prot · GA0998 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag vill börja med att ta fasta på den passus i svaret därstatsrådet stryker under att reglerna för patientregistreringen är utformadeså, att patienterna kan känna förtroende för sjukvårdens sätt att handskas meduppgifter om hälsotillstånd och personliga förhållanden. Detta måste i allrahögsta grad gälla det slutenvårdsregister som är aktuellt. Att det kan finnas en balanspunkt mellan hänsynen till denenskildes integritet och de förutsättningar som viss forskning kräver - enforskning som kan ge resultat vilka blir till nytta för hela samhället - ärsjälvklart. Men det som föranlett min interpellation är att den balanspunkten iflera avseenden för länge sedan har överskridits och att regler uppenbarligenåsidosätts, att man på detta område befinner sig på ett sluttande plan och har hamnat i en diffus gråzon, där åberopandet av att forskning pågårtydligen rättfärdigar att man sätter sig över regler som är eller åtminstoneborde vara ganska självklara. Jag vill konkretisera min kritik och bygger då på en istort sett samstämmig press. Registrering av utvecklingsstörda gjordes utandatainspektionens vetskap. Alla landsting avkrävdes bidrag. Detta material ärtänkt som en liten del i ett planerat stort register över alla handikappadebarn, psykotiska barn och barn med syn- och hörselrubbningar. Forskningenkräver, säger man, personanknutna uppgifter för att många olika register skallkunna samköras. Sekretesslagen sätter visserligen i principstopp för den här typen av uppgiftslämnande från sjukvården. Den kräversamtycke från den som uppgifterna gäller, och dessutom måste datainspektionenge sitt tillstånd. Men har tydligen satt sig över allt detta,för någon ansökan har inte gjorts. Och i för den 22 februaristår det att man lämnat motstridiga uppgifter. Politiker och ansvarigamyndigheter förespeg-lades att normal demokratisk och lagenlig tågordning hadeföljts, men fill läkare som ålades att rapportera in de utvecklingsstörda sademan att varken tillstånd eller samtycke behövdes. Ändå var datainspektionenmycket tydlig när den första gången uttalade sig om det s. k.handikappregistret. Datainspektionen skrev: "En förutsättning för attsocialstyrelsen skall få börja samla in uppgifter till registret är atttillstånd finns och att registreringen måste bygga på någon form avsamtycke." Trots detta tydliga besked beordrade, enligt uppgift,-alltså utan att ha tillstånd - landets omsorgsläkare attpåbörja registreringen och dessutom göra en retroaktiv registrering av barnfödda . Saken blir än värre genom att det i brev tillomsorgsöverläkarna stod att datainspektionen inte anser att vårdnadshavarnassamtycke krävs. Om denna beskrivning är riktig, och det finns tyvärr en del somtyder på detta, är det ett flagrant exempel på hur en myndighet självsvåldigtsätter sig över de regler som borde gälla. Förtroendet för sjukvården rubbas,när godtycket ersätter de regler som borde gälla. Man har konstaterat att den etableradebilden av som ett hederligt, pålitligt och tryggt land har flagnatbetänkligt. ersatts aven annan bild: av ett land där man säger ett och gör ett annat och där en delsom inte tål dagens ljus döljs bakom en oklanderlig fasad. Statsministern uttalade i söndagens Aktuellt förhoppningenatt de kommissioner av olika slag som arbetar skulle kunna vädra ut alltdunkelt och hos gemene man återskapa en anda av tillit till och förtroende förmyndigheterna. Jag har en stark känsla av att en motsvarande utvädring skullebehövas på dataregistreringens område. För den enskilde som funderar på det här framstårde.otaliga registren som en kaotisk och godtycklig djungel, där de lagar som ärtill för att värna den enskilde är satta ur spel. Här är det djungelns lag sområder, och det är den starkes rätt gentemot den svage som gäller. hade en hel sida omregistrering. Rubriken löd; "Här ärditt liv, malmöbo - i 147 register kankommunen ha uppgifter om dig." På en dataskärm går det att se var man bor-,detta är i och för sig ofarligt, eftersom dét ju också står itelefonkatalogen -, om man har betalt hundskatten, om man har fåttsocialbidrag, om man har absfinensbe-svär, om man har besökt psykiatriskklinik, vilka böcker man har lånat och mycket mer. Från min synpunkt framstår det som en sund och naturligreaktion att som vissa förvaltningschefer har gjort helt enkelt vägra att lämnaut uppgifter. Det kan gälla register över lånade böcker eller patientuppgiftersom är avsedda för ett slutenvårdsregister, där uppgifterna inte äravidentifierade. Jag vill sluta med att fråga om delar uppfattningenatt det kan vara sunt att vägra att lämna ut uppgifter, om man inte är säker påatt de lagar och regler som finns för att skydda den enskildes integritetefterlevs. Om patientregistren inom sjukvården Att registrering inte får ske utanvederbörligt tillstånd och att föreskrifter i tillstånden måste följas är jusjälvklara saker. Förekommer ett brott härvidlag är det, herr talman,myndigheternas sak att pröva och även beivra brottet. Det är inte riksdagenssak att göra någonting. I de fall som har talat om ståtj såvitt jagvet, uppgift mot uppgift. Vi får väl se vad som kommer fram av utredningarna,innan påståenden om missbruk görs här i . Vi bör låta myndigheternasköta det här utan inblandning från regering och riksdag. Att sätta till någonsorts kommissioner som skulle stå över myndigheterna vore inte ändamålsenligt,vilket jag också sagt i andra sammanhang. Det skulle snarare vara ägnat attminska myndigheternas ansvar för de uppgifter som de har och som jag har pekatpå. Utöver vad jag sade i mitt svar vill jag helt allmänt sägaatt jag tillmäter integritetsskyddet, inte minst inom hälso- och sjukvårdensområde, största vikt. Men detta integritetsskydd måste vägas mot intresset avatt kunna bedriva viktig forskning på området. Jag tror att få människor skulleacceptera t. ex. en ökad dödlighet bland befolkningen i cancer till följd avatt cancerregistret inte längre kunde ge forskningen underlag i önskvärdutsträckning. Jag vill erinra om att har lång erfarenhetav att handha medicinska uppgifter. Det har inte i något känt fall hävdats attnågon enskild Om patientregistren inom sjukvården person harlidit men av att ha förekommit i register. Det är ett fåtalpersoner inom som har möjlighet att få fillgång tilluppgifterna, och säkerhetsrutinerna ses ständigt över. Detta innebär attpatienterna kan känna det förtroende för hälso- och sjukvården som både UllaTilländer och jag är överens om att de har all rätt att känna. Sedan kommer in på frågor omavidentifiering, och i detta sammanhang tar hon upp krav på s. k. informeratsamtycke innan registrering och olika samkörningar beslutas och genomförs. Dåvill jag påpeka att det finns åtskillig forskning som ofta har utomordentligt storbetydelse för människornas hälsa och välfärd som skulle omöjliggöras ompersonuppgifter skulle avidentifieras eller informerat samtycke skulle krävas. På detta sätt förhåller det sig. Att inte erkänna det äratt dölja ett problem och att göra en svår fråga enkel. Men den som inteerkänner detta problem utan ensidigt bara framhåller intresset av denpersonliga integritetens skydd tar på sig ett stort ansvar, nämligen ansvaretför att viktig, ofta omistlig, forskning omöjliggörs. Jag kan inte underlåta att redovisa att redan den starktensidiga debatt som ofta förs med ogrundade påståenden omintegritetskränkningar har skapat sådan olust inom vetenskapliga kretsar attkvalificerade forskare lämnar eller avstår från forskningsprojekt däricke avidentifierat material måste användas eller där informerat samtyckekrävs. Forskningen riskerar härmed betydande förluster. Jag vill erinra omdetta för att stryka under att denna fråga är långt allvarligare och merkomplicerad än vad debatten ofta ger vid handen. 24 (): I mitt inlägg sade jag även att det finns enbalanspunkt mellan integritetsskyddet för den enskilde och forskningensintressen. De regler som finns måste emellertid efterlevas. Om det sker brottmot reglerna skall de beivras. Dessutom vill man ifrågasätta mycket av dendataregistrering som sker , också den som sker inom lagens gränser. Man kan skönja, och det vill jag understryka med anledningav det som jusfitieministern sade, två utvecklingslinjer. Enligt den ena utvecklingslinjen resonerar man på följandesätt. Visst har vi många register, men vi behöver ännu flera, bl. a. förforskning. Men lagen lägger hinder i vägen. Alltså bör vi ändra lagen så attdet som inte är tillåtet bUr det. Det gynnar forskningen, vilket i sintur är gynnsamt för den enskilde och för hela samhället. Enligt den andra utvecklingslinjen resonerar man påföljande sätt. Eftersom det förekommer så många dataregister som kanifrågasättas utifrån den enskildes integritetsvärn, behövs kanske både enskärpning av lagen och en skärpning av övervakningen av lagen. Jag skulle vilja ställa en frågatill justitieministern: det egentligen inte en kritisk granskning avvärdet av en forskning, som för med sig risken för ett kontrollsamhälle? Överläggningenvar härmed avslutad. 7 § Svar på interpellation1986/87:200 och fråga 1986/87:432 om ansvaret Prot. 1986/87:98 för förundersökning i brottmål Om ansvaret för förundersökning i brottmål har frågat mig vilken myndighet som enligt regeringen haransvaret för förundersökning i brottmål. har frågat mig om jag avser att för lägga fram förslag om enändring i , som syftar till att också andra myndigheter änåklagarna kan inträda som förundersökningsledare i brottmål. Frågan ärföranledd av ett uttalande av mig i en Eko-intervju. Jag besvararinterpellafionen och frågan i ett sammanhang. Underden fid som utredningen om mordet på pågått har det i den allmännadebatten förekommit varierande och delvis förvirrande uppgifter om vem somenligt regler har ansvaret för en förundersökning i brottmål.Britta Bjelles och frågor är två exempel på detta. Låt migdärför inledningsvis kort erinra om regler. Enligt23 kap. 3 § inleds en förundersökning i brottmål avpolismyndigheten eller av åklagare. Huvudregeln är att förundersökningen ledsav polismyndigheten. under det inledande spaningsarbetet. När förundersökningenkommit så långt att det finns en skäligen misstänkt person, skall åklagarenöverta ledningen av undersökningen, om saken inte är av enkel beskaffenhet. Åklagarenkan emellertid överta förundersökningsledningen, om det ärpåkallat av särskilda skäl. I förarbetena fill den bestämmelse som gäller omdetta har framhållits att det endast i undantagsfall är påkallat för åklagarenatt överta ledningen redan innan en bestämd person är misstänkt och att detfinns mindre anledning för åklagaren att överta ledningen på ett så fidigtstadium ju mer kvalificerad polismyndigheten är. Ävennär polismyndigheten självständigt leder en förundersökning kan åklagarenmeddela anvisningar för hur undersökningen skall bedrivas. Sålångt reglerna i . Jag vill ytterligare nämna att riksåklagarenoch i samråd har gett ut allmänna råd rörandeförundersökning. I de allmänna råden anges bl.a. vid vilka brott saken somregel skall anses vara av enkel beskaffenhet, med följd att polismyndighetenkan behålla ledningen av förundersökningen även sedan en viss person har blivitmisstänkt. Enligt de allmänna råden skall åklagaren dock normalt övertaledningen, om fråga uppstår om beslut angående tvångsmedel. Slutligenbör nämnas att det både av de allmänna råden och av förundersökningskungörelsen(1947:948) framgår att den polismyndighet som leder en förundersökning skallhålla åklagaren underrättad om undersökningens gång i den mån det är påkallat. Jäghar för dagen ingen avsikt att föreslå några ändringar i rättegångsbal kens regler om förundersökning, vilka i det stora flertalet fall fungerar bra i prakfiken. har (JuU 1986/87:19) gett uttryck för samma uppfattning. 7 protokoll 1986/87:95 - 98 Om ansvaretförför-undersök/ii/ig i brott-i/7ål Frågor om hur de nu gällande bestämmelserna bör'tillämpasoch om det finns behov av ändringar eller preciseringar av dessa granskasemellertid av den juristkommission som har tillkallats medanledning av mordet på . Den parlamentariska kommission som nyligenhar tillkallats för det fortsatta granskningsarbetet har som uppgift att draslutsatser av det material som juristkommissionen presenterar och att läggafram förslag som kan föranledas därav. Det har i direktiven till denparlamentariska kommissionen särskilt framhållits att'kommissionen skallstudera de olika principiella frågor rörande bl. a. ansvarsförhållandena mellanberörda myndigheter som mordet och brottsutredningen har gett upphov till. Dettorde alltså finnas anledning att återkomma till frågan, om det finns någotbehov av att ändra de regler som gäller på området. Därmed har jag besvarat de frågor som ochGöran har ställt. Det egentliga syftet kan emellertid förmodas varaett annat, nämligen att jag skall meddela min uppfattning i frågan ommyndigheten har tillämpat regelsystemet på ett korrekt sätt under den pågåendeförundersökningen med anledning av mordet på . För att förebygga att den frågan skall behöva tas uppunder replikväxlingen vill jag redan nu deklarera att jag inte avser att yttramig om detta. Jag skall inte här i kammaren gå in på rättstillämpningsfrågorsom gäller enskilda fall. Dessutom kan ju spörsmålet förutsättas få en ingåendebelysning genom de båda kommissionernas arbete. 26BRITTA BJELLE (fp); Jag ber att få tacka för svaret. Justitieministern har lämnat en redogörelse överrättegångsbalkens bestämmelser om vem som skall leda en förundersökning.Jusfifieministerns beskrivning kan möjligen i frågasättas på en punkt, nämligendå det gäller vem som skall leda en förundersökning innan en misstänkt finns. 1lagtexten står; "Åklagaren skall ock eljest övertaga ledningen, när detfinnes påkallat av särskilda skäl." Justitieministern säger att åklagarenkan överta förunder-sökningslednirigen om det är påkallat av särskilda skäl.Det är en viss skillnad. Emellertid kan konstateras att rättegångsbalkensbestämmelser är helt klara. Därtill kommer att riksåklagare ochrikspoUsstyrelse i samråd gett ut allmänna råd beträffande förundersökningvilka också är klara och otvetydiga. Sammanfattningsvis framgår alltså attåklagaren skall överta förundersökningsledningen om det finns misstänkt ellereljest om det finns särskilda skäl eller om det skall fattas beslut omtvångsmedel. Mordet på var ett sådant brott att det avsärskilda skäl borde ha varit påkallat att förundersökningen skulle övertas avåklagare. I vart fall kan det inte ha rått något som helst tvivel om väransvaret låg sedan det blev klart att det fanns en misstänkt.Förundersökningsledare blev också chefsåklagare . I förundersökningenfanns organisatoriskt dessutom en s. k. spaningsledning, ledd avlänspolismästare . Denna spaningsledning gjorde det nästintillomöjligt för chefsåklagare . G. att leda förundersökningen. Han harinte fått full insyn i utredningen, än mindre I samband med förhöret i har han bl.a.berättat att beslutet om att gå ut med den s.k. fantombilden av mördaren,uppgifter om vapen, uppgifter om flyktväg och mycket annat har skett utansamråd med honom som förundersökningsledare. Det har t. o. m. skett i strid medvad han ansåg vara riktigt med hänsyn fill det fortsatta utredningsarbetet.Förundersökningsledarens situation har alltså minst sagt varit säregen. Till detta kommer att jusfitieministern har haft enmedarbetare placerad i den s.k. spaningsledningen, en medarbetare som kunnatavge dagliga rapporter till justitieministern men som inte tagit någon somhelst kontakt med förundersökningsledaren. Justitieministern har dessutom hafttäta kontakter med länspolismästare men inte med förundersökningsledareK. Enligt egna uppgifter har han träffatjustitieministern vid ett tjugotal tillfällen. Vidare har av K. G. Svenssonsberättelse i framkommit att genomsin representant i spaningsledningen utövat påtryckningar på åklagaren såsomförundersökningsledare genom att framföra polisklagomål till riksåklagaren, föratt därigenom förmå åklagaren att fatta andra beslut än han ansåg riktiga.Denna press var dubbel, dels därför att den kom från jusfitiedepartementet,dels därför att den framfördes via riksåklagaren. Justitieministern har genom sitt agerande underutredningen av mordet på gett signaler som tyder på attjustitieministern stött polissidan och länspolismästare . På motsvarande sätt har justifieministerns signalerförsvagat åklagarens ställning i förundersökningen. Detta har medfört attåklagarens självklara roll som ledare av förundersökningen har ifrågasatts. Bl.a. av dessa skäl lämnade K. G. förundersökningsledarskapet, och nyåklagare trädde fill. Efterträdare till chefsåklagare . G. blev denneschef överåklagare . Även han påtalade de svåra samarbetsproblemenoch Svårigheterna att få genomslag för åklagarens förundersökningsledarskap.För allmänheten kvarstod intrycket av dubbelkommando. Inte heller i detta läge görs ett klart uttalande avjusfifieministern om var förundersökningsledarskapet ligger. I ställetbibringas massmedia och allmänheten den uppfattningen att justifieministernhar sådana bindningar fill spaningsledningen och att det alltjämtär oklart var ansvaret ligger. Inte heller denna förändring med somförundersökningsledare fungerar. Det sker alltjämt en dragkamp mellan HansHolmér och åklagarna. Förundersökningen flyttas ytterligare uppåt, och äröveråklagare chef, riksåklagaren, den som tar över, och Holméravgår. Justifieministern skriver i sitt svar på mininterpellation: "som utredningen om mordet på har det i den allmänna debatten förekommit varierande och delvisförvirrande uppgifter om vem som enligt regler har ansvaretför en förundersökning i brottmål." Ja, så är det. Min uppfattning är att justitieministerngenom sitt agerande hjälpt till att åstadkomma denna förvirring. Genomintervjun i fortsätter justitieministern att spridaosäkerhet. O//t ansvaret för förundersökning i brott-/nål Om ansvaret för förundersökning i brottmål belägg förjustitieministerns uttalande att man skall bedöma från fall till fall vem somskall leda en förundersökning? För att poliser och åklagare i hela landet skall veta attde i sin dagliga gärning skall rätta sig efter bestämmelseroch att det inte råder några förskjutningar i den tolkning som harvarit klar för dem som arbetar med dessa frågor vore det tacknämligt omjustitieministern nu klargjorde att det inte råder någon tveksamhet på dennapunkt. Alternativet är att justitieministern bäddar för nyamotsättningar och samarbetssvårigheter på ställen i landet där de intefinns. 27 (): Jag vill först tacka statsrådet för svaret påmin fråga. vill jag deklarera att avsikten inte var attjag genom min fråga skulle få ett ställningstagande av justitieministernavseende hur utredningen av mordet på skötts, vilketjustitieministern uttrycker en förmodan om. Jag kan dock inte förneka, herr talman, att min frågauppkommit på grund av ett enligt min mening grumligt uttalande avjustitieministern, vilket avgavs i en intervju i anslutning tillmordutredningen. 1 denna intervju säger justitieministern på fråga om vem somskall leda förundersökning - i meningen svåra mordfall - att det är en frågasom får bedömas från fall till fall. Det är det inte! I en fråga som berör ett spaningsmord,där förvisso gärningsmannen inte är känd men där det stundom med tämligen kortvarsel - vilket också visade sig i - krävs beslut omtvångsmedel mot personer, är åklagaren förundersökningsledare. De särskildaskäl som lagstiftningen tar upp syftar just på sådana fall, vilka är mycketvanliga när det gäller svåra spaningsbrott. Det är, herr talman, inte så ofta som man stöter på en sånegafiv reaktion hos personal inom rättsväsendet som efter detta unikauttalande. Och det skapades inte bara negativa reaktioner utan ocksåförvirring. Man frågade sig: Var står egentligen regeringen? Låt mig för kammaren få avge följandedeklaration; Rättsreglerna i när det gäller förundersökning ibrottmål är klara och entydiga. Jag delar justitieministerns ochjustitieutskottets uppfattning att det här inte krävs någon justering avrättsregeln. Men det sätt på vilket denna rättsregel har tillämpats underexempelvis utredningen av mordet på statsminister är skamligt försvenskt rättsväsende. Det har dragit en skugga över rättsväsendet i vårt landsom det tar att sudda ut. Svenskt rättsväsende tål med andra ord inteen Palmeutredning till. Jag gör den alldeles egna bedömningen avjustitieministerns svar att han liksom denna kammare helt och fullt står bakomrättegångsbalkens regler om förundersökning. Därmed gör han enligt min meningen viktig och också mycket nödvändig markering av hur framtiden kommer att seut. Bakom denna ståndpunkt står såväl jag som övriga moderater i denna kammare. Jag har redovisat regler ide hänseenden som diskuteras. Det är dessa regler som gäller. Det är intemin eller regeringens sak att tala om hur dessa regler skall tillämpas i ettenskilt fall. Jag har inte tidigare och inte heller gjort det. tar nu upp en rad frågor om mina kontaktermed poliser och åklagare under utredningsarbetet. Det är i och för sigmärkligt, eftersom dessa frågor har penetrerats mycket ingående ikonstitutionsutskottet och eftersom de kommer att behandlas av tvåkommissioner. Min redovisning och regeringens ståndpunkt är således mycket välkända, bl. a. genom massmedia. Låt migändå, herr talman, göra en kort sammanfattning. För det första: Jag eller regeringen har inte vid någottillfälle tagit ställning till myndigheternas åtgärder och bedömningar. Detgäller i sakfrågor, och det gäller med ett undantag också i organisatoriskafrågor. Jag återkommer strax till undantaget när det gäller organisatoriskafrågor. Jag har alltså inte tagit ställning tillmyndigheternas åtgärder eller bedömningar, och jag tänker inte göra det nuheller här i kammaren med anledning av interpellationen eller frågan. För det andra; Jag har fortlöpande hållit mig informeradom utredningens gång. Det har jag gjort därför att detta är ett mordfall, somrör inte bara regeringens säkerhet utan hela rikets säkerhet. Som normalt isäkerhetsärenden har den informationen införskaffats från polisen - i det härfallet inte som normalt från utan från ,eftersom det var som handlade ärendet från början. Jag harockså i några fall inhämtat information från åklagarna - även då för attinformera mig om säkerhetsläget. För det tredje: Jag har ingripit medanledning av att förutsättningarna för myndigheternas samarbete brast. Jagsyftar då på polismyndigheten och åklagarmyndigheten. Vid det tredje av dessatillfällen beslöt regeringen att lyfta ansvaret från lokal till central nivå. noterar jag med häpnad att anser att jagborde - jag citerar ur hennes interpellation - ha tillkännagivit mitt"otvetydiga stöd" för en av myndigheterna och att jag i stället föratt utöva påtryckningar borde ha tagit ställning för den ena av myndigheterna. Att göra något sådant, herr talman, hade varit attmissbruka regeringens befogenheter. Det hade varit att utöva ministerstyre -jag har inte gjort det. säger också att jag borde ha fördelatansvaret mellan myndigheterna på ett visst sätt. Det är ett annat krav påministerstyre som ställer. Jag upprepar att ansvaret mellanmyndigheterna följer av . Det är myndigheternas sak att tolkaoch tillämpa . Om ansvaret för förundersökning i brottmål 29GÖRAN (): Justitieministern uttalar sig inte omtillämpningen i det enskilda fallet. Jag tänker inte ta upp tillämpningen i detenskilda fallet, men ett faktum är att när enskilda fall spårar ur - jag sägerspårar ur - är det utomordentligt väsentligt att regeringen markerar vilkaprinciper som skall Om ansvaret för förundersökning i brott' /nål Det har justitieministern gjort här , och även om vi kantycka att detta är bra, så är det litet väl sent. Skadan är skedd. Det svenskarättsväsendet har internationellt ett ordentligt skamfilat rykte, ettrykte som var tämligen gott. Efter justitieministerns uttalande kan vi nu arbetavidare. Vi vet vilka principer som gäller och var regeringen står. Jag tror attdet finns all anledning att se optimistiskt . Men än en gång;tål icke ett Palmefall fill. 30 ():