prot · GA0984 · 1986-12-31 00:00:00 — Man gläds helt enkelt på socialdemokratiskt häll åt attdet ser ut att gå ganska bra för ögonblicket och bryr sig inte om vad dettaberor på, och inte heller bryr man.sig om att skaffa sig beredskap förframtiden. Alla frågetecken skjuts upp, och man rullar problemen framför sig. I den gemensamma reservationen nr 1 från de borgerligapartierna är vår utgångspunkt just den att det krävs en bättre framförhällningi den ekonomiska politiken. Vår uppfattning är den som vi har fört framtidigare och som faktiskt blir mer och mer sann, nämligen att genomgynnsamma yttre omständigheter har fått ytterligare en tids frist och att dennafrist måste utnyttjas för att man skall kunna komma till rätta med degrundläggande balansproblemen, nämligen pris- och löneökningstakten,kapitalbildningen och tillväxttakten. Då kan man inte som utskottsmajoritetenslå sig till ro med att det mesta ser ut att gå hyfsat i är, utan man måsteblicka litet längre fram i tiden. /88 infaller, som sagt, till hälften . Den kommunala ekonomin kan inte påverkas under innevarandeär, utan där inriktas med nödvändighet allt på vad som händer under nästakalenderår. Behovet av stabila spelregler innebär enligt vår mening ett krav påatt beakta vad som kommer att hända än innevarande år.Utskottets socialdemokrater tycks inte förstå något av detta. En kritiskgranskare kan frestas att tro att majoriteten är nöjd med att det inte behövsnågra ytterligare panikpaket och ser det som en så stor framgång attdet räcker. Det är klart att det mot bakgrund av de senaste årens panikåtgärderkan ses som en framgång. krävdes panikåtgärder i form avbensinskattehöjning m. m. tvingades höja straffräntanmed , kom ett nytt panikpaket meddiskontohöjning och ytterligare skattehöjningar. har prisstopp införts förfjärde gången, vilket efter finansministerns tidigare uttalanden rimligen måsteses som en klar panikåtgärd. Kortsiktigheten i regeringens ekonomiska politik bevisasockså av det som står om det framtida sysselsättningsläget. I helamajoritetstexten finns det sju rader om sysselsättningsläget, och detta gällerdessutom naturligtvis bara 1987 - ingenting om utsikterna för åren därefter.Jag tror inte att socialdemokraterna är ointresserade av hur det går medsysselsättningen och vad som händer med arbetslösheten, hur det går förlångtidsarbetslösa, för ungdomar, kvinnor m. fl. som vill ut päarbetsmarknaden. Ni har förmodligen en lika hög ambition som vi inomfolkpartiet när det gäller full sysselsättning. Men det räcker faktiskt intemed att tycka och tro - man måste också föra en ekonomisk politik, som ledertill det uppställda målet. Enligt min mening för inte regeringen en sådanpolitik. Det är ganska lätt att visa att det krävs en högre tillväxt än denuvarande bara för att undvika attarbetslösheten stiger och naturligtvis än mer för att få ned den i dagosedvanligt höga arbetslösheten. För oss i är detta utomordentligtviktigt, men då ställs det också konkreta krav pä den politik som förs. Vi har i folkpartimotionen och också i dengemensamma borgerliga reservationen tagit upp det som enligt samstämmigabedömningar är det viktigaste problemet i svensk ekonomi ochföljande. Det är att få ner pris- och lönestegringstakten, som ju fortfarandeär alldeles för hög i jämfört med våra utländska konkurrenter. Om viinte får ner inflationen kan vi inte upprätthålla eller förbättrakonkurrenskraften, och då riskerar vi ökad arbetslöshet. I de treärskalkyler som presenterades beskrevssom ett nödvändigt krav för att nå balans och full sysselsättning attlönekostnadsökningen skulle bli så låg som under 1988.1 årets finansplanligger också ett antagande om att lönesumman ökar med blygsamma 3,. Om man räknar bort en viss sysselsättningsökning, bygger alltså åretsbudgetförslag och regeringens ekonomiska politik på att lönekostnaderna nästaår ökar med . Det kommer att bli svårt att nå dit. Vad gör däregeringen för att underlätta det? Ingenting, frestas man att säga, men det ärinte riktigt sant. Man inbjuder nämligen parterna på arbetsmarknaden tillsamtal. Jag anser självklart att det är bra med samtal, men det vore en bluffatt påstå att de löser några problem. Samtal med parterna har förts varje årutan synbart resultat. Bortsett från samtalen görs ingenting som underlättarnästa avtalsrörelse. Däremot - vilket är det anmärkningsvärda i sammanhanget -gör man en hel del som aktivt försvårar nästa avtalsrörelse. Jag syftarnaturligtvis på förslaget att höja arbetsgivaravgifterna. Regeringen vill höjade sociala avgifterna med inte . Det betyder ipraktiken att man tar i anspråk ungefär en tredjedel av det lilla löneutrymmesom finns - det blir inte att förhandla om utan . Om detär svårt att nå är det naturligtvis svårare att nå en ännu lägre siffra. Regeringen är medveten om att avgiftshöjningen försvårarlönerörelsen. Jag skall citera en mening från finansplanen: "En sådankraftig höjning inskränker i motsvarande mån löneutrymmet, vilket kan komma attförsvära förutsättningarna för lönerörelsen." Samtal med parterna skallbl. a. gå ut på att diskutera hur man skall kunna undvika sädana försvårandeavgiftshöjningar . Det är lätt att undvika«w-det är bara att avstå från höjningen av arbetsgivaravgifterna. Utskottets socialdemokrater förefaller inte ens medvetnaom att höjningen av arbetsgivaravgifterna är ett problem. De skriver ibetänkandet bara att "förslaget till en höjning av sjukförsäkringsavgiftenutgör en förutsättning för den reformering av sjukförsäkringen somArbetsgivarföreningen och kommit överens om". Tydligenmenar utskottsmajoriteten att om SAF och LO är överens om någonting så är detbara för att godkänna. All diskussion skulle dä vara överflödig.Enligt min mening är detta totalt fel. haren skyldighet att sedenekonomiska politiken i ett vidare perspektiv än vad två parter päarbetsmarknaden skall göra. Man kan med rätta fråga sig vem det är sombestämmer i socialdemo- Det tycks i varje fall inte vara och hans socialdemokratiskavänner i . Det finns ytterligare ett exempel som rörfrågan om vem som faktiskt bestämmer. Det gäller det aktuella förslaget attlägga arbetsgivaravgifter på anställdas vinstandelar. I det fallet finns enstark motvilja mot regeringens förslag från de anställda, de människor somfaktiskt berörs och som har andel-i-vinst på den egna arbetsplatsen. Devill ha kvar sina vinstandelar. Till denna grupp hör t. ex. påVolvo. Men på centralt håll har både Metall och LO bestämt att vinstandelartycker man inte om - det är ett hot mot den solidariska lönepolitiken enligtLO;s andre ordförande - och därför skall de stoppas. Sättet attstoppa dem är att belägga dem med arbetsgivaravgifter. Och tydligen är det säatt det, oberoende av vad enskilda människor tycker, är det vad LO centraltanser som gäller. Därför skyndar regeringen att lägga fram ett sådant förslag. Även anställdas vinstandelar kan väntas ha en vissåterhållande effekt på löneglidningen ute på de enskilda arbetsplatserna,därför att de anställda vet att om vinsten blir stor genom att de jobbar braoch effektivt så får de en del i denna vinst. Även i detta avseende kan manalltså påstå att regeringens förslag försvårar en låg lönekostnadsutveckling.Jag kan inte tänka mig annat än att man pä socialdemokratiskt håll vet att detförhåller sig som jag beskrivit, att höjda arbetsgivaravgifter och infördaarbetsgivaravgifter på anställdas vinstandelar försvårar möjligheterna attuppnå vad man vill, nämligen en låg pris- och löneökning. Men ändå inför mandessa avgifter. Om man, herr talman, ytterligare vill underlättaavtalsrörelsen utöver att avstå från arbetsgivaravgiftsförslagen kan man läsa ifinansministerns skatteskiss att en bra metod är att sänka marginalskatterna.Där står faktiskt vad vi i hävdat . Med högamarginalskatter drivs lönekraven upp så att konkurrenskraften förstörs. Annarsblir det ingenting kvar för löntagarna efter skatt. läste jag i att finansministernåker land och rike runt för att försöka förklara just detta. Han hade ettexempel; Med marginalskatt och arbetsgivaravgifter ovanpå detta ökarföretagens kostnader med . och för att löntagaren skall få 1 kronamer kvar efter skatt. Det är naturligtvis orimligt. Men socialdemokraterna lever inte som de lär. Vi har ifolkpartiet föreslagit en sänkning av marginalskatten med 3procentenheter just för att underlätta avtalsrörelsen. Om detta sägerutskottets majoritet följande; "Utskottet delar inte synpunktatt en ytterligare marginalskattesänkning bör genomföras årsavtalsrörelse. En sådan sänkning skulle närmast få motsatt effekt mot vadfolkpartiet vill uppnå." Jag skulle gärna vilja att utskottets ordförandenärmare förklarar genom vilka tankemässiga konststycken han kommer till denslutsatsen. Jag skulle också vilja att förklarar hur det kankomma sig att sänkta marginalskatter 1988 försvårar avtalsrörelsen, medansänkta marginalskatter 1989 eller 1990 underlättar avtalsrörelsen. Det måsteväl vara samma mekanism som fungerar vid båda tillfällena? Eller är det så attfinansutskottets ordförande är oense med finansministern i fråga om behovet avsänkta marginalskatter? Jag skulle också vilja veta vad utskottetsordförande anser att det är för fel med en politik, som vill underlättaavtalsrörelsen genom att inte höja arbetsgivaravgifterna, inte beläggaanställdas vinstandelar med arbetsgivaravgifter utan i stället-sänkamarginalskatterna. I utskottets betänkande finns ingen förklaring, och jagväntar därför att utskottets talesman tar dagens tillfälle i akt och förklararvad det skulle vara för fel med en sådan politik. En viktig del i motion liksom iden gemensamma borgerliga reservationen är att skapa bättre förutsättningar fören högre tillväxt i ekonomin. Då krävs det mer investeringar och mernettoexport. Så långt håller utskottsmajoriteten med. Men sedan säger man attmotionen inte innehåller några konkreta förslag för att främjakapitalbildningen med undantag för kravet att släppa företagensinvesteringsfonder fria. Jag vill därför fråga : Vad är det för fel attsläppa investeringsfonderna fria? Det är åtminstone ett förslag som främjarkapitalbildningen. I finansplanen och hos utskottsmajoriteten finns det inteett enda förslag, och det måste ju rimligen vara bättre med ett förslag än medinget förslag. Dessutom finns det faktiskt åtminstone två ytterligareförslag från som också återfinns i den gemensamma reservationenfrån de borgerliga partierna. Det gäller för det första sanering av statensskuldbörda genom utförsäljning och börsintroduktion av statliga företag. Dettaskulle minska statens länebehov och därigenom verka nedpressande på den svenskaräntenivån. För det andra vill de borgerliga partierna avskaffavalutaregleringen. Denna har liberaliserats huvudsakligen i utgåenderiktning, och vi tycker att den också skall liberaliseras för kapitalrörelserin till . Det betyder i korthet att vi vill tillåta utlänningar att köpasvenska obligationer. Eftersom vi har så hög ränta i ökar då efterfråganpå våra obligationer, och räntan pressas ned. Enligt alla utsagor från enskilda företag är den högasvenska räntan en starkt hämmande faktor på företagens investeringsvilja. Dettagäller i särskilt hög grad de mindre och medelstora företagen som sällan fårdel av de stora subventioner som storföretagen kan få och som därför i högregrad är hänvisade till lånade pengar för att investera. De företagen tycker atträntan är för hög. Jag vill därför fråga ; Vad är det då för fel meden politik som leder till att räntan sjunker? Jag är litet besviken pä utskottsmajoritetensbetänkande. Att socialdemokraterna har en annan uppfattning än ochde andra . borgerliga partierna i fråga om riktlinjerna för den ekonomiskapolitiken är en sak. Men att utan motiveringar bara avfärda förslag som man vetär korrekta är inte värdigt en riksdagsmajoritet. I den gemensamma borgerliga reservationen nr 1 har vipresenterat ett antal riktlinjer för den ekonomiska politiken, som i motsats tillutskottsmajoritetens s. k. riktlinjer faktiskt har litet längre tidsperspektivän tre kvarts år, dvs. Vi föreslår att politiken inriktas pä attundanröja tillväxthinder. Det ställer krav på stabila sfjclregler. Det ställerkrav pä skattepolitiken som måste inriktas på kraftigt sänkta marginalskatter,återinfört inflationsskydd och slopad förmögenhetsskatt på arbetande kapital.Det ställer också krav på slopademonopol inom tjänstesektorn. Det ställer krav på minskad byråkrati ochavregleringar. Det ställer krav pä avskaffande av de kollektiva löntagarfonderna.Det ställer slutligen krav på en bättre fungerande lönebildning-krav söm jagredan uppehållit mig vid. Jag anser att det är en sådan ekonomisk politik somSverige behöver för att få upp tillväxttakten utöver de blygsamma vi haftde . betänkande innehåller också fler avsnittom statsskuldspolitiken och kredit- och valutapolitiken. Det finns inteoväntat en rad motsättningar mellan den socialistiska majoriteten och deicke-socialistiska partierna i fråga om synen på avregleringar på dessaområden. Jag skall inte närmare kommentera dessa, eftersom sig ganska utförligt vid dem. Jag vill bara markera att vi fränfolkpartiets och sida inte delar uppfattning attden svenska valutan bör knytas till EMS - det europeiska monetära samarbetet.Man kan självfallet diskutera förändringar i valutakorgens sammansättning, menenligt vår mening gör kravet pä stabilitet, som är särskilt viktigt i fråga omväxelkurserna, att man bör iaktta stor försiktighet med sädana förändringar. har i ytterligare tväreservationer beskrivit hur vi ser på budgetpolitiken och den kommunalaekonomin. I likhet med vad vi hävdat anser vi attbudgetpolitiken måste föras med sådan stramhet på utgiftssidan att man skaparutrymme för ett minskat budgetunderskott och viktiga skattesänkningar. För denomedelbara framtiden - dvs. /88 - anser vi att det är viktigastatt genom utgiftsbegränsningar skapa utrymrhe för att sänka marginalskatternaoch inte höja arbetsgivaravgifterna. Då underlättar vi nästa avtalsrörelse. Vihar därför föreslagit minskade utgifter för budgetåret med drygt 4 miljarderkronor och för med och därutöver ettstort antal engångsbesparingar, främst utförsäljning av statliga företag. De största besparingarna i statens utgifter rör bidragentill arbetslöshetskassorna, bostadssubventionerna, ersättningen frånsjukkassan för insjuk-nandedagen, slopad skattereduktion förfackföreningsavgifter samt statsbidragen till kommunerna. Dessutom har vi i föreslagit en stor mängdomprioriteringar på utgiftssidan. Vi tycker att regeringen har lagt framegendomliga förslag som går ut pä att man bl. a. skall spara på ungdomarnasutbildning. Vi kan inte biträda sådana förslag. Vi föreslär i stället att dennödvändiga minskningen får ske på vuxenutbildningens område. Vi vill ha enfamiljepolitisk reform med bl. a. skattefritt vårdnadsbidrag för förskolebarn.Vi vill också ha en ytterligare satsning på regionalpolitiken och en kraftigökning av vårdbidraget för handikappade barn. Vi avsätter medel - lika mycketsom regeringen -för en sjukpehningreform för de deltids- och delårsarbetände,men vi vill finansiera den inte med höjda skatter utan genom omprioriteringarinom sjukförsäkringen. Vi avvisar regeringens förslag om höjd ersättning inomdelpensionen och vill i stället satsa pengar pä ett temporärt stimulansbidragför ombyggnad så att fler människor kan få rätt till ett eget rum inomlångvärden. Jag har redan nämnt de viktigaste skattesänkningarna.Marginalskatten bör enligt vår mening sänkas med 3 procentenheterför alla inkomsteröver , och arbetsgivaravgifterna bör inte höjas. Dessutom anser viatt den senaste höjningen av fastighetsskatten bör återgå och attförmögenhetsskatten på arbetande kapital måste slopas. Våra skatteförslaginnebär att det totala skattetrycket sjunker med nästaår, vilket är ett klart steg i rätt riktning och innebär ett avgörande brottmot den socialdemokratiska skattepolitiken som ju består av små men ständigaskattehöjningar. Vi föreslär också en begränsning av statsbidragen tillkommunerna med mer än regeringen föreslär. Denkommunala expansionen har visserligen dämpats något men denligger fortfarande alltför högt, även enligt regeringens egna bedömningar. För1987 är prognosen 1,volymökning, och det brukar bli mer än prognosen. För1988 saknas, som jag sade inledningsvis, en prognos, men med tanke pålöneökningarnas storlek - som ju ligger till grund för kommunernasinkomster - kan man konstatera att den lär bli högre än de ca 0,5 %som vi från sida bedömer som rimligt. Den siffran som vi anser ärlämplig tar hänsyn till de befolkningsförändringar som inträffar, men bygger påatt ytterligare ökningar därutöver måste åstadkommas genom omprioriteringar. Våra förslag för den kommunala ekonomin måste ses isamband med övriga ekonomiskt-politiska förslag. Inte minst denlägre pris-och löneökningstakt som kan väntas bli resultatet om man genomför deskatteförändringar,som vi föreslår betyder att kommunernas kostnader inte ökarså snabbt som med regeringens skattepolitik. Dessutom föreslär vi att despecialdestinerade statsbidragen schabloniseras, dvs. utgår på mer generellagrunder, så att det blir mer utrymme för den kommunala självstyrelsen. Vi trorinte från sida att man med statsbidrag som pekpinnar måste styrakommunernas verksamheter centralt från , utan vi vill låta kommuneroch landsting själva välja de lösningar som passar bäst i resp. kommun ellerlandsting. Socialdemokraterna förespråkar i stället centraldirigerade lösningarlika för alla. Även våra förslag om slopade monopol och mer anbudskonkurrens,dvs. större möjligheter till konkurrens och fler möjligheter att jämförakommunal produktion med enskild produktion, kommer att leda till lägrekostnadsökningar. Sammantaget menar vi att förslag leder tillväsentligt bättre förutsättningar att hålla nere den kommunala kostnadsökningenoch ändå tillgodose medborgarnas berättigade krav pä god service. Avslutningsvis, herr talman, vill jag något beröra dengemensamma borgerliga reservationen om samverkan mellan posten och PK-banken.Vi anser att man inte bör utveckla en bankverksamhet inom postverket ochavvisar därför förslaget att postgirot ges rätt att ge ränta på inneståendemedel eller medge övertrassering. Då krävs inte heller något tillägg tillförslaget om bankrörelselag. Inte heller anser vi det lämpligt att postensfinansförvaltning sker i ett av postverket helägt dotterbolag, utan den bör istället anförtros en särskild placeringsdelegation inom postverket. Sammanfattningsvis, herr talman, vill jag yrka bifall tillreservationerna 1, 4, 5, 6, 8, 9, 10, 12, 16 och 20. 3NILS G. ÅSLING (c); Regeringen har under några är haft tillfälleatt bedriva den ekonomiska politik som man sammanfattningsvis karakteriseratsom den tredje vägens politik. Det är alltså nu också möjligt att börja skönjaresultat och avge vissa omdömen om den politiken. När den lanserades ifinansplanen 1983 var en förutsättning bl.a. att man utdömde en konsumtionsleddexpansion av den svenska ekonomin. är den ekonomiska tillväxten tillstörsta delen just konsumtionsledd. Dels kommer - om den trend fortsätter' somnu gäller - bytesbalansen att försämras, eftersom en stor del av den privatakonsumtionen efterfrågar importerade varor. Dels kommer vi att få en minskadekonomisk tillväxt , då en alltför liten del av resurserna användstill investeringar till uppbyggnad av kapitalstocken i samhället. En konsekvensav det är att utrymmet för konsumtion i det långa perspektivet kommer attminska och förändras. Över huvud taget saknas ett mer långsiktigt perspektiv iden politik som förs. Sammanfattningsvis kan pä det här stadiet sägas att vi idet här landet, med den politik som bedrivs, fortfarande lever över våratillgångar. Regeringen har inte lyckats bemästra de grundläggandebalansproblemen i ekonomin. Enligt uppfattning är det en angelägen fråga nuatt få en skattepolitik som i större utsträckning än den förda gynnarsparande. förslag till ett personligtinvesteringskonto, där inkomster utan att beskattas kan sättas in pä ett kontooch utan skattekonsekvenser användas av enskilda människor för investeringar iexempelvis bostad eller eget företag, är en form av sparfrämjande åtgärd inomskattepolitikens område som blir alltmer angelägen att genomföra. Den ekonomiska politikens mål har länge - faktiskt sälänge att det har gått slentrian i begreppet - varit de traditionella: Fullsysselsättning, stabilt penningvärde, hög ekonomisk tillväxt, jämn fördelningav levnadsstandarden och balans i utrikesaffärerna. har också längepläderat för regional balans som ett av målen för den ekonomiska politiken. Detär en möjlighet att undvika överhettade öar i vår ekonomi, att begränsalöneglidningsproblemen, m. m. Regeringen nämner också det målet i sinfinansplan men drar inte de fulla konsekvenserna när det kommer till praktiskhandling. har också fört in en god miljö ochresurshushållning som två viktiga komponenter i den ekonomiska politiken. Dekan på kort sikt förefalla stå i motsatsställning till varandra och vara hindernär det gäller att bedriva en god ekonomisk politik och kanske framför allt attåstadkomma en hög tillväxt, men så är det inte. Det är viktigt att konstatera att detta motsatsförhållande- när det tas fram i debatten - är konstruerat. På lång sikt är den ekonomiskatillväxten beroende av att vi har en sund balans också i vårt ekologiskasystem. Det måste finnas harmoni i samspelet mellan teknik, ekonomi och miljö,annars exploaterar vi vår miljö och föröder våra resurser successivt. Ekologi och ekonomi är alltså två sidor av samma mynt,enligt vår mening. När det gäller det synsättet står vi i tyvärrensamma här i kammaren. Jag beklagar det. Men vi kommer från attfortsätta kampen för att göra också ekologisk balans till ett övergripande målinom den ekonomiska politiken. 2 protokoll 1986/87:84 Regeringens ekonomiska politik har i konkret handlinginneburit kraftigt ökade fördelningspolitiska spänningar mellan regioner liksommellan olika grupper av människor i vårt samhälle. Regeringens budget betyder iklartext att ungdomar, de sämst ställda pensionärerna och barnfamiljerna kommeri kläm. Ungdomarna ställs i socialdemokraternas inför detorimliga valet mellan en bostad på hemorten utan jobb och jobb istorstadsregionen utan bostad. har 13 län fått vidkännas enomfattande åderlåtning av sin egen framtid, dvs. en utflyttning av ungdomen. Flyttlassen går i strida strömmar frän ,Bergslagen och sydöstra till storstadsregionerna och de expansivaarbetsmarknaderna. Regeringens devalvering 1982, som alltså är ursprungettill den tredje vägens ekonomiska politik, gynnade och gynnar framför alltstorstädernas företag, dvs. stora företag med finansiell kompetens, närhet tillfinansiella marknader och med en klar exportinriktning. Detta har skapat ökaderegionala spänningar i vårt land. De finansiella investeringarna har undersocialdemokraternas hela regeringsperiod varit lönsammare än de arbetsskapandeinvesteringarna i produktionen. Detta har bidragit till att arbetslöshetenunder hela den socialdemokratiska regeringsperioden har varit högre än , som regeringen gärna vill jämföra med. iregeringen var den öppna och dolda arbetslösheten tillsammans i genomsnitt 3,. har den varit . Den obalanserade tillväxten skapar problem i storstädernamed miljöförstöring, utslagning och bostadsbrist. I utflyttningsbygderna hotasvälfärden för dem som stannar kvar. Det här är alltså påtagliga konsekvenser avden tredje vägens politik. En orimlig för att inte säga ödesdiger följd avregeringens politik är också att framtidens industrier nu i allt störreutsträckning lokaliseras till de koncentrationsområden vi har här i landet,främst till . av alla anställda inom den privatatjänstesektorn finns i storstadsområdena, i . Vi märker dagligenstarka tendenser till en ytterligare koncentration. Kraftfulla åtgärder krävsdärför för en bättre fördelning av sysselsättning och utveckling i landet.