prot · GA0933 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag har, inledningsvis i regeringens skrivelse konstaterat att dentotala brottsligheten har ökat under de senare decennierna och försökt geexempel på orsaker och faktorer i samhället som har betydelse förbrottsutvecklingen. Jag har i det sammanhanget uttalat bl.a. att den inte barahänger samman,med yttre fysiska faktorer i samhället utan- också naturligtvismed de sociala och ekonomiska förhållanden som människor lever under. När det gäller den första frågan från villjag hänvisa fill att det inte i skrivelsen har påståtts att brottsligheten ärett resultat av individualism och konkurrens. Vad jag har uttalat är något heltannat, nämligen att möjligheterna att motverka brottslighet och socialutslagning är störst i ett samhälle som präglas av solidaritet, omtanke ochansvarstagande människor emellan. Den andra frågan gäller alltså det viktiga inslag i detbrottsförebyggande arbetet som består i att på ett bestämt sätt ange gränseroch normer särskilt för barn och ungdom. Att åstadkomma detta förutsätter attalla vuxna, föräldrar, daghemspersonal och skolpersonal och andra som kommer ikontakt med barn och ungdomar tar ett större och mer aktivt ansvar när detgäller att förmedla den nödvändiga känslan av solidaritet och omtanke. Här harvi alla en viktig uppgift som ingen får. dra sig undan. BjörnKörlofs tredje fråga hänger nära samman med vad jag har sagt. Jag har iskrivelsen understrukit att insatserna mot brott ytterst måste vila på vars ochens personliga ansvar. Ståtsmakterna kan emellertid på olika sätt stödja föräldrar,lärare och andra vuxna när det gäller att förklara innebörden ochkonsekvenserna av våldshandlingar. Om exempelvis entydigt tar avståndfrån våldet och enas om ett program för att bekämpa det,, innebär detta ettstöd av det slag som efteriyser. Då det slutligen gäller sista fråga är detinte bara rättsväsendet jag syftar på när jag talar om snabba, begripliga ochtydliga samhällsåtgärder. Det gäller i lika hög grad åtgärder inom t. ex.skolområdet och de sociala myndigheternas ansvarsornrådé. Det måste krävasfasta och konsekventa åtgärder för att tydligare än nu markera när ungdomar haröverskridit gränserna för det tillåtna. Ett konkret exempel på det jag syftar på är att debrottsutredande organen ges uttryckliga befogenheter att uppmana den unge attgöra rätt för sig och att den unges medverkan i detta avseende tillmäts ökadvikt vid prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse. Som nämns i skrivelsenpågår i étt arbete med en departementspromemoria därdessa frågor tas upp.' När det gäller frågor om moral, etik ochlevnadsregler kan jag i stora drag hänvisa till vad jag har anfört. Vadsom för mig framstår som väsentligt är att ungdomar får lära sig solidaritet,omtanke och ansvarstagande och att de får en grundlägggande respekt för andrasperson och andras egendom. Som jag konstaterade har alla viixna här ettgemensamt ansvar. Särskilt gäller detta naturligtvis föräldrar men också andrasom i sin dagliga verksamhet kommer i nära kontakt med barn och . ungdomar, t.ex. personal vid daghem, skolor, ungdomsgårdar och sammanslutningar förungdom. 28 (): Jag vill först tacka justitieministern försvaret på mina många frågor. Jag hoppas att vi nu får en litet mera konkret ochverklighetsnära debatt om hur vi på olika sätt skall kunna ta itu med detökande våldet i det svenska samhället. De svar som justitieministern givit på mina frågor är dockmärkligt konturlösa och enligt min uppfattning delvis verklighetsfrämmande.Svaren hålls på en idealiserad och högtsvävande nivå som har föga att göra medden vardagsvärld som t. ex. skolans personal lever i. Under den allmänpolidskadebatten refererade jag dll en rubrik i ,som bl. a. hade innebörden: Elev sparkade ner lärarinna. I artikeln redogjordesför hur en elev sparkade och slog en lärarinna medvetslös, och det redovisadesatt lärarkollegerria i skolan hotade att ställa in undervisningen i protest motvad de betecknade som "den hopplösa situationen och det ökade' våldet iskolan". I gårdagens nummer av lyder den stora rubrikenpå första sidan - den är naturligtvis uppslagen på det braskande sätt som ärvanligt i kvällspressen: "Jag var livrädd bli våldtagen i skolsalen".Därefter redogörs för hur en 30:årig lärarinna, chockad efter en upplevelse medfem sex tonåriga pojkar, blev tvungen att sjukskriva sig efter ett mycketdramatiskt händelseförlopp i en avlägsen del av skolan. Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. Jag är starkt medveten om att man inte skall dra generellaslutsatser i fråga om enskilda fall. Men när det gäller det ökade våldet ochnedbusningen i skolan är vittnesbörden så många och så samstämmiga att det integår att hänvisa till att det rör sig om händelser med någon särprägladorsaksfaktor. Utvecklingen är djupt oroande, och den huvudsakliga insikten -detta visar grundläggande forskning inte minst inom Brottsförebyggande rådet-beträffande den totala brottsutvecklingen i vårt land är att bakom skadegörelse,snatterier, stölder, hot och våld står i ökande och accelererande omfattningunga människor - så unga att de är under straffmyndig ålder.Kriminalitetskarriärerna börjar alltså här. Vi måste därför fråga oss undervilka förhållanden barn och ungdomar egentligen växer upp i vårt land. Det ärmot den bakgrunden jag har ställt mina frågor till justitieministern. Jag skallnu kortfattat något kommentera jusdtieministerns svar. Justitieministern säger när det gäller den första frågansom jag ställde att han inte menat att individualism och konkurrens är orsaktill brottslighetsutvecklingen. Men läser man justitieministerns skrivelsetill ter den sig mycket märklig på den här punkten, förjustitieministern ställer motsatsparen solidaritet, omtanke och ansvarstagandeå ena sidan mot vad han kallar för individualism och konkurrens. Men samtidigtstår det på åtskilliga andra ställen i skrivelsen att det krävs ettindividuellt ansvarstagande för att man skall kunna bekämpa brottsligheten, ochdet är vad jag också tycker är det riktiga sättet att uttrycka saken. Jag seralltså inget motsatsförhållande härvidlag när det gäller ett individuelltansvarstagande, men justitieministern gör en åtskillnad. Vidare menar jag att om nu möjligheterna är större attmotverka kriminalitet i ett samhälle som präglas av solidaritet, omtanke ochansvarstagande - jag tror också att det förhåller sig så - måste ju alla visom arbetar politiskt i och på andra håll i samhället få en allvarligtankeställare. Det gäller inte minst socialdemokratin, som under istor utsträckning har satt sin prägel på utvecklingen. Vad kan det bero på attbrottsligheten har fördubblats ? Det måste ju vara någotmisslyckande när det gäller solidariteten, omtanken och ansvarstagandet, om vihar denna utveckling, och detta var innebörden i min fråga. Den andra frågan, herr talman, hur justitieministern avseratt vi skall kunna "på ett bestämt sätt ange gränser och normer särskiltför barn och ungdom" svarar jusddeministern att vad som förutsätts är attföräldrar, lärare och andra tar ett större och mer aktivt ansvar för attförmedla känslan av solidaritet och omtanke. Ja, jag håller gärna med om det,men min fråga var hur detta skall gå till. Och jag ställer igen frågan tilljustitieministern: justitieministern ta upp ett resonemang medskolministern om ordningsreglerna i skolan och om vad man skall göra med denlilla grupp elever som saboterar undervisningen samt förstör solidariteten inomklassen och ansvarstagandet? Förs det en diskussion mellan justitieministernoch skolministern på den här punkten? Min fråga gäller alltså hur det härskall gå till -den gäller inte att det krävs ett större ansvar. Min tredje fråga löd på motsvarande sätt: Hur villjustitieministern ge föräldrar och andra stöd i deras ansvarstagande? att omriksdagen tar avstånd från våldet och enas om ett program för att bekämpa det,så ger vi dem ett starkare stöd. Ja, att vi här i tar avstånd frånvåldet är det nog ingen som tvivlar på. Men min fråga är alltså: Vad skalldetta program konkret innehålla? Hur skall vi hjälpa föräldrar,daghemspersonal, skolpersonal och andra att ta detta ansvar konkret i de olikasituationer där det blir fråga om våld? På min fjärde fråga - om justitieministern kunde ge någraexempel på samhällsåtgärder som var snabba, begripliga och tydliga ochpräglades av fasthet och konsekvens - anger justitieministern att debrottsutredande organen skulle få större befogenheter att förmå unga människoratt göra rätt för sig när de har felat. Detta skulle vara ett led vidprövningen av frågan om åtalsunderlåtelse. Ja, det är möjligt att man kan gåfram den vägen. Men skall skolpersonalen få ökade befogenheter när det gälleralla dem som begår brott när de är ? Min frågaär alltså: Hur skall detta konkret gå till? Orn åtgärder mot våldsbrott, m. m. 29ALF (): Jag ber att få tacka justitieministern försvaret på min interpellation. skrev jag till statsministern ochjustitieministern ett brev, som innehöll tio punkter mot gatuvåldet. 1brevsvaret underströk justitieministern - och jag blev verkligen glad över det- hur viktigt det är att vi "med allvar och kraft" förmedlar moral,etik och levnadsregler till barn och ungdom. I min interpellation frågar jag justitieministern vilkenmoral, vilken etik och vilka levnadsregler det är som vi - som justitieministernuttryckte det -.med allvar och kraft skall förmedla. Justitieministern svarar på min interpellation här ,och jag är tacksam för det som sagts. Men det är inte mycket mer än några fåraders uppräknande av några få välkända honnörsord som jag får till svar- ochde är inte relaterade till vare sig människosyn eller uttalad, bestämd etik. Jag kan mycket väl erinra mig att en avjustitieministerns företrädare, , en gång svarade, när han fickfrågan vad han trodde att den ökade ungdomsbrottsligheten berodde på. Han sade:Kanhända beror den på att vi tagit bort moral och etik ur skolansundervisning och inte satt något annat i stället. I intervjuades en personsom blev omnämnd som "veteran inom arbetarrörelsen". Över hela sidanstod rubriken: , Arbetarveteranen,som själv sade sig vara ateist, yttade bl. a.: "Vi har lämnat tio budutan att sätta något i stället. Det har blivit ett etiskt-moraliskttomrum." När man talar om moral, etik, solidaritet, omtanke etc.krävs det, anser jag, att man också talar om i vilken människosyn och i vilkenlivsåskådning dessa begrepp skall vara förankrade. Jag har också frågat, herr talman, hur moral och värderingarskall förmedlas. Låt mig få berätta för justitieministern att harstatsministern i , , lagt fram en s. k. mönster-planför den norska obligatoriska skolan, i vilken det klart och entydigt står: 3 protokoll 1986/87:33-35 Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. \ "skall som helhet bygga på etiskagrundvärderingar" - och hon slutar inte där utan säger vidare - "soniär förankrade i kristendomen och i humanistisk tradition." Vilken livsåskådning anser justitiemiriisterri att derisvenska normer och etik skall vara förankrade i? Det är, herrtalman, ohållbart att anpassa normer och etik efter rådande praxis.Därför duger det inte att stå för något slags värdeneutralitet. Vill vi ge vårabarn och vår ungdom "en motkraft mot våldsindoktrineringen,, som deonekligen utsätts för, då duger det inte med enbart positivt laddade ord. Då krävsdet en absolut människosyn. Ja, då fordras det - det är jag helt övertygad om -att vi vågar och vill tala om vilken etik, vilken livsåskådning de positivtladdade orden är förankrade i. Jag anser faktiskt, herr talman, att det är ett svek motsvensk ungdom att omhulda ett slags neutralitetsideologi och ställakrav på att ungdomen skall kunna stå emot det raffirierade våldsutbudet. Det är naturligtvis inte bara som vågar tala om ivilken människosyn och etik man vill ha värderingar och normer förankrade. Yiär ju unika i västvärlden, som inte gör det. Får jag fråga: Varför vill inte justitieministern öppetoch klart deklarera i vilken livsåskådning solidaritet och omtanke - och defina ord som justitieministern räknar upp- skall vara förankrade? Är det såoniöjligt för en svensk justitieminister nådens - i ett land medkristna traditioner, med en kyrka som kan kallas statskyrka - att våga tala omatt vi utifrån etik och människosyn behöver ge barn och ungdom kraftoch vägledning till solidaritet och omtanke? Det är detta jag vill ha svar på här , herr talman.Jag hoppas att jag får det i en replik av justitieministern och att jag intebara som svar får den här vanliga uppräkningen av i och för sig utomordentligtpositivt laddade ord. 30LENNART ALSEN (fp): Den debatt som harpågått rörande våldet i vårt samhälle har naturligtvis satt många sinnen ibrand. Tidningar, radio och TV har ständigt matat oss med nya sensationer. På något sätt hamnar debatten i en ond cirkel. Ju mer vipolitiker försöker penetrera problemet, desto mer stoff får massmedia. Ju mermassmedia behandlar och kanske t. o. m. gör sensation av detta stoft, desto merinspireras latenta våldsverkare. Jag tycker därför att det är bra att vi i dagi den här debatten har som underlag ett antal frågor från och , frågor som måhända inte ger underlag för sensationella skriverier mensom riktar uppmärksamheten mot det som händer före våldshandlingen, innan enung .människa gjort andra och sig själv illa. I den allmänpolitiska debatten höll jag ett anförande omvåldet i vårt samhälle. Jag pekade då på en rapport som vi från folkpartietlämnat . Jag vet inte om justitieministern har läst denna rapport;jag har den här och kan lämna över den . I rapporten lämnade vi någrakonkreta förslag till åtgärder, men framför allt pekade vi på föräldrarnas ochsamhällets viktiga fostrande roll. Jag vill därför uppehålla mig något viddenna. På bara några decennier har en markant förändring ägt rumvad gäller förutsättningarna för föräldrarna att klara sin fostrande roll. Itakt därmed har barnens situation också blivit en annan. Detta måste varautgångspunk-, ten när man skall försöka diskutera de frågor som ställs iinterpellationerna. Gränser och normer både i familjen och ute i samhället harflyttats, ibland enligt mångas uppfattning både för snabbt och för långt. Av förklarliga skäl är detta en process som inte låter sigstyras från dag tiU dag. En påverkan i någon riktning tar tid att slå igenom.Det är därför oerhört viktigt att observera och notera företeelser som påsikt måste sägas vara direkt skadliga både för individen och för samhället. Detsom sker i, hemmen öch i skolorna måste man dra slutsatser av. Det finnstendenser som är oroande, tendenser som kanske också är försignaler till detvåld och den hårda ton som förekommer på gator och torg. Det finns tendenser iskolan som borde engagera oss allaoch som vi måste reagera på. Låt mig bara som exempel citera vad skrevi när-han sett TV-programmet 20:00 , ettprogram som leddes av och som ägnades våldet i skolorna: "Små ligister spelar upp i klassrummet hela sinbrutalitet, de klär sig som smågangster, de talar ett språk som kunde få endrängkammare att likna . De tar bokstavligen struptag pålärare, helst kvinnliga för de är i allmänhet fega dessa busar; de hotar attskära upp magen på gravida, de förstör möjligheterna för vanliga hederligaelever att lära sig vad skolan vill och skulle kunna lära dem om skolan i vårtid fick ro. Sådan är verkligheten i denna stad , i andrakommuner som , osv - det okända våldet i klassrummen spridersig och varenda skolchef låtsas som om det regnar ty vem vill få ut på stan atthans skola styrs av tonårsmaffian." Det är drastiska uttryck,måhända, men de speglar - det ärmin egen erfarenhet - en verklighet i många av våra skolor. I den skrivelse om åtgärder mot vålds- och egendomsbrottsom regeringen lämnade säger man följande: "Genom insatser i bostads- och farniljepolitiken, iskolan, i arbetslivet och i fritidsverksamheten kan förutsättningar skapas föratt vi skall kunna ta ett gemensamt ansvar för att aktivt motverka och hindrasociala och personliga problem. I den solidaritet och omtanke och detansvarstagande som vi alla. måste iakta ingår som ett viktigt inslag att yimåste på ett bestämt sätt ange gränser och normer, särskilt naturligtvis förbarn och ungdomar." I sammaavsnitt avslutar man skrivningen med följande: "Samhällsåtgärder måste vara snabba, begripliga ochtydliga och präglas av fasthet och konsekvens." I svaret på andra fråga i interpellationen,som gäller det jag beskrivit, kan man utläsa konkreta tankarom detta. Det bästa man kan säga om dessa är att de uttrycker en allmänvälvilja. Där finns inte ett enda konkret förslag - inte en enda konkret åtgärdföreslås. Där finns inte ett enda "hur". De små barnens och de yngre tonåringarnas mobbning, hotoch trakasserier växer ju till sig och blir det ungdomsvåld som vi alla tyckerså illa om. Jag vill därför ställa en fråga till jusfitieministern: Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. Prot.1986/87:33 Kommer den kampanj somsocialdemokraterna uppmanat oss alla att Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. delta i också att följas av konkretaförslag till åtgärder inom skolan och fritidssektorn? Våldet och mobbningenmåste ju mötas med något mer haridfasta tag och irite med allmänt välmenandefraser. 31KARIN (): Vi kan aldrig acceptera att våldet i vårtsamhälle trappas upp. Vi får heller inte acceptera den utvecklingen. Vad som oroar oss i vårt land är den allt störreråhet som finns som inslag i våldshandlingarna. Vi har med stor bestörtningföljt pressdebatten om misshandlade kvinnors situation. Den enda period dekunde känna trygghet och frihet var då mannen satt i fängsligt förvar. Medfängelsestraff som alltmer förkortats har denna lugna period minimerats, ochsedan har kvinnan tvingats att isolera sig för att inte återigen drabbas av devåldshandlingar som mannen utsatte henne för före domen. Ca 1 000 kvinnorlever i en dåligt skyddad anonymitet; det är offret som placerats ifängelse och inte våldsutövaren. kräver nu åtgärder som skyddar de kvinnorsom inte kan behålla sin vistelseort eller identitet hemlig för att undgå dettaständiga hot. Att barn som upplever att föräldrarna misshandlar varandrakommer till skada är helt klart. Deras ångest och deras rädsla finns det ingenstatistik på, men det är grymma scener som dessa barn bevittnat. De löften som statsrådet givit för att förhindra dennautveckling av spårande av dessa kvinnor måste uppfyllas med störstaskyndsamhet. svarade dåvarande justitieministern på eninterpellation jag ställde till honom att han inte hade mycket hjälp att geförutom polishandräckning i de fall mannen åter hotade kvinnan. Jag hoppas nuför dessa plågade kvinnors skull att åtgärder snabbt vidtas som stärkerkvinnans skydd. Vi ser alla utvecklingen, och det är lätt att konstateraatt våldsbrotten ökar och att det råa inslagen i våldet trappas upp. Orsakernatill detta kan vi inte lika självklart finna. Det är flera förhållanden somspelar in: Befolkningsomflyttning och bostadsmiljöer med främlingsskap ochbristande social kontroll, allt flera ensamstående föräldrar med alltför litentid för sina barn, alltför många krav på föräldrar med dålig ekonomi,påfrestningar som ger dåliga relationer och ungdomarnas utsatthet för starkakommersiella inslag, t. ex. videofilmer med våldsinslag, som påverkar ungdomarsoch barns känsloliv. Den ökande ölkonsumtionen har naturligtvis bidragit tillatt försvaga omdömet hos många våldsverkare. De vuxnas beteende med misshandel och dåliga kontakter,hög skilsmässofrekvens och stora påfrestningar i föräldraskapet förbättrar intebarnens situation. Den stora inflyttningen till är ettverkligt hot ur våldssynpunkt. Bostadsbrist och dåligt utbyggdbarnomsorg, svårigheter att klara ungdomarnas fritidssysselsättning i dettastora område, skolornas besvärliga situation och den omedelbara närheten tilldroger och missbruksproblem - allt detta borde verkligen oroa den nuvaranderegeringen, som hardet övergripande ansvaret för regionalpolitiken. Det finnsklara samband rriellan boendeort och våldstendenser. Dessa ungdomar har själva en mycket liten skuld till sinsituafion. Det är föräldragenerafionen som måste ta ansvaret på sig. Även depolitiker som varit med om att utforma detta samhälle måste känna sitt ansvar.Det krävs nu en snabb reparation av de misstag som begåtts och som orsakatdenna utveckling. Vi måste sträva efter ett barnvänligare samhälle medvalfrihet för föräldrarna i barnomsorgsfrågorna och mer tid för barnenspeciellt när de är små. Varför inte våga pröva vårdnadsersättning ochflexiblare barnomsorgsformer? Behåll de mindre skolorna, behåll lärarna ochlåt dessa undervisa i mindre klassenheter. Flyttlasspolifiken måste stoppas. Storstäderna klarar inteav mer påfrestning i form av fler inflyttningar. Se bara på bostadssituationeni . Underhållningsvåldet måste begränsas. Vi kan inte längrestillatigande tillåta att våra barn påverkas av dessa fruktansvärda ochförråande filmer som produceras i en allt stridare flod. Brottsförebyggande arbete måste finnas med och ges enfolklig förankring. Förebygg alkoholbruk bland ungdomarna. Gör alkoholen mersvårtillgänglig och skapa alkoholfria ungdomsmiljöer. Ge fritiden ett innehållsom inte är destruktivt. Närvåldsbrott inträffar måste ingripande ske snabbt och resolut. Samarbetet mellan skolan, och rättsvårdenmåste utökas. Ansvaret får av sekretesskäl inte tas från dessa myndigheter,. Kontraktsvård och samhällstjänst bör kunna ingå sombrottspåföljd när ungdomar gjort sig skyldiga till brott. För våldsoffren måste det finnas möjligheter till hjälpoch stöd och inte minst skydd. Detta är bara en del av.många fler inslag som bör finnasmed för att vi på allvar skall kunna säga att vi gör trovärdiga insatser föratt förhindra en våldsutveckling som i sig skapar ytterligare våld för alla demsom önskar skydda sig själva och sin egendom. Polisens nedrustning bidrarnaturligtvis dll att situadonen har försämrats. Finns det inte någonrättsövervakning, så sätts samhällets spelregler ur funktion. Särskilt hårtträngda är poliserna i våra tre storstäder. Där är brottsligheten dubbeltså hög som i landet i övrigt. Vi kommer från sida att fortsätta attslå vakt,om polisens resurser och om polisutbildningen. , Alltförmånga har redan drabbats av våldets utbredning. måste krafttag till för attvi skall kunna driva ett arbete som förhindrar den utveckling som alla känneravsky inför. Fina ord hjälper inte i det här fallet. Jag vill fråga omjustitieministern är beredd att samarbeta med andra departement, medföreträdare för ungdomsorganisationer, med kyrka och frikyrka, föräldrar ochmånga andra för att belysa problemområdet och komma med konstruktiva förslagtill lösningar. Enstaka lagförslag räcker inte. Det krävs förändringar isamhället om vi skall komma dll rätta med dagens våldssituation. Om åtgärder mot. Om åtgärder mot våldsbrott, m. m. Redan när jag läste blev jag rätt förvånad. Den innehåller långa citat ur denallmänna motiveringen till de åtgärder som regeringen nu presenterat ochdärutöver en del textkritiska frågor - några med en ironisk tillspetsning, vadnu det skall tjäna till. Jag har på något sätt intryck av att självinte tycker om att man talar om ideologi och moral i kriminalpolitiskasammanhang. Men, , kriminalpolitiken är ju inte någonting somsvävar fritt i luften, utan den är en del av samhällspolitiken i stort. Regeringen har i sin skrivelse redovisat enkriminalpolitisk helhetssyn. Regeringen menar nämligen att kriminalpolitikenmåste ha sin utgångspunkt i vissa grundläggande värderingar. Helhetssynen innebär att vi vill hämta lösningarna på deproblem som brottsligheten utgör inte bara inom rättsväsendet. Vi vill medandra ord ställa krav på alla samhällsorgan, inbegripet rättväsendet. Vi villställa krav också på folkrörelserna och på enskilda människor. Jag kan inteförstå vad kan ha för invändning att göra mot det. Var själv står i sak när det gäller det storaantalet problemområden, där regeringen nu redovisar åtgärder, får man ingetbesked om i interpellationen. Inte heller blir man mycket klokare av BjörnKörlofs inlägg .