prot · GA0984 · 1986-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1986/87:84 1 S Justerades protokollet för den 3 innevarande manad. 2 § Föredrogs och hänvisades Propositionerna 1986/87:87till näringsutskottet /87:92 utbildningsutskottet /87:95 tillförsvarsutskottet /87:97 fill .kulturutskottet /87:98 till näringsutskottet1986/87:99 till konstitufionsutskottet /87:108 till utrikesutskottet 3 § Föredrogs finansutskottets betänkande 1986/87:10 om riktlinjer för denekonomiska politiken och förbudgetregle-ringen m.m. (prop. 1986/87:100 delvis). 1 (); redovisade regeringen sinbedömning av ekonomiska utveckling . Som huvudproblemframstod den starka tendensen till alltför snabb kostnadsutveckling. Enligt detgynnsamma huvudalternativet förväntades lönestegringen 1986 stanna vid . Vivet nu att den blev . 1987, alltså , fick lönerna enligt samma kalkyl intestiga med , och priserna borde inte stiga med . Iså fallskulle räntegapet mot omvärlden.kunna försvinna och tillväxten hållas uppe. Regeringen skisserade dock försiktigtvis därutöver enmindre gynnsam utveckling, där lönerna i årskulle stiga och prisernamed . En sådan utvecklingsbana förutsågs i treårskalkylerna leda fram motstagnation och arbetslöshet. Vi kan , innan ens är slut,konstatera att det blir värre än så. Redan regeringens finansplan förutser enlönekostnadsökning i Men många tecken tyder pä att en fortsatt snabb löneglidning kommer attmedföra att den siffran överträffas. Och det är en samstämmig uppfattning blandfristående ekonomiska bedömare att prisstegringen blir bortåt . Redan under årets första månad, , steg prisernamed . Inflationstakten på årsbasis ökade. Trots att finansministerntidigare utdömt prisstopp som botemedel mot inflation infördes ett sådant islutet av januari. Prisstatistiken visar nu med all önskvärd tydlighet att vadsom i stället skulle ha behövts var ett skattestopp. Eftersom nettoprisindexmellan var oförändrat, kan hela den här storakonsumentprisstegringen sägas härröra från politiska beslut. Denna utvecklinghar enligt pris- och kartellnämnden fortsatt även efter prisstoppets tillkomstinemot mitten av februari. Och det är betecknande för den bristande tilltrontill effekten och värdet av prisregleringar att ingen prognosmakare har settprisstoppet som ett skäl att justera ned sin bedömning när det gällerinflationstakten . Ett viktigt syfte med prisstoppet har angetts vara attförriiå löntagarnas organisationer att avstå från den omförhandling av åretsavtal som den alltför snabba prisstegringen gett dem rätt till.Regeringen ser det förmodligen som en framgång att detta mål uppnåddes. Men detkommer inte att få någon nämnvärd betydelse i praktiken. För storalöntagargrupper blir löneglidningen desto större. Andra får därmed ännustarkare skäl för kompensationskrav i avtalsrörelsen under . Regeringen tycks tro att det går att prata nedlönestegringen. Men på lönebildningens område verkar betydligt starkare krafterän vad både regeringen och fackliga organisationer förmår bemästra. Det finnsett tydligt samband mellan löneglidningen och den förda valutapolitiken. Somjag tidigare här i kammaren påpekat medför valutakorgenskonstruktion att en fallande dollarkurs leder till en successiv smygdevalveringav den svenska kronan. Härigenom uppkommer ett extra utrymme, särskilt i destora exportföretagen, som i den mån det inte helt skall gå till ökad vinstmåste spilla över i löneglidning för de anställda. Vi moderater har sedanrätt tillbaka som motmedel anvisat en svensk anknytning till enfastare riktpunkt för kronans utveckling, t. ex. genom en anslutning till deteuropeiska monetära samarbetet, EMS. bestående problem med en alltförsnabb kostnadsutveckling visar att den tredje vägens politik inte har lyckats.Det framgår också av att vi i stället för den exportleddaexpansion som var dess mål har fått en påfallande långsam tillväxt, som nästanhelt har burits upp av ökad konsumtion. utgör kapitalbildning i formav nettoexport och investeringar endast ungefär en tiondel av produktionsökningen,vilket innebär att den framtida tillväxten i ekonomin hotas. Detta innebär att regeringen förtjust en sådan politik som den själv sagt sig ha för avsikt att undvika. Redan iförra årets finansplan förekom farhågor för ett kommande bakslag, som då måstemötas med en kraftig åtstramning. Till följd av en internationellt gynnsamutveckling med fallande oljepriser, dollarkurs och räntenivå har fått enrespit - en förlängd men i tiden starkt begränsad frist. Dettaförbättrade bytesförhållande, som framför allt tillkom . utgörfaktiskt pä sätt och vis en fara. Den jämvikt i bytesbalansen som uppnåttsborde med de gynnsamma yttre förutsättningar som råder i stället ha varit ettbetydande överskott, som kunde ha använts för att amortera ned våra utländskalån, I stället håller vi oss med ett negativt hushållssparande som fortsätteratt sjunka och en fortsatt snabb stegring av utgifterna för privat ochoffentlig konsumtion. Och regeringen förefaller inte att tycka att det ärsärskilt angeläget att för dagen göra någonting ät detta. kan vi inte räkna med samma draghjälp utifrån somförra året. Tvärtom föreligger en påtaglig risk för att utvecklingen i för ossviktiga handelsländer som , och blir sämre än vad vitidigare förutsett. Den latenta skuldkrisen har också blivit mera påtagligunder genom vägran att fullgöra sina betalningar. Ett skäl till att tecknen på annalkande svårigheter i densvenska ekonomin inte framträder sä tydligt är paradoxalt nog den långsammaproduktivitetsökningen. Den bidrar till att hålla nere den öppna arbetslöshetsom normalt sett skulle stiga när tillväxten ligger . Det verkar somom man i näringslivet snabbt utnyttjade den medvind som de storadevalveringarna gav och ökade produktionen upp tillkapacitetstaket men att man sedan tvekar att med expansionsinvesteringar höjadetta tak. Det är bl. a. mot denna bakgrund som vi moderater tillsammans medfinansutskottets folkpartister förordar ett generellt frisläpp avinvesteringsfonderna. Hur skall då det förhållandevis blygsamma intresset förinvesteringar förklaras? Ja, i botten ligger naturligtvis den under senare åralltmer påtagliga avsaknaden av fasta spelregler. Det kan plötsligt införas ettprisstopp eller en pensionsskatt. Detta visar att satsningar för framfidennumera måste ge god avkastning, och det snabbt, eftersom man inte kan varasäker på att de politiskt givna förutsättningarna kommer att bestå någon längrefid. Ett paradexempel på de slags företeelser som genom att framkalla ovisshethåller nere investeringsviljan är löntagarfonderna. De både skärperskatteuttaget på företagen och skapar osäkerhet beträffande ägarförhållandenai framtiden. har debatten i fondfrågan flammat upp igen medanledning av Östfondens optionserbjudande till direktörer i . Fondernasförespråkare har framställt det som något av en medborgerlig plikt att sedan nufonderna inrättats också göra affärer med dem. Men tvärtom är det naturligtvisen medborgerlig rättighet att välja vem man gör affärer med och Också att bildaopinion mot åtgärder som skulle legitimera fondernas existens. Från borgerligthåll vidhåller vi att fondsystemet snabbt skall avvecklas, varvid de tillgångarsom finns där skall utnyttjas som sparpremier Och därmed stimulera till enspridning av ägandet i näringslivet bland de enskilda medborgarna. Vidare är det naturligt om beslutsfattarna i näringslivethyser oro för den framtida kostnadsutvecklingen. Utöver tendenser till snabbarelöne- och prisstegring än i omvärlden finns det ju långt framskridna planer påatt alldeles frivilligt skall åta sig att höja priset på energi mycketkraftigt. En påskyndad avveckling av kärnkraften kan betyda inemot enfördubbling av elpriserna med särskilt kännbara konsekvenser för branscher som skogsindustri,kemisk-teknisk industri och viss metallindustri. Kännetecknande för de företagsom det här rör sig om är att de är koncentrerade till sysselsättningssvagaregioner som och Bergslagen. Vi minns vilka anpassningsproblem ochvilken köpkraftsnedpressning som 1970-talets oljeprischocker orsakade. En trösti bedrövelsen var ändå att våra konkurrentländer brottades med ungefär sammasvårigheter. Men inget annat land har beslutat avveckla kärnkraften. Denelchock som en politisk majoritet i förefaller vara beredd attframkalla kommer att drabba endast oss själva. Jag måste fä frågafinansministern: Hur tänker han lägga om den ekonomiska politiken för att mötade utomordentligt stora påfrestningar som en snabb elprishöjning skulle medföraför vissa branscher och därmed för sysselsättningen? Ytterligare en faktor bakom bristen på tillväxtskapandeframtidssatsningar är naturligtvis det höga ränteläget. Härvidlag har detskett en påtaglig försämring . Återigen är förräntningen päföretagens finansiella placeringar högre än avkastningen pä investeringar imaskiner och byggnader. Höjningen av räntenivån sedan vändpunkten i slutet ayförra året är . Den vidgning av gapet mot utländskaräntor som därmed skett kan ses som marknadens låga betygsättning avregeringens budgetförslag. Det förhållandet att inte försöktmotverka utan snarare understött räntehöjningen måste tolkas som ettinstämmande i att finanspolitiken är alltför svag, varför penningpolitiken fårta på sig en större börda. Det är inte utan att man måste hysa en vissmedkänsla med för den personlighetsklyvning han måste känna närhan i egenskap av statssekreterare i har ett stort ansvarför utformningen av den ekonpmiska politiken och sedan i egenskap avordförande i riksbanksfullmäktige måste leda arbetet för att korrigera på grundav bristerna i denna politik. , som var det första då svenska företag varittämligen oförhindrade att investera utomlands, uppgick dessa satsningar tillhela , vilket innebar en ökning jämfört medföregående är. Det är inget fel i detta - investeringar utomlands stödersysselsättningen i . Men problemet är att utländska företag samtidigtinvesterade för endast i . Skillnaden mellan 24 öch 5miljarder kan ses som ett mått på hur jämförelsevis dåligt investerings- ochföretagsklimatet är i vårt land. I borgerliga reservationer tillutskottsbetänkandet framförs bestämda krav på att avregleringen av kredit- ochvalutapolitiken skall fortsätta. På det kreditpolitiska området har redanmycket åstadkommits. Där återstår nu inte mycket mer än finputsningar, som t.ex. att avskaffa diskontot och därmed dess snedvridande effekter förprissättningen på pengar inom bankväsendet. I detta sammanhang måste jag ägna några ord åt slopandetav monopol på postgiromedlen. Detta är ett krav som vi moderaterframfört här i men som har avvisats av finansutskottetsmajoritet med alltmer ideologiskt färgade motiveringar. har alltså denpraktiska nödvändigheten gett oss rätt även på denna punkt. Jag hoppas ocksåatt vi skall kunna fä gehör för de detaljsynpunkter på den fortsatta samverkan mellanpostverket och som framförs i en gemensam borgerlig reservation. Med undantag för kommunisterna finns det här i riksdagenen bred uppslutning kring tanken på avreglering inom det valutapolitiskaområdet. Men på den borgerliga sidan vill vi gå fram både snabbare och längre.Dröjsmålet med att uppfylla utfästelsen att ge svenska medborgare rätt att köpautländska aktier är oroväckande, och socialdemokraternas vägran att öppna förvalutautlänningars köp av svenska statsobligationer är obegriplig.Utskottsbetänkandet försöker framställa ett sådant medgivande som ett brott motnormen att staten inte skall låna utomlands. Men denna princip, som vimoderater alldeles klart står bakom, kan ju endast innebära ett förbud motupplåning i utländsk valuta. I praktiken kan det inte vara någon skillnadmellan att med en hög räntenivå i locka svenska företag att låna pengarutomlands för att med dem köpa statsobligationer här hemma och att tillåtautländska placerare att direkt förvärva svenska obligationer. Ja, en skillnadfinns det förstås; Vi kan på goda grunder, bl. a. utifrån utländska erfarenheter,räkna med att räntenivån i det senare fallet - när vi alltså tillåtervalutautlänningars köp av svenska obligationer - kunde sänkas betydligt i vårtland med de positiva effekter det skulle få bl. a. för investeringsviljan inäringslivet. Avreglering är ett viktigt inslag i den ekonomiska politikvi moderater förordar. Regeringen har fått rekommendationer i sammariktning från ett mycket oväntat håll. Statens pris- och kartéllnämnd harkartlagt och analyserat existerande regleringar inom olika samhällsområden,bl.a. Rekommendationeli från detta regleringsorgan innebär ettklart och tydligt förord för avreglering. Ett så självuppoffrande ställningstagandeborde väl även kunna få en hårdhjärtad finansminister att vekna! Utöver avreglering bygger den ekonomiska politik vimoderater förordar på en minskning av den offentliga utgiftsexpansionen och ensänkning av skattetrycket. Trots allt tal i budgetpropositionen om en stramfinanspolitik tvingas vi konstatera att den faktiska finanspolitiska effektenav regeringens, förslag enligt regeringens egna beräkningar förväntas bliexpansiv även . Det moderata budgetalternativet innebär ensaidoförbättringen minskning av budgetunderskottet - för /88jämfört med regeringens förslag med ca . För att beredautrymme för skattesänkningar är våra utgiftsminskningar ännu större. Det börframhållas att avvägningen mellan besparingar och skattesänkningar är så gjordatt hushållens ekonomiska situation inte skall försämras. Åtstramningen liggeri stället på staten, kommunerna, företagen och utlandet. Den budgetpolitik vi moderater förordar för nästa budgetårskulle föra oss ännu närmare balans i den totala offenfiiga sektorn. Enligtregeringen bör strävan vara att sedan gå vidare och skapa ett permanentöverskott i den offentliga sektorns finanser. Med det strider mot våruppfattning. Det sparande och den kapitalbildning som krävs för utbyggnaden avvårt näringsliv bör i stället ske i företagen och hos hushållen. Den förbättrade budgetbalansen öppnar störremöjligheter till rejäla skattesänkningar. Lägre skatter ger den enskildemedborgaren vidgad valfrihet och ökad självständighet gentemot- överheten iform av Det stimulerar också fill arbete, sparande och satsningar förframtiden. Förutom att öka tillväxten motverkar skattesänkningar de problemsom enligt vad jag framhållit i det föregående i hög grad präglar den svenskaekonomin: alltför snabb kostnadsstegring, för litet sparande och för kleninvesteringsvilja. Att behovet av skattesänkningar just nu upplevs somsärskilt starkt sammanhänger naturligtvis med den internationella utvecklingen.Länder med lägre skattetryck än det svenska - ibland avsevärt lägre - är i fullfärd med att sänka sina skatter. I av växande internationellt beroende blirdet omöjligt för oss att inte slå in pä samma väg. Men reaktionen här hemma har på sina håll varit litetyrvaken. Glädjande nog har det plötsligt framkommit en ganska utbreddförståelse för det gamla moderatkravet på sänkta marginalskatter. Men återigen dykertankefelet upp att detta förutsätter begränsningar äv avdragsrätten. I självaverket är det ju så att sänkta marginalskatter är det enklaste och mesträttvisa sättet att begränsa avdragsrättens värde. Medan en överväldigande majoritet av svenska folket villha ett lägre skatteuttag, sitter dessutom tyvärr alltför mänga skattedebattöreroch beslutsfattare fast i högskattepolitiken. Marginalskattesänkningar måsteenligt deras mening betalas med höjda skatter pä lägre inkomster och påföretagsamhet. Ett tidens tecken är benägenheten att sätta likhetstecken mellankapitalinkomster och kapitalvinster. Det kan vara möjligt att göra när man somi har en skattesats för de allra flesta på . Men om reavinsterskall beskattas med 50 eller rakt av, då blir det inte mycket tillkapitalbildning, och dä blir det betydande fastlåsningseffekter på olikamarknader för befintliga tillgångar. En väsentlig orsak till att kapital fårsägas vara lindrigare beskattat än arbete i vårt land är att kapitalet är meralättrörligt över gränserna. Slutsatsen av kravet på ökad likformighet kandärför inte bli att kapitalbeskattningen skall skärpas utan att skatten päarbete måste sänkas. Detta exempel understryker nödvändigheten av att enskattereform värd namnet måste innebära en sänkning av det totalaskattetrycket. Därmed får man utrymme för angelägna lättnader utan att tvingasframkalla skadeverkningar på andra områden. De skatteskisser som ägnas mycken uppmärksamhet idebatten utgör tyvärr inga förslag till reformer, utan det är utkast tillomläggningar eller omfördelningar av skattetrycket. I vissa fall gäller det t.o. m. skärpningar av skattetrycket. Ändå borde man väl ha lärt sig att densortens kosmetiska operationer inte löser några prpblem utan mest skapar nya.Efter 1970 års skattebeslut, efter Hagauppgörelserna och efter överenskommelsenden underbara natten, vilka alla utlovades skola leda till skattesänkningar förde allra flesta, är vi uppe i ett rekordhögt skattetryck på . Ingetannat land anser sig behöva ta ut sä mycket i skatt, och har visvenskar ansett oss böra göra det heller. Det finns naturligtvis ingenting somsäger att just den nivå som har uppnåtts aldrig mer kan underskridas. En annan nackdel med de framlagda skatteskissernaär att de inte är färdiga för praktiskt genomförande på ett bra tag. Andra sidan av det förhållandet att toppar deninternationella skatteliganär ju att vi befinner oss ordentligt på efterkälken när nu rörelseriktningenhar vänt. Endast vi moderater har ett färdigt förslag tillskattereform, som bl. a. skulle sänka de statliga skattesatsernamed ytteriigare . Totalt föreslår vi skattesänkningar 1988med ca . Avsikten är att sedan fortsätta i samma takt underåtminstone den närmaste femårsperioden, vilket skulle betyda skattesänkningarmotsvarande av bruttonationalprodukten . Utrymme för detta får vigenom den fortgående tillväxten i ekonomin, som dessutom kommer att påskyndasav den dynamiska skattepolifik vi vill föra. Därutöver krävs det naturligtvisfortsatta besparingar bland de offentliga utgifterna. När vi nu träffas hos finansministern föröverläggningar om skattepolitiken, är det min förhoppning att vi skall kunnaenas om att snabbt ansluta till den internationella utvecklingen mot lägreskatter. Det vore beklagligt om vi framåt fastnade i önskedrömmaroch teoretiska nykonstruktioner. Att gå från till "Real beskattning"Lindencrona skulle inte innebära något steg framåt. Låt oss hålla fast vidbeprövade skatteformer, men låt oss se fill att de får rimliga effekter genomen reform som minskar det samlade skattetrycket. Ett väsentligt område i detta sammanhang är statensbidragsgivning fill kommunerna. Regeringen har här litet motvilligt slagit inpå den restriktiva linje vi moderater förordat. Det är bra att detfinns en samstämmighet kring detta. Men vi anser att nedskärningen skall sättasin mot de specialdestinerade statsbidragen, som lättast kan utnyttjas av rikakommuner, och att resurserna för skatteutjämning- som framför allt tarsikte på kommuner med låg skattekraft - om något skall ökas. Denna avvägningkommer vi att få diskutera åtskilligt i finansutskottet , ochjag hoppas att regeringen inser nödvändigheten av att överge denminoritetsståndpunkt man har intagit. Det vore olyckligt om vi inteheller skulle kunna nå en varaktig lösning av frågan om utformningenav statens stöd till kommunerna utan åter hamnar i en ökad rundgång, medoförändrade specialbidrag och en förhöjning av den skatteutjämningsavgift somregeringen själv nu så klokt har förklarat sig beredd att avskaffa. Jag vill, herr talman, avslutningsvis erinra om, att ävenom statsbidraget sänks eller priset på offentliga nyttigheter stiger, ger ensänkning av skatterna den enskilde större möjligheter att betala sinakonsumtionsutgifter ur den behållna inkomsten. Men framför allt får människorstörre frihet att själva forma sin tillvaro. Det är denna myndigförklaring avmedborgarna som ger en sådan kraft åt det moderata kravet att man skall kunnaleva på sin lön. Med det anförda yrkar jag bifall till reservationerna 1,4, 5, 7, 8, 9,10,11, 15 och 20 till finansutskottets betänkande nr 10. 2 (): I finansutskottets betänkande nr 10, somdagens debatt gäller, behandlas riktlinjerna för den ekonomiska politiken,kredit- och valutapolitiken, budgetpolitiken och den kommunala ekonomin samtytterligare några frågor. Det är stora och viktiga frågor, som kommer attpåverka de flestamedborgare här i landet. Dagens beslut kommer att få effekter pä prisutvecklingen, på möjligheten att få arbete, på löneutvecklingen, före och efter skatt, m. m. , Utskottet är oense i praktiskt taget alla avseenden medett viktigt undantag. Detta gäller de statliga löneförhandlingarna, därutskottet poängterar att lönestruktur och anställningsförhållanden bör bli merlikartade inom den offentliga och den privata arbetsmarknaden. Hela utskottetdelar också den uppfattning som återges i finansplanen, nämligen attlöneökningar inom den offentliga sektorn i ökad utsträckning måste ha sin grundi höjd produktivitet, på samma sätt som gäller inom den privata sektorn. En naturlig slutsats av detta resonemang är att deförändringar som leder till en höjning av produktiviteten är positiva för deanställda, som därigenom, och bara därigenom, kan få högre reallöner. Hittillshar detta kunnat ske med hjälp av skattehöjningar, som har finansierat bådehögre löner och flera anställda, dvs. en växande offentlig sektor. Den vägenärnu stängd, enligt ett enigt finansutskott. Därför borde rimligen alla ansträngasig för att finna vägar att öka produktiviteten inom den offentliga sektorn. Ensådan möjlighet ligger, enligt min mening, i mer konkurrens. I själva verket ärökad konkurrens en oöverträffad väg att höja produkfiviteten inom olika verksamheter.Konstigt nog har emellertid utskottets socialdemokrater inte förstått detta -eller inte velat förstå det. Det betyder i praktiken att reallönerna för deoffentliganställda med regeringens politik riskerar att släpa efter ijämförelse med de privatanställdas löner. Detta tycker vi i vorebeklagligt. Utskottsmajoritetens texter i övrigt är fullaav berömmande uttalanden om den ekonomiska politikens framgång och denekonomiska utvecklingen i stort. Särskilt berömmer man sig för.vad som har häntunder 1986 och för att ekonomin ser ut att klara sig hyfsat under innevarandeär. Däremot sägs knappast ett enda ord om tiden därefter, framför allt om 1988och följande är. I detta avseende är utskottsbetänkandet faktiskt merbristfälligt än själva finansplanen. Finansplanen innehåller åtminstone enanalys av framtida ekonomiska problem, medan det betänkande som vi behandlar nästan helt saknar en sådan analys. Därmed saknas också en strategi för attkomma till rätta med problemen, trots att det är detta som diskussionen i dagborde handla om. Riktlinjerna för den ekonomiska politiken bör självfalletbeskriva den strategi som man tänker använda för att lösa olika ekonomiskaproblem som man har identifierat. Detta kan ju inte rimligen bara handla om är1987, särskilt som man säger att det går ganska bra under . T. o. m. omman begränsar sig till nästa budgetår är det faktiskt så att hälften av dettainfaller under . Men detta har tyvärr inte avsatt något endaspår i majoritetens tyckande och tänkande. Ekonomisk-politiska åtgärder som man genomför nu ellerinom en snar framtid får ju sina största och viktigaste effekter inte utannästa år, och åren därefter. Då blir givetvis utsikterna ochdärefter mycket viktigare än vad som händer . Då kan man göra på ettdera avtvä sätt; antingen gör man en ny bedömning av vad som kommer att hända 1988 iomvärlden och i och av vilka krav detta ställer på vår ekonomiska politik,eller också använder man den bedömning som finns, dvs. den som gjordes itreårskalkylerna , och stämmer av mot vad som hänt ochvilka krav som därigenom ställs på den ekonomiska politiken i fortsättningen.Men utskottsmajoriteten gör varken det ena eller det andra. Därigenomunderstryks också kortsiktigheten i politiken, och det visas tydligt att detsaknas ett långsiktigt tänkande och en långsiktig strategi inom densocialdemokratiska utskottsgruppen.