prot · GA0912 · 1986-12-31 00:00:00 — Som om sociala missförhållanden och problem kanlösas eller avskaffas av batongförsedda poliser! Samhällets inställning till ungdomen tar sig också uttrycki att tiotusentals ungdomar tvingas till arbetslöshet. I åldersgruppen 16-19 årär arbetslösa, i gruppen är det . Och till det kommer dedolt arbetslösa i olika arbetsmarknadspoliliska åtgärder. presenterades en undersökning av socialläkarenAnne , som har följt ett tusental ungdomars väg utpå arbetsmarknaden. Hon kunde visa att arbetslösheten fostrar till passivitet - precis somom det skulle vara något nytt - hjälplöshet, psykisk och fysisk ohälsa. Attförsätta tiotusentals ungdomar i vårt rika land i denna livssituation ärmoraliskt förnedrande. Lägg till arbetslösheten det ekonomiska tvånget atf levapå socialbidrag - då kan vi se en av orsakerna fill den dramatiska ökningen avantalet socialbidragstagare. 6 av 10 är ungdomar ! Jag tycker, det är självklart att ställa frågan; Vad skallden uppväxande generationen förväntas göra och hur skall man förvänta att denreagerar när den tvingas till arbetslöshet, inte kan få en lägenhet tillrimligt pris och t. o. m. i vissa fall tvingas ut i öppen arbetslöshet direktefter skolan? Här menar jag att våldets grundläggande orsak finns. Denligger alltså mycket djupt i samhällets struktur. Orsaken finns iarbetslösheten, i växande bostadsköer, i olika sociala orättvisor och i detnuvarande samhället, vars moral bygger på den starkes rätt över den svage.Denna moral visar sig sedan i förgrovad form i blodiga våldsfilmer på video ochbio. Atf ungdomarna växer upp i och delvis fostras av ett sådant samhälleskaparstora risker för att de själva svarar eller reagerar med våld. Just därför tror jag inte att det s. k. ungdomsvåldet kanförväntas försvinna med någon "antivåldskampanj" med aldrig så mångakändisar även om det är ett vällovligt syfte. Just därför kan heller intefrågan om det s. k. ungdomsvåldets orsak rikfas mot de unga själva. Vad som i stället krävs är en ny politik, som tar sikte påsysselsättning, på fasta arbeten med en lön som det går att leva på, flerbostäder, utveckling av fritidsverksamheter och stopp för nedskärningarna ikommunerna. I sin förlängning handlar det om en politik som i handling erkännerde ungas rätt atf få känna full mänsklig värdighet i samhället, en polifik sominte utgår från den starkes rätt utan som grundas på gemenskap och solidaritet.Det är ur detta perspektiv ungdomsfrågorna måste diskuteras. Rättvisa är fortfarande ett starkt värdeladdat ord.Regeringspartiet säger sig t.o.m. bedriva en offensiv för rättvisa. Det märksdock inte särskilt mycket i regeringspolitiken. Det heter iregeringsförklaringen; "En rättvis fördelning innebär atf alla, efterförmåga, måste ta sin del av krispolitikens bördor." Detta är, menar jag,betecknande för regeringens syn. Man är så fixerad vid budgetunderskottet attdet bara finns bördor att fördela. Atf fördelningspolitik först och främst handlarom hur landets ekonomiska tillgångar används och fördelas talar inte regeringenom - trots aft de fördelningspolifiska frågorna spelar en särskilt viktig rolli just ekonomiska kristider. 1 våras hette det att det "går bra för ".Då pekade regeringen på ett minskat budgetunderskott, sänkt inflation och lägreoljepriser, kraftigt ökade bolagsvinster och goda ekonomiska utsikter förlandets kommuner. sedan påstod fortfarande regeringen attkommunernas ekonomi var god och att de ekonomiska utsikterna också varlovande. har olika rapporter presenterats där det inte baratalas om en god ekonomi utan t. o. m. krävs kommunalskattesänkningar. Och förbara någon vecka sedan gjorde en bedömning. Även därhävdades atf kommunernas ekonomiska utsikter var goda. Men mitt under denoffentliga avtalsrörelsen kommer regeringen med helt nya påståenden. heterdet att dystra år är att vänta för kommunerna, underförstått aft det inte finnsnågra pengar för lönehöjningar, inte ens för de lägst avlönade. Denna "politiska ekonomi", med egenhändigttillverkad statistik, innebär aft regeringen undergräver sin egen trovärdighetgenom detta, som många människor upplever det, politiska spel. Jag tycker förövrigt att regeringen har en schizofren inställning till kommunerna. Under årenmed borgerliga regeringar protesterade man högljutt mot nedskärningarna. Dåskulle kommunerna användas som dragmotor ut ur krisen och arbetslösheten. Men iregeringsställning upphävde man inte de borgerliga försämringarna utanfortsatte atf dra åt svångremmarna om kommunerna. Därför har vi de senaste årensett en systemafisk social nedrustning i kommunerna som huvudsakligen beror påpolitiska beslut. Självfallet har infe de gångna årens nedskärningar gåttspårlöst förbi. Den sociala grundtryggheten har urholkats, och vi har fåttlängre köer fill arbete, bostad, utbildning, läkarvård och daghemsplatser. Denekonomiska politiken inriktas först och främst på att minskabudgetunderskottet i stället för aft skapa arbete ät alla och skapa regionalbalans. Tusentals människor tvingas gä utan arbete och leva på socialbidrag,trots aft det finns både brister och behov att fillgodose. Man prutar på de sociala ambitionerna, I stället för attbygga ut barnomsorgen tränger man ihop fler barn i de nuvarande daghemmen,samfidigt som 100 000 barn står i kö för en daghemsplats. Också på sjukhusenväxer köerna. Sjuka människor tvingas helt i onödan vänta påoperationer, och personalen får allt hårdare arbetsvillkor. Även om fördelningspolitiken inte glöms bort, så sätts deni varje fall på undantag . tycks det vara viktigare attförenkla skattesystemet än att göra det rättvisare. Inkomst- ochförmögenhetsklyftorna växer som regeringen säger nej tilllåglönesatsningar och förbereder nya marginalskattesänkningar, i stället föraft slopa momsen på maten. Varför släppte regeringen förslaget om en realränteskatt?Varför vek ni er för försäkringsbolagens halvt hysteriska kampanj? Varför ärregeringen så rädd att ta strid mot de borgerliga och kapitalägarna samtidigtsom man riktar förmaningar och åtgärder mot löntagarna? Den frågan ställer mansig när vi har en konflikt på en stor del av arbetsmarknaden. har genomlevt flera besvärligaarbetsmarknadskonflikter, företrädesvis inom den offentliga sektorn. Beror detpå att de offentligt anställda i stat och kommun är oansvariga, att de infe taransvar för samhällsekonomin, atf de är lättsinniga och farliga och att de"roffar åt sig", som det heter i vissa kretsar? Jag förstår att mångainte minst i det här huset och tyvärr också i tycks vara avden meningen. För min del vill jag lägga den huvudsakliga skulden påregeringen, både på den nuvarande socialdemokratiska och på tidigare borgerligaregeringar, för det tillstånd vi har . Det handlar inte bara om denformella handläggningen av en konflikt utan lika mycket, om inte mer, ominställningen till de lägst avlönade på den offentliga sektorn. Under en följd av år sänktes reallönerna. De högavlönade fick stora skattelättnader, och det förutsattesatt de lågavlönade skulle få kompensation i kommande avtalsrörelser. Men långt innan förhandlingar den här gången ens inletts, satteregeringen ett tak för löneökningarna och hotade löntagarna med statligaingripanden, om direktiven inte efterlevdes. Regeringen nöjde sig inte meddetta utan tillgrep något så ovanligt som medling innan ens egentligaförhandlingar borde inletts- i praktiken en form av tvångsmedling. Man hade heller inte synpunkter bara på löneutrymmet utanockså på hur det borde fördelas. Man sade nej till låglönesatsningar ochförordade i stället särskilda satsningar på andra grupper som man ville stödja.Som om inte denna inblandning räckte - alla regeringar har mereller mindre blandat sig i avtalsrörelsen -förvandlade regeringenarbetsgivarverket fill ett eko av . I praktiken var det juinte arbetsgivarverket utan regeringen som sade nej till medlarnas bud. Ochmitt under pågående konflikt, av alla tillfällen, går inte bara företrädare fördet privata näringslivet, som , utan också landets arbetsmarknadsministerut och talar om att begränsa de offentliganställdas strejkrätt. T. o. m.statsministern om än i litet försiktigare ordalag säger att man nu.måste börjadiskutera frågan. Regeringen bär ett tungt ansvar för den pågåendekonflikten inom den offentliga sektorn. Regeringens inblandning samt huvudlösaoch klumpiga agerande har bäddat för den avtalsröra vi upplever . Dettakan tyckas vara hårda ord, men jag tror de är sanna och nödvändiga i dennasituation. Problemet är inte de offentliganställdas strejkrätt, utanregeringens hårdhänta inblandning i avtalsrörelserna. Infe minst handlar det omvilken roll arbetsgivarverket skall ha i fortsättningen. Skall vi ha ettarbetsgivarverk eller skall de offentliganställda förhandla direkt medfinansdepartementet? Detta är enligt min mening huvudproblemet och orsaken tillden konflikt vi har . Låt parterna själva få förhandla utan vare sigdiktat eller påtryckningar från regeringen! Det var ont om konkreta förslag iregeringsförklaringen, men där lämnades ett-konkret besked, nämligen attregeringen skulle inrätta ett miljödepartement. Eftersom vi i vårt parti sedanlänge har föreslagit detta, välkomnar vi självfallet regeringens beslut. Det ärvår förhoppning att miljöfrågorna nu kommer atf få en ökad tyngd och betydelsei regeringsarber tet och i politiken över huvud taget. Det nya departementet saknar heller inte storaarbetsuppgifter. Enligt vår mening måste dock två frågor stå i förgrunden:miljöförstöringen och avvecklingen av kärnkraften. Jag har också med tillfredsställelse noterat attmiljöminister tog avstånd från bilindustrins miljöfarligamoforvägsprojekt . Jag hoppas att statsrådets uttalande kommer attföljas av ett lika klart agerande inte bara vad avser autostradautan även i fråga om miljöpolitikens alla områden. Enligt uppgift kommer regeringen eller inom denärmaste dagarna att lägga fram en rapport med slutsatser av Tjernobylolyckan.Regeringen har vidare sagt att man senare kommer att inbjuda fillpartiöverläggningar om avvecklingen av kärnkraften. Vi kommer således att fåmånga tillfällen att diskutera kärnkraften framöver. I likhetmed tycker jag emellerfid att det finns ett par frågor som kanoch bör diskuteras . En sådan är partiernas allmänna inställningtill kärnkraften och till folkomrösjningsbeslutet. Jag villi det sammanhangetställa precis samma fråga som till , vilkas företrädarei energirådet tydligen tar ganska lätt på folkomröstningen; Är det moderaternasuppfattning att inte har att följa folkomröstningsresultatet ochriksdagsbeslutet? Det vore välgörande för den fortsatta debatten med ettklart och entydigt besked frän er moderater. Struntar ni i folkomröstningeneller i er ledamot i energirådet? Nästa fråga är vilken syn partierna egentligen har påkärnkraften. För vår del säger vi nej till kärnkraften därför atf den är farligoch innebär ett hot mot vår överlevnad. Driften är förenad med stora risker,vilket olyckorna i och Tjernobyl visar. Hanteringen och lagringen avavfallet är förenade med risker som kvarstår under många framöver. Detfinns också ett samband mellan kärnkraft och kärnvapen. För oss blir den enda möjliga slutsatsen att vi måsteavveckla denna farliga energikälla och ersätta den med ändra, som inte utgörett hot utan som fungerar i en ekologisk balans. Kravet på nedrustning, dvs. på ettavskaffande av kärnvapnen och på ett stopp för den militära kapprustningen ochplanerna på en militarisering av rymden växer sig allt starkare världen över,såväl i öst och väst som i syd och nord. Beskedet attdet skulle bli ett möte rnellan Reagän och väckte därför storaförhoppningar om ett genombrott i nedrusfningsförhandlingarna, så att de tvåstormakterna äntligen skulle kunna komma överens om att börja avskaffakärnvapnen. Förtegenheten från under förhandlingarnas gång och beskedetom ett tidigare pplaneraf fjärde sammanträde bidrog till att ytterligareförstärka förhoppningarna och förväntningarna. Besvikelsen blev därför mycket stor när det meddelades inte kunnat komma överens, inte ens om ett nytt möte. Naturiigtvis frågar mansig: Var då mötet förgäves? Avstannar nu dialogen mellan stormakterna? Jag tror inte det. Att mötet inte var förgäves visar detfaktum att man under överläggningarna faktiskt närmade sig varandra. Man komöverens om att avskaffa alla strategiska kärnvapen och medeldistansmissiler.Det var envisa fasthällande vid "stjärnornas krig" och oviljaatt förlänga som förhindrade en överenskommelse. Det är vår förhoppning att dialogen skall fortsätta och attden amerikanska och internationella opinionen förmår pressa till reträttoch därmed möjliggör ett historiskt avtal om att avskaffa kärnvapnen. Men mötetpå reser också en rad andra viktiga principiella frågor; Är det rimligt att två regeringsföreträdare - må så varaatt de företräder världens två stormakter - ensamma sitter och förhandlar omhela världens säkerhet och framtida öden? Är det rimligt att hela den övrigavärlden, som direkt berörs av dessa förhandlingar, tvingas sitta som passivaåskådare? Nej, det framstår alltmer som en tvingande nödvändighetaft finna nya former för nedrustningsförhandlingarna - i det sammanhanget villjag välkomna Socialistinternationalens krav på bredare och mer demokratiska nedrustningsförhandlingar.Detta understryks också av vad som skedde i , därstormakterna gjorde upp över huvudet på konferensens övriga deltagare. Men , mötet på och en delandra företeelser ger trots allt hopp om att de senaste årens låsta positionerhåller på att mjukas upp och att förutsättningarna för framsteg pånedrustningsområdet skall kunna förbättras. För den skull kan vi naturligtvisinte slå oss till ro med det. Tvärtom måste det tjäna som en uppfordran tillalla världens fredskrafter, även till dem i och i andra mindre länder,att öka ansträngningarna för att befria jorden från kärnvapen och lägga grundenför en framtid i fred och säkerhet. Vårt lands bidrag kan vara att envetet arbeta för ennordisk kärnvapenfri zon, att motarbeta rustningsprofeterna och att medverkatill att skapa ett bättre politiskt klimat för en global nedrustning. nåddes vi av beskedetom att president omkommit i en flygolycka. SamoraMachel var en stor personlighet. Han hade behövts i det fortsatta arbetet motaparfheidsystemef. Vi beklagar hans tragiska död. Alla omständigheter kring olyckan är ännu inte kända,men man har svårt att frigöra sig från misstanken att är inblandat påett eller annat sätt. Situationen i får inte längre lika storarubriker i tidningarna som för sedan, men den är likväl lika allvarligsom . Kravet på en fotalbojkotf kvarstår. Regeringens tidsfrist i denfrågan rinner ut, och vi närmar oss tiden för ett svenskt beslut. Låt oss gå från ord till handling! Låt ossgenomföra en total bojkott av och ställa upp bakom det svarta ! har människor försökt se in iframtiden. Spåmän, siare och profeter har funnits som mänskligheten.Också vi, här i , försöker då och då lätta litet på framtidensförlåt för att kunna möta kommande utmaningar. Men det är infe med gissningareller fromma förhoppningar vi avvärjer morgondagens hot och öppnar dessmöjligheter. Det är det vi praktiskt uträttar här och som formar framtiden.Det är det vi bestämmer oss för att göra som ger resultat . Ju bättre vi lyckas hantera dagens svårigheter ochmöjligheter, desto större optimism kan vi känna inför framtidens uppgifter. När vi i kan känna större optimism än vad vikunde , är anledningen att vi haft kraften atf ta itu med deakuta problem vi då ställdes inför. Under de borgerliga regeringsåren sjönk den svenskaekonomin ned i en allt djupare kris. Tillväxten var svag. 1982 var industrinsproduktion inte större än den varit fidigare. När säger attSverige är ett stagnerande lågtillväxtland, svarar jag; Ja, det var det underde borgerliga åren, så det brakade. Jämfört med då är ett lysandetillväxtland. Inflationen låg på ;den krona som visocialdemokrater överlämnade 1976 var sex ar senare bara värd . Allt dettapå en och samma gång! är det den första borgerligatrepartiregeringen tillträdde. Jubileet har uppmärksammats på olika sätt. Endoktorsavhandling har med vetenskaplig grundlighet dokumenterat deninre splittringen i det borgerliga regeringsarbetet. Och i massmedia har en radkända och okända svenskar fått berätta vad de minns av de här åren. Svaren har varierat. En del har svarat att de helst skullevilja glömma eländet helt och hållet. Bland dem som berättat vad de minns harde vanligast förekommande orden varit: Långbänkar. hävdas det från borgerligt håll aft allt skulle bli såannorlunda om de fick en ny chans att styra . Sämjan skulle bli god,påstås det, eftersom de nya partiledarna inte är bundna av det som hände underden stora oredans tid och därmed skulle vara obefläckade av det tidigareborgerliga misslyckandet. Men stämmer det? var under de borgeriigaregeringsåren närmaste man och rådgivare.' varutrikesminister och socialminister och tillika en av förtrogna. Och var statssekreterare först iindustridepartementet och därefter i budgetdepartementef, och därmed också ihögsta grad medansvarig för den ekonomiska bankrutten. Men än viktigare än personerna är ju att splittringen i depolitiska sakfrågorna är lika stor. Den fråga som fällde den förstaborgerliga regeringen - kärnkraftsfrågan - splittrar fortfarande borgerligheten.I debatten frågade ; Vill över huvud tagetavveckla kärnkraften? Striden är i full gång, här i kammaren. Den andraborgerliga trepartiregeringen föll på skattepolitiken. Också där finns motsättningarnakvar. har en artikel i en morgontidning, där han hävdar attskattetrycket måste sänkas. Han säger att det skall sänkas med 50 miljardereller mer. Jag måste fråga och ; Står ni bakom ettsådant skattesänkningsprogram, eller är det bara ett av sätt attstjäla borgerliga väljare från er? Lärdomen är atf landet måste ha en fast politisk ledning -en regering som infe låter intern splittring blockera arbetet för att avvärjaden ekonomiska krisen. Den socialdemokratiska regeringen har haft ambitionenatt ge vårt land en sådan politisk ledning, atf bekämpa den ekonomiska krisen,att pressa fillbaka arbetslöshet och underskott - utan att rasera den socialatryggheten. Detta har inneburit en i många avseenden kärv ekonomiskpolitik. Det var tungt att vända utvecklingen uppåt igen. Och den situation somnu råder i den offentliga avtalsrörelsen visar med all önskvärd tydlighet aftvi fortfarande har många svåra problem att reda upp. Men låt mig slå fast; Regeringen kommer att med styrka ochfasthet driva den tredje vägens ekonomiska politik vidare. Den politiken hargivit oss chansen atf lägga grunden fill en ny epok av tillväxt, sysselsättningoch välstånd. Vi får inte låta den chansen gå oss ur händerna. Vi får inte låta 3 protokoll 1986/87:12-13 Sverigebörja kana utför i en ny ekonomisk utförsbacke. För vi vet ju var vi hade stått, om vi inte medgemensamma krafter förmått bryta den onda utveckling som vårt land var inne i.Då hade varit en andra rangens industrination. Vi hade befunnitoss långt på efterkälken utan möjlighet atf hänga med i den snabba tekniskautvecklingen. Arbetslösheten hade varit långt större, och det hade knappastfunnits några utsikter alls till reallönehöjningar. Ingen, framför allt infemoderatledaren, hade då, med optimism och hopp, kunnat stå upp och tala om detframfida samhällets och den nya teknikens välsignelser. måste vi konsekvent och uthålligt fullföljakrisbekämpningen. Saneringen av statsfinanserna måste fortsätta. Kampen motinflationen måste drivas vidare. Den nedgång av inflafionen vi sett ärframför allt ett resultat ay fallande oljepriser, sjunkande räntor och lägredollarkurs. Det innebär att vi fortfarande har kvar uppgiften att besegra deninhemska prisstegringen. mof denna bakgrund man måste se läget påarbetsmarknaden. Regeringens främsta ansvar är aft se till att den ekonomiska utvecklingenger ett utrymme att förhandla om, dvs. atf vi har en större kaka än tidigareatt dela på. Så är fallet.i år. I själva verket är det nu första gången på ettårtionde som alla grupper kan få reallönehöjningar. På den privata sektorn har man lyckats sluta avtal ; avtal som både ger reallönehöjningar och innebär attde nominella lönekostnadsökningarna dämpas nästa är. På den offentliga sektornhar man däremot ännu inte lyckats ena sig om något avtal. I stället råder ett mycketallvarligt läge, med risk för svåra konsekvenser på både kort och lång sikt förallmänheten, samhällsekonomin och parternas anseende. Jag vill på intet sätt förringade problem parterna stårinför. Men jag vägrar att acceptera att problemen skulle vara så stora atffredliga metoder och lösningar är uteslutna. Och jag tror också aft denöverväldigande majoriteten av det svenska folket vägrar att acceptera deskadeverkningar som en ny, stor konflikt skulle innebära. Vissa grupper begär nu stora lönelyft. Det är möjligt att,inom de ekonomiska ramar sorh står fill buds,; viss utsträckning ge extrapåslag till en del, säg sjuksköterskorna. Men en sådan uppläggning förutsätteratt inte alla övriga grupper begär att få lika stora höjningar. För att tala klarspråk: Alla kan inte få mest. Om någraskall få det litet bättre, krävs det ett visst rnått av solidaritet från övrigagrupper. Så enkelt och så svårt är det. Det handlar om ansvar, för samhällsekonomin och för jobben.Om en rad olika grupper är beredda att gå i strejk för atf allihop få mest, ärvi snabbt fillbaka i den gamla inflafionskarusellen. Det blir luft ilönekuverten i stället för köpkraft. Det blir urgröpt konkurrenskraft ocharbetslöshet i stället för ökad sysselsättning. Nog borde vi ha lärt oss denläxan, så att vi infe gör om de gamla misstagen. För aft bygga ett gott framtidssamhälle krävsinte bara att vi sanerar ekonomin och pressar fillbaka inflationen. Vi måsteockså söka påverka den tekniska utvecklingen, möta dess problem och ta vara pådess möjligheter. Detta kräver aktiva och långsiktiga polifiska insatser på enrad områden -utbildning, forskning, miljö, social välfärd, regional utveckling och kampenför freden. Skulle vi, som en del förespråkar, pressa tillbaka degemensamma-' . beslutens inflytande och i stället ge marknaden dentotala'makten över den nya tekniken och allt vad den för med sig, då blir detnågra få som kommer att styra framtidssamhället, medan många enskilda människorkommer att få mindre aft säga till om. Den utvecklingen kommer inte socialdemokraterna attacceptera. Vi kommer atf arbeta för att vidga demokratin. Vi vill göra det möjligt för fler människor att ta aktiv del i besluten, på arbetsplatsen, i bostadsområ det och i landet som helhet. Jag ser åtminstone fem viktiga uppgifter, som vi nu måsteta oss an, för att det framtida skall bli ett bättre land. 'Den första är aft ge fler människor chansen att ta del avde nya kunskaperna och lära sig behärska den nya tekniken. En.levande demokratikräver att människorna aktivt delfar i besluten och i debatten. En godkonkurrenskraft kräver förmåga att både utveckla och använda nyteknik. Det ligger en oerhörd utmaning! att kunskap i framtidenblir allt viktigare. är det inget unikt att utveckling ochförändringar kräver nya kunskaper. Också den industriella revolutionen ställdekrav på radikalt, annorlunda kunskaper, än dem människor dittills klarat sigmed. Det var mycket nytt som dåtidens människor måste lära sig, när deströmmade fill städerna och fabrikerna från sina torpstugor och småjordbruk. Den unga arbetarrörelsen krävde därför atf alla människorskulle få kunskaper som gjorde dem rustade att förstå och behärska den dåtida,nya tekniken, men också kunskaper som gjorde alla rustade att vara med ochbestämma över hur tekniken skulle användas och hur resultaten skulle fördelas.Då som innebar kunskap makt. Aft kunskap är makt innebär också att det framtida,kunskapsintensiva samhället inte alls automatiskt blir ett klasslöst samhälle,som det ibland har påståtts. När man kallar det framtida samhället för ettinformationssamhälle, gör man det därför aft man antar att information i olikaformer kommer att få stor betydelse. Men information är.inte detsamma somkunskap.