prot · GA0994 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag ber att få yrka bifall till folkpartietsreservationer i arbetsmarknadsutskottets betänkande nr 11 och i övrigt tillutskottets hemställan. A rbetsmarknadspoliti-ken, m. m. 5BÖRJE (): Den socialdemokratiska regeringen lider minstav allt av blygsamhet. Den tillskriver sig ofta resultaten av deninternationella högkonjunkturen 1983-1987 och de positiva följderna avoljeprisraset och andra internationella skeenden. Men sanningen är att sett iförhållande till den starka internationella draghjälp som ekonomin haft sedan1982 så har regeringen redovisat förvånansvärt dåliga siffror för antalet öppetarbetslösa och för antalet personer i olika arbetsmarknadsåtgärder. Antalet förtidspensioneradehar ökat i en takt utan motstycke. Regeringspolitiken orsakar framför alltsvåra regionala obalanser med besvärande följder i avfolkningsområden ochbesvärande stockningsproblém i främst'. När det gäller arbetsmarknadspolitiken har centerpartietnågra övergripande målsättningar. Jag skall här kort nämna två. Den första äratt alla skall kunna, eller bör kunna, hjälpa till i samhället - var och enefter sin förmåga. Den andra målsättningen är att politiken skall inriktas påregional balans. Dessa två målsättningar kräver en politik som skaparframtidstro och ger småföretagen goda möjligheter. Det krävs en medvetenpolifik i alla departement vilken syftar till att utveckla hela vårt land. Detkrävs en politik som ger alla ungdomar en bra start på arbetsmarknaden. i kommer att återkomma till den frågan. Detkrävs en politisk vilja att ta till vara de areella näringarnasutvecklingsmöjligheter. Det krävs en politik som syftar till att höjautbildningsnivån i hela landet, bl. a. genom en stark satsning på de mindrehögskolorna. Det krävs en skatteutjämning som ger alla kommuner ochlandsting lika möjligheter. Det krävs en politik som för ut nya tekniker i helalandet. Det krävs basinvesteringar i vägar och kommunikationer, även i områdensom starkt eftersatts genom regeringens politik. Jag skulle kunna fortsätta att lista sådanakrav under hela mitt anförande, men jag sammanfattar med att säga att det äravsaknaden av dessa uppräknade inriktningar som gör regeringens politik såäventyrlig, så koncentrafions- och centraliseringsinriktad och så litet lämpadför att möta en lågkonjunktur. Det är en politik som ger många ungdomar endålig start, en politik som utarmar stora delar av vårt land. ser man en bristande konsekvensi regeringens handlande. Uttalanden i en riktning följs av åtgärder som går imotsatt A rbetsmarknadspoliti-ken, m. m. riktning.Särskilt tydlig är disharmonin i frågor som rör regional rättvisa ochutveckling. Låt mig ta ett talande exempel. Industriministern brukar isina förvalsturnéer runt om i landet tala om vikten av att kvalificeradetekniker och ny teknik förs ut från . Ja, fick viett strålande, eller rättare sagt mycket ledsamt exempel. Då gickarbetsmarknadsdepartementet, AMS och länsarbetsnämnden i ut i ensamordnad kampanj tillsammans med andra departement, bl. a.industridepartementet, för att dra kvalificerade tekniker och civilingenjörerfrån övriga landet till . är det ju så att det är det övriga landet som har storbrist på kvalificerade tekniker, medan har ganska gott om denvaran. Det är det övriga landet som behöver få en stark positiv utveckling. Idet läget går den socialdemokratiska regeringen, med bl.a. ,ut i en stor kampanj för att mer eller mindre avfolka övriga landet på kvalificeradetekniker. Det är ju i och för sig trevligt att industriministern är ute och istora tal ger visioner i motsatt riktning, men den praktiska regeringspolitikenär tyvärr koncentrationsinriktad på det sätt som jag här kort har beskrivit. begär i sin motion omarbetsmarknadspolitiken att skall ta avstånd från sådant häragerande och helt enkelt säga till: Detta får icke hända igen. Det är nämligenett agerande som är förödande för i princip hela vårt land. Men , utskottets ordförande, vill icke förstå.Jag hoppas därför att arbetsmarknadsministern själv senare här skall bede fyra femtedelar av vårt land som den här aktionen riktat sig emot om ursäkt.Det gäller en del av vårt land som den förre socialdemokratiske landshövdingenHans Hagnell kallar det svarta . Skall jobb och miljö i vårt land måste regeringenskoncentrations-och centraliseringspolitik avlösas av en medvetendecentraliseringspolifik. De mindre företagen blir viktiga i en sådan politik.Skall jobben , skall ekonomin komma i balans, skall vi uppnå en regionalbalans, då är det viktigt att vi får många nya småföretagare och tillväxt iflertalet av småföretagen. har föreslagit en rad åtgärder för att få igång en sådan utveckling. Socialdemokratin däremot visar en förvånansvärdensidighet i sin inriktning på enbart stora företag och de allra störstaorterna. talade sigarbetsmarknadsministern varm för den s.k. arbetslinjen. Sedan har detallteftersom blivit allt tystare. Jag kan förstå det. De kronor - eller rättaresagt mängmiljardbelopp - som går till kontant arbetslöshetsersättning är tyvärralldeles för många. Detta trots att en tredjedel av de arbetslösa under enperiod inte får en enda krona till sin arbetslöshet. förespråkar med kraft arbetslinjen. Dennalinje bör enligt vår mening paras med en allmän arbetslöshetsförsäkring. GörelThurdin kommer senare här att utförligare gå in på den delen.Arbetslinjen och allmän arbetslöshetsförsäkring för dem som förlorat eller intefått ordinarie jobb måste i den stora ekonomin bli en liten restpost, så litensom möjligt. Det som behövs är positiva framtidstroskapande åtgärder som en storsats- ning påutbildning, som kraftfulla infrastrukturella satsningar, som stimulans av ny-och småföretagande, som en rättvis fördelning av välfärden. Detta är stommen icenterpartiets linje för arbete åt alla och en god miljö i hela vårt land.Ingvar i och kommer senare här att meri detalj beröra alla de reservationer som har blivit följden av dessaövergripande målsättningar. Jag ber avslutningsvis att få yrka bifalltill reservationer, dem som vi har ensamma som parti och dem som vihar tillsammans med andra partier. 6 (vpk); Vi har en förhållandevis hög öppenarbetslöshet i en högkonjunkturs förlängning. Också de arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna och undersysselsättningen är betydande i vårt land. Arbetslöshetenär ett gissel. Arbetslöshet är ju det värsta som kan drabba en människa. Ettsamhälle som inte är organiserat så att det kan garantera människor ett arbeteoch utkomst har dömt sig självt till undergång. Därför krävs ett mänskligtsamhälle, där människans intressen står i centrum. Först då har vi friamänniskor som kan utveckla sin individualitet och göra en samhällsinsats. Inte i något land har kapitalismen lyckats bemästraarbetslöshetsproblemet. Tvärtom, miljoner och åter miljoner är arbetslöshetensskara i dessa länder. Det är det systemet i sig självt som föderarbetslösheten. Vinstmax-imering och åt det arbetande folket sysselsättning ochutkomst är oförenliga krav. I det kapitalistiska systemets historia är vi nu inne iden period som kännetecknas av svag tillväxt. Orsaken är främst den växandemotsättningen och skillnaden mellan kapitalackumulation och möjligheten attrealisera det ackumulerade kapitalet. Kapitalet vänder sig då inåt i sinstrategi. Reducering av kostnader och utstötning av människor ur produktionenblir då framträdande drag. I västekonomierna, som vi är så beroende av, ärarbetslöshetstalen - inte minst inom - uppe i minst 31 miljonerpersoner. vet vi att det i tredje världens satellitekonomiergenomförs regelrätta krig och utrotningskampanjer mot de fattiga befolkningsskikten.En starkt ökad produktivitet gör att en ökning av totalproduktionen kanupprätthållas även med en minskning av det arbetande folkets andel. Dagens alltmer utpräglade spekulationsekonomi skärperlönsamhetskraven, vilket får som följd snabbare strukturomvandling med flernedläggningar och färre nyinvesteringar. Följden är det som vi upplever i dag:en kronisk överkapacitet av en stor armé av arbetslösa och undersysselsatta somaldrig sugs upp av arbetsmarknaden. Högkonjunktur är högkonjunktur mätt enbartmed försäljning och profit. Arbetslösheten kvarstår som ett grundelement. I den svenska ekonomins ökade bundenhet vid detransnationella koncernerna och genom EG-anpassningen förstärks kapitalismensutvecklingstendenser. Den nationella självständigheten undergrävs alltmer.Möjligheten A rbetsmarknadspoliti-ken, m. m. Arbetsmarknadspolitiken, m. m. att föraen egen och självständig industri- och arbetsmarknadspolitik reduceras i taktmed det internationella beroendet. Den tredje vägens politik med den extrema satsningen påkapitalets exportinriktning har ytterligare förstärkt dessautvecklingstendenser. Kapitalet har fört en framgångsrik klasskamp. Medan dessinriktning av politiken genomförs spelar SAF numera som organisation en ganskaundanskymd roll. Dess idéer förverkligas nu främst genom regeringspolitik.Därmed har dess grepp över strukturomvandlingen ökat. Värderingar som denstarkes rätt, att tro bara på sig själv och strunta i andra har vunnit instegpå bekostnad av arbetarrörelsens traditionella värderingar om rättvisa ochjämlikhet, solidaritet och gemenskap. Fackföreningsrörelsens ledning och andrafolkrörelser som styrt utifrån socialdemokratins tredje väg har starkt bidragittill att den organiserade rörelsen mot de nyliberala idéerna har uteblivit. När finansminister här ifinansdebatten i sin iver att tysta den borgerliga oppositionen vältrade sig ilovord över svensk arbetsmarknadspolitik, att den hade fått beröm i enhögertidskrift i , var det en utmärkt bekräftelse på svenskarbetsmarknadspolitiks inriktning. Den går i nyliberalismens ledband. Den fulla sysselsättningen sägs vara ett mål förarbetsmarknadspolitiken, men detta är helt och hållet underordnatkapitalintresset. Det är en sanning. I sig själv har arbetsmarknadspolitikeninte något annat syfte än att anpassa arbetsmarknaden efter kapitalets behov.Det kännetecknar varje åtgärd: AMS inriktning, utbildningsinsatserna,handikappinriktningen, ungdomsåtgärderna, arbetsförmedlingens flyttlasspolitikm. Arbetsmarknadspolitiken skulle däremot inriktas påmålsättningen allas rätt till ett meningsfullt arbete. Det kräver en helt annanindustripolitik och en helt annan ekonomisk politik. Till skillnad mot målet full sysselsättning innehållermålet allas rätt till ett meningsfullt arbete en kvalitativ målsättning. Fullsysselsättning däremot, i bakvattnet av kapitalets strukturomvandlingsprocess,skapar bara tillfällighetssysselsättning med allt sämre rättsställning ochtrygghet. Det är helt klart att arbetslösheten numera är ett ståendeinslag i ekonomin. Full sysselsättning i klassisk mening är inte längre möjlig,med rådande ekonomiska och sociala strukturer. Regeringens arbetslöshetspolitikär ett resultat av att målet allas rätt till arbete är underordnatbudgetunderskottet och åtgärder mot löneökningar och för stimulans tillstorfinans och exportinriktning. Fortsatt hög strukturell arbetslöshet är uppenbarligen detpris vi får betala för den tredje vägens politik. Kampen mot arbetslösheten måste göras till politikenshuvudfråga inför 1990-talet. Det betyder att landets ekonomiska politik ochstatens insatser måste inriktas på att bekämpa arbetslösheten - statligaföretag, löntagarfonder och regionalpolitik skall omvandlas till redskap fören arbetsskapande politik. De viktigaste inslagen har vi presenterat i dettabetänkande och i vår motion. De kan sammanfattas så här. - Man måste bygga ut dengemensamma sektorn, socialt och samhällsekonomiskt, för att skapa arbete. - Det behövs enförnyelse av industriproduktionen. Det behövs ett industrialiseringsprogram. - Det behövskraftiga insatser för att kvinnor och ungdomar skall få arbete och försörjning.För detta är en uppvärdering av de traditionella kvinnoyrkena nödvändig. - Den regionalautarmningen måste brytas genom en medveten styrning av investeringarna. - Transnafionaliseringenpå kapitalets villkor måste motarbetas, som industrin utvecklas moten inriktning på hemmamarknaden. - Vi måste satsapå en arbetstidsförkortning som ger rättvis fördelning av landetsproduktionsresultat. - Dearbetshandikappades rätt till arbete måste bli en realitet. - Arbetsmarknadsutbildningenmåste främst inriktas mot fördelningspolitiska och sociala mål i stället föratt vara underordnad de kortsiktiga och smala krav som det privata näringslivetställer på utbildningen. Förnyelsefonderna kunde, rätt använda, vara enprogressiv del i en sådan utveckling för arbete på rimliga villkor. - Storfinansensmakt och ägande måste brytas, i första hand genom en nationalisering avaffärsbanker, investmentbolag, kreditinstitut och privatägda försäkringsbolag. En sådan politik skulle skapaförutsättningar för arbete åt alla. Utifrån de här riktlinjerna skallnaturligtvis arbetsmarknadspolitiken ha sin inriktning. Den måste ha ensärskild sysselsättningsbudget, så att man ser vad åtgärder på olika plan istatsapparaten ger i form av sysselsättningseffekter. Den måste bygga påflerårsbasis. Kommunerna måste erhålla ramanslag, som de friare kan disponera.Det underlättar att kombinera olika åtgärder efter behov som föreliggerregionalt. Vpk:s förslag i sysselsättningshänseende är att satsa 4miljarder kronor på fasta jobb inom den offentliga sektorn. Finansieringen avdetta får tas från den sektor i samhället som inte investerar, framförallt från de likvida medel som finns i överflöd men inteinvesteras för sysselsättning. Arbetsmarknadsåtgärdernas innehåll bör förändras ibetydande delar. De måste utveckla människors kunnande på ett helt annat sätt.De måste stärka de arbetandes rättsställning, så att man har rätt till stöd närman blir arbetslös, så att det inte finns tvångsmoment iarbetsmarknadspolitiken osv. Rättssituationen för den arbetande skall generelltvara mycket bättre. Behovet av en förändring av arbetsmarknadspolitikensinriktning syns tydligt vad gäller ungdomen. Där krävs förändringar, där synsvad som kommer att hända med en fortsättning av den tredje vägenstillfällighetslösningar. Dessutom är arbetslösheten bland 20-24-åringar somstörst. Här har vi bl. a. ungdomsplatser, ungdomslag och inskolningsplatser. Deär de senaste inslag som har tillskapats för att, kan man säga, gömma undanungdomar i sysselsättningar som inte är fasta arbeten. De är alltså särlösningar,som innebär en orättvis behandling av ungdomen, inte minst lönemässigt. Dettaskiner igenom på många andra områden vad gäller ungdomar. De får hela tidenkänna sig mindre värda. Myndighetsåldern är i realiteten i stället för18, som den skulle vara. Arbetsmarknadspolitiken, m. tn. Arbetsmarknadspolitiken, m. m. En sådan här samhällsutveckling hotar ungdomens rätt ochvärdighet och alltså även vår framtid. Denna farliga, ungdomsfientliga tendensanser vi måste bekämpas med all kraft. Det finns ju stora behov i samhället sombehöver täckas, och genom att tillfredsställa dem kan man skapa fasta jobb. Vimåste alltså vara optimistiska och satsa på nya jobb. En del lösningar som föreslagits kan naturligtvis varabra, men i grunden är problemet med ungdomsarbetslösheten mycket djupare ochkräver en politik som syftar till fasta jobb med en lön att leva på. För att nådit måste man faktiskt gå till attack med kraftåtgärder mot storkapitaletspenningspekulation, kapitalexport och, naturligtvis, för att skapa resurserna,en skärpt beskattning av storbolagsvinsterna. Vpk föreslår därför att inskolningsplatserna,rekryteringsstödet och ungdomslagen skall upphöra 1988. Med en satsning på denoffentliga sektorn om för fasta jobb kan ungdomen erbjudasjobb som ger försörjning, mening och människovärde. För övrigt finns det ingensom helst anledning att ha kvar former som ger det privata näringslivet direktalönesubventioner. Ungdomarna är ju utsatta i dagens samhälle.Arbetslöshetsersättning får man bara när man har kvalificerat sig genom att hahaft ett jobb, och inträdet på arbetsmarknaden försvåras för dem. Dessutomupplever ungdomarna arbetslivet som omänskligt när de möter det. Det stämmerinte med de vackra mål som ofta ställs upp för arbetslivet. Arbetsmiljön,framför allt den psykosociala arbetsmiljön, är i stor utsträckning direktdålig. Därför protesterar ungdomarna mot arbetslivets villkor ocht. o. m. slutar sina anställningar, t.ex. i bilindustrin och andra liknande därmänniskan genom arbetsorganisationen har underordnats maskinen och tekniken. När de här ungdomarna slutar sina jobb får denaturligtvis, efter , arbetslöshetsersättning.Detta ondgör sig nu borgerliga kretsar över. T.o.m. landets arbetsmarknadsministerhar i ett uttalande visat att regeringen kan vara beredd att tafsa på dedeltidsarbetslösas villkor och förlänga avstängningstiderna för dem somfrivilligt slutat sin anställning. Detta är en skandal. Tankarna är komna frånhöger och bygger pä nyliberala värderingar. Nej, i stället för att sikta till försämringar för deredan utsatta grupperna bör en allmän arbetslöshetsförsäkring införas som haren sådan utformning att den är rättvis och så gynnsam som möjligt för dem somdrabbas av arbetslöshet. Den bästa lösningen framstår som att alla typer avinkomstbortfall och oförmåga att skaffa inkomst täcks med en endasocialförsäkring med en enhetlig administration. De borgerliga har förslag på en utredning om allmänarbetslöshetsförsäkring, men deras främsta strävan är att vältra överkostnaderna från försäkringen till medlemskollektivet - en helt felaktigutveckling. En omedelbar förbättring av arbetslöshetsförsäkringen voreatt karensdagarna direkt slopades. Utgångspunkten bör vara att skapa ett sågott försäkringsskydd mot inkomstbortfall vid arbetslöshet som möjligt. Redannågra dagars fullständigt inkomstbortfall kan innebära en avsevärd ekonomiskpåfrestning för den som är helt beroende av arbetsinkomsten för sinförsörjning, vilket kan leda till att andra former av samhällsstöd måste utnyttjas.De skäl som angivits mot att slopa karensdagarna har främst varit budgetmässigaoch administrativa, men om den politiska viljan finns kan man naturligtvisgenomföra denna rättvisereform och ta bort karensdagarna. Det behövs ingenutredning för detta ändamål. Den svenska arbetsmarknadspolitiken är inteorganiserad för att möta en massarbetslöshet. Den massarbetslöshet som vi harnu är långsiktig med kroniska problem, och den kan inte avhjälpas med småtillfälliga åtgärder, med primitiva medel. Arbetsmarknadspolitiken åren del avregeringens nyliberala ekonomiska politik. Den döljer det kapitalistiskasystemets sönderfall, och den gynnar kapitalets strukturomvandling. Därmedblir också arbetsmarknadspolitiken ett verksamt medel för att effektiviseraoch bevara kapitalismen, med följder för hela utvecklingsmekanismen i landet. I nästa stund kan man tala om regional balans - samtidigtsom man följer den nyliberala tanken på en arbetsmarknadspolitik som skaparjust dessa regionala obalanser. Kännetecknande är ju att man försöker gömmaundan och förvalta de strukturarbetslösa i allehanda projekt, där det inteställs några som helst krav när det gäller ett meningsfullt arbete åt alla, enförsörjning och ett drägligt socialt liv, när det gäller att arbetet har ensocial mening, ger människovärde och får den rättsställning som det skall ha.Och det är AMS som har blivit utsedd att förvalta denna arbetsmarknadspolitikoch denna serviceinriktning. Det innebär framför allt en service åt företagen,och man lämnar de arbetslösa i stort sett åt deras öde när det gällerframtiden. I det här betänkandet är skillnaden mellanregeringspartiet och de borgerliga hårfin. Det är samma bevekelsegrunder förarbetsmarknadspolitiken. Arbetarrörelsens traditionella rättvise-, jämlikhets-och solidaritetskrav, som innebär allas rätt till ett meningsfullt arbete,bärs bara upp av vpk här i . Glädjande nog växer opinionen ilandet för denna linje. Protesterna mot nedläggningar och flyttlasspolitik,kravet på arbete i hemregionen, kravet att det skall investeras i istället för i utlandet, är naturiigtvis riktiga reaktioner på utvecklingen. Deförslag som vpk lagt fram när det gäller arbetsmarknadspolitiken gäller ettsamhälle där man fördelar landets tillgångar rättvist, där man bekämpararbetslösheten och undersysselsättningen, som de innebär vägen tillallas rätt till ett meningsfullt arbete. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till samtligavpk-reservationer till det här betänkandet. Arbetsmarknadspolitiken, m. m. 7ELVER () replik: Vpk brukar ju tala om ett så utopisktsamhälle att vi kanske ofta lämnar det talet därhän. Men när så liberala honnörsord i sin mun som strävan efter ett mänskligt samhälle,då undrar jag vad han egentligen avser. Han gör ett häftigt utfall mot kapitalismen, och det måhan göra. Men menar han den svenska biandekonomin och den låt vara i och försig ofullständiga marknadsekonomi vi har, sä vill jag ändå invända mot att detskulle vara samma sak. Jag vill tvärtom varna för både en socialistisk och enkommunistisk utveckling. 2 protokoll 1986/87:94 A rhetsmarknadspoliti-ken, 171. m. Sedan avslutar han med att säga att det egentligen bara ärvpk här i som har någonting att komma med. Ja, det får stå förLars-Ove egen räkning. Men jag skulle vilja ställa en kort fråga: nämna något kommunistiskt land där full sysselsättning och ettmänskligt samhälle har upprätthållits? 8 (vpk) replik: I sitt försvar säger liberalen ElverJonsson att det inte är kapitalism, utan någon form av biandekonomi som vi harhär. Och så gör han det klassiska konststycket: När han skall försvara sitteget fögderi, hamnar han i några andra system. tror jag, , att om man bygger ettsamhälle, där man utgår från rättvisa, där man fördelar produktionsresultatenrättvist, så skall vi här i kunna genomföra allas rätt till arbete,och ett arbete som är meningsfullt. Kan garantera detta? förordar en ekonomisk politik som påskyndarstrukturomvandling, utflyttning av industri, kapitalexport, och samtidigtondgör han sig över den regionala obalansen. Kan säga att hannågonsin vill ha arbete åt alla och att detta arbete skall vara meningsfullt?Vad har han för system för det? Det måste väl vara mer adekvat att få svar påden frågan här i ! Hur kan det gå ihop - att i ena stunden understödjastrukturomvandlingen och avfolkningen av och i andra stunden säga hävdar allas rätt till arbete? 9 () replik: Det var som jag trodde; Vi får inget beskedomvad förordar för system. Han kan inte ge ett enda exempel påatt kommunism har kunnat förenas med full sysselsättning och ett mänskligtsamhälle. Så ställer han en retorisk fråga till mig; Vad vill dåfolkpartiet? Ja, kort sagt; Läs arbetsmarknadspolitiska mofion!Det är det svar jag vill ge här . Jag tror alltså att väd vi behöver är ett decentralistisktsamhälle med ett stort löntagarinflytande, med en socialt styrdmarknadsekonomi. Det är den mest framkomliga vägen till ett mänskligt samhälle,där man kan få en förhållandevis hög sysselsättning och där människor samtidigtkan komma fill tals. Jag skall inte frånkänna vpk ganskaskickliga analytiker. Men när mah kommer till åtgärdsdelen står man oftatomhänt, för de kommunistiska exemplen är varnande exempel, både nu ute ivärlden och i historien. 10LARS-OVE (vpk) replik: Jag vill först säga att varken jag är försvarsadvokat för några andra system i andra länder. Även omprinciperna skulle vara mycket lika, tror jag inte att försvararnyliberalismen i , eller några andra länder. Därför behöver vikanske inte svara på frågor om andra länder och ta ansvar för någonting där. Men vi kanta ansvar för det som händer i och den politik vi för. Och dåsäger jag till ; Först understödjer man kapitaletsstrukturomvandling, och man sätter inte någonting emot den kapitalexport somförekommer ; man fillåter att rikedomar som skapas i svensk industriflyttas utomlands i stor utsträckning. Industriinvesteringarna är låga i det härlandet. Man vill banta ned den offentliga sektorn. Och så säger man att manvill ha full sysselsättning. Det går bara inte ihop. Jag tycker inte att jag står särskilt tomhänt när detgäller mina förslag.