prot · GA0941 · 1986-12-31 00:00:00 — Det bör inte vara en förmildrande omständighet att offret ärförsvarslöst; För egen del anser jag det nödvändigt ätt få till stånd enändring i lagstiftningen, så att sådana situationer skall vara lika straffvärdasom våldtäkt. Därför motione- -rade jag om detta . Utskottet har sänt motionen på remiss till ett antalmyndigheter och organisationer: De allra flesta anser att det finns behov av enändring, och det framkom också förslag att bestämmelsen om sexuellt utnyttjandebör ses över, varvid brottet indelas i två grader, nämligen ett normalfall ochett grovt fall. Ett enigt utskott har också föreslagit attstraffstadgandet oin sexuellt utnyttjande bör ses över i syfte att införabestämmelser om ett grovt brott med särskild straffskala. Även självabrottsbenämningen sexuellt utnyttjande bör ses över, eftersom den förefallermindre väl spegla allvaret i de gärningar det här kan vara fråga om. Jag ärsjälvfallet mycket nöjd med behandlingen av min motion. Lagregleringen av vissa sexualbrott kommitfram till en samsyn då det gäller det straffvärda i sådana här sexuellaövergrepp. Däremot har vi olika åsikter om sättet på vilket vi skall delgeregeringen uppdraget att göra en översyn. Jag anser att det är naturligt attgöra en formell hemställan med anledning av min mofion, dvs. Jag yrkar därför bifall till reservationen ivad avser mom. 1 och i övrigt till utskottets hemställan. AnL 43 (): Först vill jag uttrycka mintillfredsställelse över att vi i utskottet är överens om de ändringar ilagregleringen som vi har begärt när det gäller sexualbrott. I betänkandet behandlas två motioner, en folkpartimotionoch en centermotion. Motionen av i pekar på skillnadeni straffskalorna för brotten sexuellt umgänge med syskon och sexuellt umgängemed barn. De nuvarande reglerna i 6 kap. 5 § BrB är sådana att densom har samlag med sitt helsyskon skall dömas för sexuellt umgänge med syskontill fängelse i högst . I den följande 6 § sägs att den som har sexuelltumgänge med barn skall dömas till fängelse i högst . Utskottet anser att det saknas skäl för den skillnad närdet gäller straffmaximum som de nuvarande reglerna innebär. Ävenremissinstanserna har påpekat detta, vilket har nämnt. Det bördock ankomma på regeringen att utarbeta och förelägga förslag tillerforderlig lagändring. Utskottet anser att bör ge regeringen tillkänna vad som anförts i motionen. Den andra motionen, den av , tar upp ettuppmärksammat fall som redan har berört i debatten, det s. k.Piteåfallet, där en 17-årig flicka våldtogs och misshandlades svårt. Även denna motion har varit ute på remiss.Remissinstanserna har varit delade i synen på den lagändring som ha till stånd. Domstolarna och liksom juridiskafakultetsnämnden avstyrker sakliga ändringar i våldtäktsparagrafen. De bådadomstolarna förespråkar dock att bestämmelsen om sexuellt utnyttjande ses över.Enligt deras mening bör övervägas, om inte brottet bör indelas i två grader:ett normalfall och ett grovt brott. Utskottet anser också att det finnsanledning att överväga den lagtekniska utformningen av stadgandet om sexuelltutnyttjande. Om detta är vi eniga i utskottet. Det vi inteär eniga om är huruvida vi skall ge också detta regeringen till känna. Deborgerliga förordar alltså ett tillkännagivande när det gäller motion Ju612 avGunilla . Vi socialdemokrater utgår ifrån att den önskvärda översynenkommer till stånd t. ex. i samband med det lagstiftningsarbete som utskottetförordar när det gäller 6 kap. 5 och 6 §§. Vi har också under hand fått beskedom att frågan redan nu är föremål för uppmärksamhet i departementet. Med det anförda yrkar jag bifall till utskottets hemställan. AnL 44GUNILLA () replik: Jag har en fråga till omdetta med hemställan. När det gäller i motion, där viär överens öm skrivningen, har ni liksom vi från ansett detriktigt att göra ett formellt tillkännagivande för regeringen av vad utskottetanfört. När det gäller min motion är vi också överens om vad vi önskar attregeringen skall göra i den här frågan, men där har ni inte kunnat gå med påden formella hemställari som ett tillkänriagivaride egeritligen är. Min fråga till är: Vad är det förskillnad mellan de här båda frågorna som gör att ni i det ena fallet är med påen hemställan om tillkännagivande men inte i det andra fallet? Lagregleringen av vissa sexualbrott AnL 45 () replik: Jag ställde ungefär samma frågor tillUlla-Britt Åbark när jag talade. Är det därför att ibland ärhuvudmotståndare till socialdemokraterna som vi får vår motion bifallen avriksdagen medan inte får det? Är det skälet, eller hur skall niförklara det för alla de människor som faktiskt var väldigt upprörda efterPiteåfallet, precis som , , jag och de flesta somsitter här? Skall ni säga: "Jo, vi socialdemokrater är också upprörda ochtycker också att det behövs en lagändring, men vi tänker inte säga det dllregeringen, för vi vill inte ge regeringen några order"? Här är det fråga om anseende. Omvi är ense och om det i det ena fallet kan göras ett tillkännagivande förregeringen, finns det faktiskt inga objektiva skäl för att inte göra det i detandra. Får jag bara fråga: Beror detta på att justitieministern stod här förett år sedan och hade en annan uppfattning? AnL 46 () replik: Det här kan absolutinte bero på att justifieministern hade en annan uppfattning. i sitt anförande att vi är rädda för regeringen och befinner oss i ettdiffust dilemma. Då borde vi ju inte ha tagit den ställning som vi har tagit iutskottet och gått med på ändringarna, men vi vill att regeringen skall se överdetta och komma med förslag. Jag har talat med departementet, och där har mandetta på bordet. Samma svar har jag till . AnL 47JÖRN (vpk): Det förekommer då och då i samband med grovavåldsbrott att domstolars behandling och straffutmätning blir föremål fördiskussion och kritik. I sexualbrottsmål har det förekommit, och det har intesällan varit en nog så berättigad kritik. Emellertid får rnän inte av den typen av fall låta sigförledas därhän att man försöker rida på stämningar i samhället som på ett oreflekteratoch ogenomtänkt sätt inom hela det kriminalpolitiska fältet börjar krävaväsentliga straffskärpningar och ett ökat vedergällningstänkande. Man får varalitet försiktig mot den typen av popuHsm när man sdftar lag. Låt mig refereratill litet grand av vad som sagts tidigare: En aldrig så förklarlig Lagregleringen av vissa sexualbrott upprördhetkan inte någonsin betecknas som en riktigt bra stämning, utifrån vilken manskall stifta lag. Lag skall man stifta när man inte är upprörd, när man kantänka nyktert och kyligt, allsidigt och djupt, och inte är offer för diversepopulistiska stämningar och känner sig pressad att som poHtiker följa dem föratt man skall bli omnominerad vid nästa val. Jag skall inte bli det, så jag haringa sådana bekymmer; Jag menar alltså att det finns skäl att i dét härsammanhanget i någon mån varna för att den upprörda stämning, som råder ikritiken av vissa enskilda fall i domstolarna, kan leda till ett klimat där vifår en viss allmän tendens till straffskärpning. Vi skall nämligen erinra ossatt straffen för våldtäkt och sexuellt utnyttjande, särskilt i brottensförsvårande form, är utomordentligt hårda. Vi kan inte gärna ha det så, attstraffet för sådana brott skall vara hårdare än t. ex. för mord. Det måste finnas en viss skillnad mellan begreppetvåldtäkt och begreppet sexuellt utnyttjande, som det har framhållitshär. Det finns anledning att erinra om det sorn också var inne på,nämligen att sexuellt utriyttjaride i förening med grov misshandel faktisktdöms strängare och kan leda till hårdare maximistraff än grov våldtäkt. Deolika benämningarna är mera en sorts försök till teknisk lösning, som skallbilda utgångspunkt för bedömningen, än uttryck för att man ser mildare på detena brottet än på det andra. Det beror av omständigheterna i det enskildafallet hur strängt man dömer och latituderna är som bekant ganska vida. Man kandöma milt om det finns förmildrande omständigheter, man kan döma mycket strängtom det finns försvårande sådana. försöker ju justideutskottet peka på en tänkbar lösningav detta problem, nämligen att man skall tillskapa en grövre form av sexuelltutnyttjande. Det är naturligtvis en möjlig väg. Dock menar jag att skillnaden iförhållande till nu lagstiftningsmässigt inte kan bli särskilt stor. Möjligenkan det vara fråga om. en viss markering som kan ge domstolarna en möjlighet ipraxis att i de svåra fallen döma strängare, och det må vara berättigat. Men iden stämning som råder i en del kretsar i samhället skall man ändå erinra sigatt straff enligt vad som sägs i de gamla domarreglerna skall leda tillbättring. Jag tillhör.dem som starkt tvivlar på att en människa blir bättre avatt sitta i fängelse i stället för fyra eller i stället för tio.Det är nog andra åtgärder och andra synsätt som skall dll för att bättringskall inträda. Också när det gäller frågan om syskonincest måste jag sägaatt justitieutskottets enhälliga ställningstagande i någon mån förfaller tillden här tendensen att vilja trappa upp strafftänkandet och öka de möjligamaximistraffen . Man måste ändå erkänna att det är en viss skillnad mellanincest och incest. Incest med avkomling är ett mycket grovt övergrepp motperson, i synnerhet om den sker mot minderåriga. Syskonincest är en delvisannorlunda form av sexuell relation, som är mera komplicerad och kan förekommai litet olika varianter. Även om det inte är särskilt vanligt, är det inte helleralltför sällsynt att syskon med en viss åldersskillnad -1, éx. syskon mellan 14och 18 år- känner en sexuell dragning till varandra, att syskontillgivenhetenså att säga slår över i detta. Det kan leda till. psykologiskt väldigtkomplicerade situationer, och man kan med goda skäl hävda att det långt ifrånalltid är hot och straff som är de bästa sätten att få folk att ta sig ursådana förhållanden. Det kanske är en helt annan typ av positiv och avkriminaliseradhjälp som vederbörande behöver. Men det finns naturligtvis även fall, där detär fråga om att ett äldre syskon utnyttjar ett minderårigt. Man bör också betänka, vilket tar sig visst uttryck ipraxis , att ungdomar fysiskt och sexuellt mognar tidigare änvi gjorde för en generation sedan, och många debuterar sexuellt . Detta skapar vissa komplikationer då det gäller rättstillämpningen,eftersom man inte i alla fall kan säga att det är fråga om ett beteende som samhälletbör bedöma som brottsligt. Omständigheterna och hur relationen ter sig som deunga har ingått måste få avgöra om det är fråga om ett brottsligt beteende. Detkan förhålla sig på olika sätt. Det kan vara fråga om ett utnyttjande, ettövergrepp eller ett nödgande. Men det kan också vara frågan om en fulltnaturlig form av ungdomlig sexualitet, som man i så fall, enligt min enklamening, inte bör bestraffa. Även om ett justitieutskott naturligtvis i första hand,skall hålla sig till de rent rättsliga delarna handlar ju kriminalpolitiken omannat än polis, strafflagar och domstolar. Jag tror att det hade varitvälgörande om justitieutskottet litet grand hade gått in på de mer socialaaspekterna på dessa frågor, vilka i det långa loppet kanske är de viktigaste.Nu blir det en mycket ensidig diskussion kring lagtekniska saker, kringbedömningar av olika begrepp och kring hur strängt man skall bedöma det ochdet. Djupare sätt handlar det ju om betydligt mer. Offren för sexuellt övervåld hjälper man ju på annat sättän genom att öka straffsatserna för skyldiga, för gärningsmän. Man hjälper demgenom att t. ex. vid rättegångar och i livet i allmänhet försöka bryta igenomden känsla av skuld och skam som de kvinnor som blivit offer för ettsexualbrott i regel känner. Den känslan är ett stort handikapp, inte minst isamband med rättsförhandlingar och utredningar. Man hjälper dem också genom attmed kvalificerat psykologiskt bistånd bryta igenom det mycket svåra trauma somett sexuellt övergrepp innebär. Detta är något som länge har underskattats isin problematik. När det sedan gäller hur man bekämpar sexualbrott tror jagatt det för balansens skull kan vara välgörande att erinra om att man i sistahand inte gör det genom hot och straff. Det gör man genom förändringar i detsociala beteendet. Det gör man genom att göra sexualiteten till en del av ensund och fullödig personlighet, och inte som sker i det nuvarande samhället,där man separerar sexualiteten, man fragmentiserar det mänskliga livet. Därtilläggs sexualiteten en mycket specifik laddning, och där kan den bara utövasi speciella former. Den är så att säga inte riktigt legitim i sig själv. Denavskärs från livet i övrigt och tar sig därför torftiga former och blir ettmedel för behärskande och ett medel för makt. Jag tror att man i det långaloppet motverkar sexuella övergrepp mindre genom ökade straff och mera genomatt ge ungdomar tillfälle att på ett naturligt och osökt sätt upprätta sundarelationer mellan hela och integrerade personligheter. Då kan ungdomarna på ettnaturiigt sätt ge uttryck för sin sexualitet. Jag tror också att man i den allmänna diskussionen och ifamiljepolitiken måste försöka bryta tystnaden kring sexualiteten - specielltkring ungdoms- Lagregleringen av vissa sexualbrott 3 protokoll 1986/87:41 Lagregleringen av vissa sexualbrott sexualiteten- som råder i många familjer där man har svårt att tala om dessa saker. Manutlämnar där de växande unga till de ofta falska och patriarkaliskt prägladebilder av sexuella relationer över huvud taget mellan män och kvinnor somalltjämt är dominerande i många delar av samhället. Jag tror att man måste utsätta t. ex. många av deTV-serier som sänds för en grundläggande kritik, eftersom de förmedlar enbild av relationerna mellan könen där kvinnor ofta utmålas som objekt ochstatussymboler, genom vilka männen visar hur duktiga de är och hur väl de kanhävda sig i samhället. Denna sexualitetens koppling till makt och inflytande ärnågot som på allt sätt måste motarbetas. Det kan man' inte göra med rentkriminalpolitiska medel. Med dessa synpunkter, herr talman, vill jag yrka bifalltill ett under överläggningen framställt yrkande som jag ber att få läsa upp.Det har följande lydelse: att med avslag på motionerna. 1985/86:Ju612 och1985/86:Ju613 som sin mening ger regeringen till känna följande: "Rättspraxis i sexualbrott har blivitföremål för kritik. Man har - ofta med skäl - kunnat hävda, att otillräcklighänsyn tagits till kvinnors speciella situation i ett samhälle, som alltjämtpräglas av traditionell maskulin sexualsyn. Det är dock skäl att varna för den nu aktuella tendensen,att genom allmän straffskärpning tro sig kunna bemästra problemen med sexuelltvåld och utnyttjande. Detta riskerar att färga av sig på kriminalpolitiken iallmänhet och kan på ett ofruktbart sätt koncentrera uppmärksamheten på problemetsrent rättsliga sida. Som juridiska fakultetsnämnden framhåller, kan sexuelltutnyttjande i förening med grov misshandel redan föranleda högre maximistraffän grov våldtäkt. Det måste också kunna göras en skillnad mellan sexuella övergrepp,där aktivt våld förekommit och sådana, där övergreppet består i utnyttjande aven viss situation. Att likställa dessa former av övergrepp är ologiskt ochleder till orimliga konsekvenser. Det finns lika liten anledning att skärpa straffen försexuellt umgänge mellan syskon, för det fall ena kontrahenten är under 15 år.Många ungdomar debuterar sexuellt innan de fyllt . Detta kräver att lagentillämpas med stor urskillning. Detta bör gälla i fall av syskonincest såmycket mera som dessa kan vara psykologiskt komplicerade och kräva helt andraåtgärder än hot och straff. Det vore olyckligt, om en viktig diskussion kring sexuellmaktutövning och kvinnoförtryck i huvudsak skulle röra sig kring drakoniskastraffskärpningar. Att bekämpa kvinnoförakt och en känslomässigt utarmad syn påsexualitet måste väsentligen ske på andra, mer mödosamma och långsiktiga vägari människors sociala och personliga fostran." Jag hemställer om bifall till detta särskildayrkande. AnL 48 (): har hållit en socialpolitiskutläggning om sexualbrotten, som justitieutskottet, vilket han påpekar, överhuvud taget inte hartagit upp i detta betänkande. De har diskuterats så tidigare.Detta betänkande är föranlett rner av, låt oss kalla det, de rättsliga delarnai lagstiftningen. Jag tror att vi kan hålla med om vissa delar i Svenssonsanförande, men kanske inte om allt. Den debatten har jag inte tid att föra . Däremot skall jag gärna hålla med om att maninte skall lagstifta när man är upprörd. Det har vi inte heller gjort. Vi harnoga gått igenom motionerna. Vi har skickat båda motionerna på remiss, och vihar noga övervägt vad vi tyckte. I det ena fallet, när det gäller sexuellt utnyttjande avbarn, har vi faktiskt inte fört någon lång debatt - låt mig gärna erkänna det. Vi ansåg nämligen, precis som remissinstanserna, att ettmisstag hade begåtts i detta fall. Varför skall det vara lindrigare att utnyttjasyskon än det är att utnyttja andra barn? Det är helt enkelt enbedömningsfråga som vi är eniga om. I det andra fallet borde kanske erinra sigatt det från början kallades våldtäkt. Vi har inte gått med på att säga att dettaskall likställasmed våldtäkt. Vi har däremot varit rörande ense om att justparagrafen om sexuellt utnyttjande kan behöva nyanseras och kanske fä en annanbenämning så att vi slipper så upprörda debatter som det blev just därför attmånga människor som är okunniga beträffande denna lagstiftning tyckte att detvar förskräckligt att dessa pojkar inte dömdes för våldtäkt. Lagregleringen av vissa sexualbrott AnL 49BJÖRN KÖRLOF (m): Förutom det som framhöll villjag till säga, efter att ha läst igenom det särskilda yrkandet,att bortsett från straffen för sexuellt umgänge mellan syskon, där en vissstraffskärpning kommer till stånd, finns inte i betänkandet i övrigt någonaktuell tendens, som säger, att genom allmänna eller drakoniskastraffskärpningar gå den vägen fram. Den lagtekniska förändring som viöverväger och förordar, dvs. förändringen av brottet sexuellt utnyttjande,kommer i straffskalan och vid påföljdsvalen fortfarande att motsvara det somJörn själv var inne pä, nämligen våldtäkt. Någon drakonisk straffskärpning är vi alltså inte uteefter, utan vi har, precis som , Ahrland sade, i lugn och ro övervägt omdet inte är bättre med en annan lagteknisk lösning. Jag vill också citera direkt ur utskottsbetänkandetbeträffande den punkt som även tar upp i sitt särskilda yrkande.Den skrivningen täcker väl det han tänkt sig. På s. 11 står det: "Av det som har sagts nu drar utskottet emellertidinte slutsatsen att ett sexuellt övergrepp utan inslag av våld, hot e. d. moten värnlös person bör kallas för våldtäkt. I likhet med flera remissinstanseranser utskottet i stället att brottsbenämningen våldtäkt, som har använts sedanlänge och som språkligt väl motsvarar det slags gärningar som beskrivs ivåldtäktsparagrafen, även i fortsättningen bör reserveras för dessafall." Lagregleringen av vissa sexualbrott AnL 50GUNILLA (): Jag har genom årens lopp lärt mig att detendast är som sitter inne med den hela och fulla sanningen ivarje fråga, enligt egen uppfattning. Därför är jag inteförvånad över argumentering eller det särskilda yrkandet. vill varna för att vi skall rida pä stämningar. Vi skall i ställettänka nyktert och kyligt. Det är i stort dess. Vi har också haft motionen ute på remiss tillett stort antal remissinstanser, bl. a. , som haft tid att tänkanyktert och kyligt. Jag vill citera vad hovrätten säger i sitt remissvar: "Hovrätten är, som redan sagts, av den uppfattningen,att övergrepp av den art som avses med stadgandet i 6 kap. 3 § kanvara så allvarliga att nuvarande straffsatser inte alltid är till fyllest.Hovrätten vill därför tillstyrka en översyn av 6 kap. 3 § . Dennabör syfta till att lagrummet konstrueras med ordinärt och grovt brott samt attfall av särskilt hänsynslösa handlanden sålunda omfattas av en högrestraffskala. Denna bör vara densamma som för grov våldtäkt." För egen del tycker jag att yttrande präglasav ett nyktert och kyligt tänkande. Jag kan vara överens med om att det givetvisinte enbart är det juridiska som vi bör uppmärksamma i det här fallet utanockså de sociala situationerna. Men det har vi gjort i många andra sammanhangnär det gäller lagstiftningen på det här området. Vad det nugällde var just detlagtekniska. Jag vill fråga om man skall tolka detsärskilda yrkandet så att och vpk anser att det skall vara enförmildrande omständighet att offret är försvarslöst, som förhållandet var iPiteåfallet. AnL 51JÖRN (vpk): Det var en något egendomlig fråga. Det ärklart att ingen anser att det skall vara en förmildrande omständighet attoffret befinner sig i vanmakt. Som juridiska fakultetsnämnden redan har påpekatär det i själva verket en försvårande omständighet, som också kan leda tillmycket hårda straff, särskilt om det är förenat med misshandel. blandar liksom ihop saker och ting. Honblandar ihop lagens möjligheter att döma till mycket stränga straff i sådanahär svåra fall å ena sidan och å andra sidan Piteåfallet, där den enskildatingsrätten dömde på ett sätt som man rimligtvis med vissa skäl kan tycka varmilt i förhållande till omständigheterna. Men det är två helt skilda ting. Det finns möjlighet att döma för sexuellt utnyttjande iförening med misshandel strängare än vad man kan döma för grov våldtäkt. Det skillnad beträffande maximistraff. I det avseendet kan väl GunillaAndré inte hävda att det är någon mening med att man skall kunna döma folk sombegår sådana våldsbrott till strängare straff än - till 15 eller ? Vadär det för mening? Hon har inte heller hävdat att det skulle vara så. Vad man däremot kan diskutera - och det är väl den frågasom egentligen vill diskutera - är att man i praxis gör bruk avlagen på ett sätt som kanske inte varit avsett och som kan verka stötande. När jag talar om detta med en allmän tendens att ropa påhögre straff refererar jag inte till justitieutskottets opinion, utan till denmycket starka tendens som finns ute i samhället och som vi som lagstiftareskall vara litet försiktiga med. Vi kan inte alltid följa det allmännarättsmedvetandet, eftersom det ibland tillfälligtvis springer i väg underintryck av sådana stämningar. Och är det litet farligt att som politiker baraböja sig i stället för att se med litet kritiskt förnuft på saker och ting. Att jag nämnde upprördheten berodde på att tidigare talaregjorde så stor affär av den - hur upprörande det var med Piteåfallet och utifrån det kunde motivera en straffskärpning. Vad jag varnade för var attfalla för den typen av koppling. Jag har lika litet som någon annan monopol på någrasanningar. Vad jag i all anspråkslöshet har velat hävda i det här sammanhangetär att kriminalpolitik, speciellt när det gäller sexuella brott, handlar omsociala relationer och kvinnosyn och att detta inte är någonting som man kanförändra genom drastiska straffskärpningar eller andra liknande polisiära ellerrättsliga åtgärder - på det området finns faktiskt instrument som möjliggör attgå mycket strängt fram, om det är vad man vill. Lagregleringen av vissa sexualbrott AnL 52 (): beskyller mig för att blandaihop fakta. Jag är ledsen om mitt sätt att debattera inte tillfredsställer JörnSvenssons önskemål. hävdade att det enbart gäller den enskildatingsrätten, men det aktuella fallet har också prövats i hovrätten. När det gäller kvinnosynen är jaghelt på det klara med att vi behöver få ändrade attityder till stånd. Men enväg som vi har för att nå en förändrad kvinnosyn är just genom lagstiftning. Dåtycker jag det är viktigt att lagstiftningen används som ett medel. AnL 53JÖRN (vpk): erkänner till hälften att hongör just det som jag hävdade, nämligen blandar ihop lag och praxis. Men man kaninte säga att lagen är särskilt mild när det gäller försvårande former avsexuellt utnyttjande. Den har där ett strängare maximistraff än för grovvåldtäkt: fängelse. Rimligtvis kan det då inte vara fråga om att manskulle vinna någonting genom att göra straffet ännu strängare. Man kan redandöma strängt. Man behöver alltså ingen ändring i lagstiftningen för attåstadkomma det.