga utgifter och en stramare finanspolitik är nödvändiga. Men någonanalys av hur och varför detta skulle reducera inflatiortcn, och till vilkakostnader, det redovisas inte. Hur ser då fakta ut i detta avseende? Under de borgerliga regcringsårcrt ökade de offerttligautgifterna i pengar räknat med i genomsrtitt . Urtder har dert genomsnittliga ökrtingstakten varit . 1 fjol var den och iår beräknas den bli , dvs. en tredjedel av vad dcrt var uuder dcu tiddå de borgerliga regerade. Den som menar att det är för srtabba ökrtirtgar avde offentliga utgifterna som driver upp inflationen borde alltså känna sigmycket lugrtare . Budgetunderskottet steg under de borgeriiga regeringsårenfrån fill av brutfonationalprodukfen. Under de senaste fem årcrt hardet sjunkit från fill . Den som tror att def är budgetunderskottet somligger bakom inflationert måste rimligen hålla med om att det problemet harminskat rejält. Ser man på finanspolitikens samhällsekonomiska effekter,så som de brukar beräknas i nafiortalbudgefcn, finner man att det också där harskett en tydlig omsvängning. har finanspolitiken utom 1985haft åtstramande effekter. uppgår de till sammanlagt avbruttonafiortalproduktcrt. Så den som tror att det är finartspolifikcrtsirtriktrting som avgör irtflatiortsfrycket borde alltså tycka att kampert motinflationen har gjort stora framsteg. Ser vi så fill slut på hur staten finansierar sittupplånirtgsbehov, finner vi att det nu inte ökar likvidifcfcrt i ekonomin likamycket som förut. Under det sista borgerliga regeringsåret ökadepcrtrtingmärtgdcrt . Ävert om irtflytfningen av grå krediter ibanksektorn gör att statistiken är svår att tolka, står detklart att den siffran nu är betydligt lägre. Sedelprcssarrta rullar avsevärtlångsammare. Även den som tror aft def är likviditefstillväxfen som avgörinflationert borde därför kuuna sova lugnare om natten. Men, fru talman, vad återstår då i sak av den borgerligakritiken? Om vi har ett budgcfundcrskoff som minskar kraftigt, om de offentligautgifternas ökningstakt har dämpats, om de realekonomiska effekterrta avfinanspolitiken är restriktiva och om statens upplånirtg inte längre driverupp likviditeten,på vilket irt/r//gf underlag grundar man då påsfåcrtderta attdet skulle vara ert för svag budgetpolitik som ligger bakom inflationen? Min bedömning är aft inflationert i framförallt beror på dcrt höga efterfrågart i vår ekortomi, och då i synnerhet lägetpå arbetsmarknaden. Det är en slutsats som delas också av och av en radfristående bedömare, t.ex. Brookings-instifutcf. Vid första påseendet kan den förklaringcrt verkaglädjartde. Den innebär ju att inflationen delvis kan förklaras med att vilyckats så väl med att pressa ned arbetslösheten. Men vid närmare eftertanke ärden analysen i själva verket ganska oroande. Vi vet att en fortsatt högirtflatiort blir ett hirtder för att nå full sysselsättning. Men samtidigtförefaller det alltså vara utomorderttligt svårt aft få ned inflatiorten närarbetslöshetert är liten. Slutsatsen är uppenbarligen att vi ännu inte har löstden viktigaste och svåraste uppgiftert Den ekonomiska politiken m. m. Den ekonomiska politiken m. m. för dcrtekortomiska politikert: atf förcrta låg inflation med full sysselsättning.Detta bekräftas om vi studerar de senaste årcrts erfarenheter. De borgerligaframhåller gärna att prissfegringarrta i dämpades kraftigt under derastvå sista är vid makten, 1981 och 1982. Det är riktigt. fillhösten 1982 gick inflationert i rted frårt till . Men vad de borgerliga företrädarna "glömmer" atttala om är atf dert öppna arbetslösheten steg med 84 000personer och att syssclsätfningcrt minskade med 46 000. Den öppnaarbetslöshetert fördubblades alltså på bara . Så visserligen lyckades deborgerliga fa ned irtflationen, men bara genom att låta arbetslösheten stiga. Detta är ju den strategi som uuder tillämpats imånga konservativt styrda länder i , fast i långt större skala. Mantrodde till en början att det var just beslutsamheten att begränsa underskottoch pcrtrtingmängdsökning som skulle göra atf inflationert gick rtcd utan storakostnader. Men vi vet att den strategin har misslyckats. Den härpolifiken har slagit hårt och blint. Vi har fått en kraffig ökrtirtg avarbetslösheten i hela . Framför allt har den drabbat kvinnor ochungdomar. Och framför allt har längden när det gäller arbetslöshetsfiden höjtsdramafiskt. I TV talades det om en arbetare i staden inorra . Han hade varit arbetslös . Efter denna fid hade han nuför första gången fått ett erbjudande om arbete. Resultatet ute i harblivit en ond cirkel, där man har fått en uppdelning av arbetsmarknaden i A-,B- och t. o. m. C-lag. En stor del av uugdomcrt har på detta sätt dömts tillpermanent arbetslöshet och fattigdom, men av kortservafiva ekortomer ochpolitiker. Jag tror nog aft jag talar på alla socialdemokratersvägnar, om jag säger aft det är cyniskt, och t. o. m. reakfiortärt, aft på detsättet artvärtda arbetslösheten som medel i den ekonomiska polifiken. Bakomvarje anonym tiondels arbetslöshetsprocent finns det ju mänrtiskor av kött ochblod, människor med drömmar och förhoppningar, människor som vill ha arbete ochfaktiskt behöver en fast egen inkomst. Vad den här borgeriiga politikertegerttligcrt har sagt till dessa människor är; Du är ingenting värd. Ditt jobb,din trygghet måste offras, för att vi skall nå de samhällsekonomiska målen. Vårt främsta mål är i stället arbete åt alla. Vi vägraratt använda arbetslösheten som medel aft nå artdra mål i dcrt ekonomiskapolitiken. Genom dert stora devalveringcrt skapades förutsättningaratt få fler jobb utan att försämra bytesbalansen. Det var dert som gjorde attnedgångcrt i dert svenska ekonomirt kuude brytas. Arbetsmarkrtadert förstärktes.Sysselsättningen började öka igen. har sysselsättningen i Sverigeökat med över 150 000 personer, som arbetslösheten har minskat med 50000. Väldigt många nya jobb har alltså fillkommit, infe minst inom dcrt privatasektorn, sedan den tredje vägcrts politik blivit sjösatt. Självklart är den här - i sig själv glädjande -utvecklingen en huvudorsak till att inflationert har blivit etf bekymmer. Defär svårt att nå ned fill omväridens inflation, då vår arbetslöshet bara är enfemtedel av konkurrenternas. Om viskall klara aft bryta ned inflationen utan att öka arbetslösheten krävs inomekonomirt ett stort mått av självdisciplirt och ansvarstagande från allaparters sida. Företagen måste avstå frårt prishöjrtingar, lanfbrukarua måstehålla tillbaka livsmedelspriserna, politikerna måste undvika skatte-ochtaxchöjnirtgar, och lörtcbildningert måste ställas irt på låga nominellalöneöknirtgar. För att göra detta möjligt krävs ett brett program medirtsatser både på utbudssidan och efterfrågesidan i ekonomin. 1kompletteringspropositiortert har regeringen presenterat huvuddragen i etfsådant program;. Finanspolifikert skall mirtska staterts upplårtirtgsbehov. Penningpolitikenutformas så att likvidifctsöknirtgcrt begrärtsas. Irtkomstskaftesatserrtasänks för både 1987 och 1988. Arbetsmarknadspolitiken rikfas in på att bryta uppflaskhalsar på arbetsmarkrtaden. Irtvesteringsfonderna anvärtds för atf dämpa expartsiortcni överhettade områden och bygga ut kapacitetcrt i övriga regiorter. Regeringen förklarar atf dert är villig atf medverka tillatt arbetsgivaravgifterna inte höjs 1988, under förutsättning att parternasluter avtal som leder till en låg nominell kostnadsökning. På den statliga sidan avser regeringen atf tydligare angevilkert ökning av lönekostnaderna som är förenlig med en ansvarsfullfinanspolitik. Överskrids detta utrymme, skärps naturligtvis kravet på höjdproduktivitet i den offentliga verksamheten. Det kravet finns , men jumer vi ökar kostnaderna, desto skarpare blir kravet. Detta är vårt alternativ. Det ärlångt ifrån någon dans på rosor. Men det är ett sammanhärtgande ochkortsistertt program, som irtte väjer för vad som måste göras. Det är ettprogram, som klart och uttalat utgår frårt svårigheterrta aft förcrta låginflation och full sysselsättnirtg - mert som vägrar släppa efter påambitiortcrt aft det är dit vi skall. Jag tycker att det programmet skiljer sig en hel del fråndet alternativ som opposifionen företräder här . På en punkt iakttar deborgerliga fullständig tystnad. Målkortflikterna i den ekortomiska politikert,svårigheterna atf pressa tillbaka inflationert utart att ge avkall påsysselsättrtirtgsambi-fionerna, berörs över huvud taget inte. Opposifiortcrtstår helt utau svar på den ekonomiska politikcrts viktigaste fråga. Faktum äratt mart irtte crts bryr sig om att ställa frågart. Men inte nog med det. De fre partier som påstår sig utgöraett regeringsalternativ har den här gången skapat den mest fulländade röra avsina olika ekonomisk-politiska förslag som jag tror har skådats idenrta riksdag, och def säger inte litet. Aft få en klar bild av vad denborgerliga oppositionen egentligen står för är praktiskt taget ogörligt, om manläser finansutskottets betänkartde. I firtartsutskottet har de borgerliga visscriigcrt samlatsig till en gemensam reservation om "de allmärtrta riktlirtjerna" förden ekonomiska politiken. Men har, som påpekade,lagt fram en egen reservafion, som även den begåvats med rubriken"allmänna riktlinjer". Den handlar - i polemik mot den gemensammareservationert - om så centrala frågor som miljöpolitik och fördelningspolitik.Mert dessa "allmän- Den ekonomiska politiken m. m. nariktlinjer" avvisas i sin tur av de tilltänkta koalitionsbröderna imoderata samlingspartiet och , som tillsammans presenterarytterligare en reservation, den tredje reservafionen om de "allmännariktlinjerna" i det uttryckliga syftet aft avslå centerrescrvationen. Jag vet inte orti rtågOrt kan följa med i det här, men detbetyder åtminstone så mycket som att och infe vill hamiljö- och fördelnirtgspoUtik med i sitt regeringsalternativ. Jag tycker nog,även om det verkar litet bisarrt, atf det kunde vara intressant att höra om Åslinghar något svar på det erbjudande till centerrt som riktades frårtvärtsterparfief kommunisterna om att göra en liten koalition i de härfrågorna. Inom det borgerliga området tycks här vara helt isolerad. När det gäller de allmänrta riktlinjerna har vi alltsåinfe mirtdre än fre olika borgerliga reservationer, som polemiserar direktrtiot varartdra i gartska certtrala frågor. framhåller mart atf detbehövs "fasta spelregler" i dcrt ekonomiska politiken, för attundvika "polifisk osäkerhet", som mirtskar irtvesterirtgsviljart inäringslivet. Det gör, med förlov sagt, ett rätt komisktintryck atf man efter denna uppvisning i oenighet och oklarhet kräver säkerhetoch fasta spelregler. Ta t.ex. den borgerliga Crtcrgipolifikert. Infe är välden något mönster av klarhet. Infe tror jag atf de som skall fatta delångsiktiga invesfcringsbeslufen i näringslivet tycker sig ha fått särskiltklara besked om hur energiförsörjningen skulle kunna se ut under en framtidaborgerlig regering. Inte crts i de riktlinjer som man - uppenbarligen med stormöda - skrivit ihop sig om ges några klara besked om vilken ekortomisk politikmart vill bedriva. I själva verket är riktlinjerna så allmänna att de blirmeningslösa. Där slås t. ex. fast atf regeringen inte gjort någontirtgför aft "fa itu med de grundläggande sfrukturproblcmcrt" i densvenska ekonomirt. Som grundläggartde strukturproblem räkrtar opposifiortCrtuppertbarligert irtte budgetunderskottet, infe byfesbalartsurtderskotfet, ejheller arbetslösheten, försörjningen med riskkapital eller lönsamheten inäringslivet- allihop områdert där det skett stora förbättrirtgar uuder scuareår. I stället påstår opposifiortcn atf de vikfigaste problemeni den svenska ekonomin gäller skatterna, de offerttliga utgifterrta ochmortopolert, byråkrati och regleringar samt lönebildningen. Visst ligger det något i att det krävs insatser på fleraav de här områdena. Mcrt vad är def då opposifionen menar skall göras? Vilketär dess konkreta alternativ fill regeringspolitikcrt? Såvitt jag kan se firtnsdet inte något sådant alterrtafiv crts för de områdert som oppositionen självpekar ut som de centrala. När det gäller skatterna har väl splittringen aldrig varitså stor som . Centerföreträdare - senast nu . Åsling - går tillrasande angrepp på moderater och folkpartister för deras förslag tillmarginalskaftesänkningar. De olika partierna har olika syn på grundavdragen,reseavdragen och underskottsavdragen. De har olika förslag fill hurkommunalskatterna skall utformas. De har skilda uppfattningar om vilket dettotala skattetrycket i ekonomin bör vara. Det andråproblemet de borgerliga pekar ut är de offentliga utgifterna. måstehållas fillbaka, säger mau. Mcrt rtågra konkreta, gemensamma förslag till hurdef skall gå till redovisas inte. Tvärtom går de tre partierna när det gällerbudgetpolitiken fram med tre olika reservationer, just för att de inte kunnatena sig om utgiftspolitiken. Låt mig påminna om sådana tvistefrågor somregionalpolitik, u-hjälp, mjölksubventiorter och försvarsutgiffer, där detfirtns etf par tre borgerliga linjer i varje ämne. Man kart bara gissa sig till dcrt budgetpolitik som skullebli följden om dessa tre partier tvingades kompromissa ihop sig om en, gemensampolitik. Men det troligaste är att det skulle bH en uppreprtirtg av det somdrabbade uuder de borgerliga koalifiortsregeringarnas år - def somBertgt så träffartde kallat "dcrt största gemertsamma rtämrtarenspolifik". Allt enligt principen: Om jag får min skaffesärtkning, får dudin utgiftsökning. Och här finns mycket att välja på, både i form avskattesänkningar och utgiftsökningar. vill sänka skatterna med 25miljarder och vill öka utgifterna med 10 miljarder. Det skulle nog blien härlig soppa av en uppgörelse dem emellan. Härnäst på den borgerliga lisfart kommer avmonopoliseringoch avreglering. Där inskränker man sig fill allmänna uttalanden som, såvittjag kan se, infe betyder någontirtg för dert praktiska politikert. Se t. ex. påde tre partierrtas högst olika syn på jordbruksregleringen, som är en centraldel av den svenska regleringsekortomin. Vi har redan fått . Åslirtgsbesked om att minsanrt inte tänker sig någort avreglerirtg på dettaområde, vilket däremot och gör. Eller se påvalutaregleringert, etf artnat regleringsområde. Där skiljer moderaterrta utsig gcuom aft kräva ert helt annan valutapolitik. skall ansluta sig tilldet europeiska monetära samarbetet, med alla de konsekvertser det får. Det sista "fillväxfhinder" som de borgerliga tarupp i sin gemensamma rescr-vatiort är lönebildningen. Hår har man faktiskt påen punkt kunnat samla sig till en någorlunda gemensam uppfattrting, somdessutom ligger nära regeringens. Det äratt statsmakterna i förväg skall anvisadet belopp som står till förfogande för lörtcökningar i den statliga sektorn. Mcrt i övrigt, förutom det gamla kravet på aft höjacgcrtavgiftcrna i arbefslöshetsförsäkrirtgen, firtrts irtga kortkreta förslag.Irtte crts hur arbefsgivaravgifterrta skall hanteras inför rtästaavtalsrörelse har mart kurtrtat crtas om. Här har de borgerliga partierrta tvåskilda uppfattrtingar. Alltså, fru talman; Infe crts på de huvudområdcu som deborgerliga själva lyft fram förmår de formulera något sammarthållet alternafivfill regeringens polifik. I själva verket framstår de borgerliga som mersplittrade och mer regeringsodugliga än vad de gjort -och det vill infe säga litet. Om man artalyserar opposifiortspartierrtas förslag var försig och föreställer sig att de som crtsamt parti skulle styra , blirbilden tyvärr inte bättre. säger att vi måste strama åt konsumfiortcrt,med motiveringen att vi skall förstärka utrikesbalans. Men det somföreslås leder irtte till rtågort förstärkning av bytesbalansen utan tvärtomtill en försvagning. Det beror på att visserligen vill strama åtden offentliga konsumtiortcrt kraftigt, men genom skatfesärtkningarsläppa fram Den ekonomiska politiken m. m. Den ekonomiska politiken m. m. Det kart inte vara obekant aftimportbertägenheten i den privata konsumfiortcn är mycket högre ärt i denoffentliga, vilket gör aft den politik mart rekommenderar skulle leda fill attimporten ökar och byfcsbalanscrt försämras. Moderaterrtas politik skulle också - tvärtemot vad dehävdar - kraftigt försvaga statsbudgeten. Det mycket omfattande och flerårigaskattcsänk-ningsprogram som föreslår skall i hög grad finansierasmed engångsåtgärder. A la skall man sälja ut olika statligatillgårtgar, Redart kommer budgetcrt, ertligt finansutskottefsbedömning, aft försvagas och underskottet successivt att växa i takt med attskattesänkrting-arna får genomslag på budgeten. Om budgetunderskottet skallkunna reduceras, som säger sig vilja, krävs det fortsatta mycketlångtgående, men ännu icke redovisade, nedskärningar av statsbudgetensutgifter. Jag skulle vilja fråga ; Vilka är de? Tio miljarder omåret vill ni sänka skatterna med. Och vilka fördelrtirtgspolitiskakortsekvcrtser kommer det aft få? utvecklade i sitt inlägg moderaternasomsorg om de vanliga människorna, som skall få skattesänkningaroch höjd levnadsstandard i motsats till deras eländiga tillvaro undersocialdemokratins regeringstid. Tobissort sade också att moderaterrta skallägrta fiden fram till valet åt atf klargöra vad ett byte av regeringskulle innebära. Låt mig ge ett bidrag till denna klargörande verksamhet. De förslag har framlagt i sambartd medbudgetcrt har crt kraftig profil till de högavlönadcs förmån. Det beror främstpå förslaget till sänkt inkomstskatt. Men man säger också nej fill en höjningav bostadsbidragen och föreslår sänkt sjukersättrtirtg, som drabbarLO-kollektivet. Eftersom detta irtte har rtivån garanterad i avtal, förstärkseffekten ytterligare. Inom finartsdepartemerttet har vi gjort beräkningar somvisar att den disportibla inkomsten för en höginkomsttagarfamilj med två barnökar med nära . Däremot får en ensamstående förälder med två barn ocharbefarlört . mindre aft leva på. till demmed höga inkomster och . mirtdre fill dem som har låga irtkomster. Ärdetta ett uttryck för omsorg om de vartliga märtniskorna, som plågas av låglevnadsstandard, ? Boertdekostnaderna för en arbetarfamilj kommer att öka med3 . har mage aft ståhär och hävda att jusf vill skära ned levnadskostnaderna för hyresgäster. Pensionärerna råkar också illa ut. De som har låg pensionfår det sämre med förslag. Det är bara rtär man har full ATP ellerdärutöver som de sänkta skatterna slår igenom för pensiortärerrta. Men enpensionär som bara har folkpensiort och lifcrt ATP får crt försämring med drygt1 . Def kanske verkar småaktigt, fru falman, aft pä def härviset gräva i förslag och avslöja vad de innehåller. Men LarsTobisson deklarerade att nu skall klargörande verksamhet bedrivas fram .fillvalet. Vi skall bidra med vad vi kan. Vi harockså försökt se på vad centerrt egentligen vill, och vi begriper inte Man sägeratt regeringen inte hållit tillbaka konsumtionert tillräckligt. Det kan ligganågortfing i det.