prot · GA0984 · 1986-12-31 00:00:00 — Man måste också anlägga detta långsiktiga perspektivför att få grepp om problemen, och börja vända dem och komma med lösningar. Vidrivs annars in i ett hörn, där vi till slut inte har någon reellsjälvständighet eller handlingsfrihet i den ekonomiska politiken. Man måste då ställa frågan om vad socialdemokratin vill.Vi kanske kan få ett svar under dagens debatt. Är man nöjd med dennautveckling? Anser man att detta problem är försumbart? Är man nöjd med dentredje vägens promenad, som slutar i återvändo? Den ekonomisk-politiska strategin bygger i alltväsentligt på högkonjunktur och internafionella exportframgångar. Denexportledda tillväxten kommer inte att vara i evighet. Den inhemskautvecklingen och den inhemska marknaden kommer att få större betydelse försvensk företagsamhet. Vi vet att våra största kundländer - , ochUSA - har ekonomiska problem och att som bekant inte är villigtatt bli något slags lokomotiv som skall dra västvärlden till tillväxt. Detta är svåra ekonomiska problem, det skall erkännas. Detfinns inga särskilt enkla lösningar, men det krävs en ingående granskning avdetta problem och det får framför allt inte lämnas åt sidan helt och hållet.Det tycker vi är en avgörande brist i det förslag som har lämnats för attdiskuteras . I detta sammanhang måste jag passa på att nämnacenterpartiet, som påstår att det är ensamt om sin uppfattning i fråga omekonomi och ekologi. . Åsling hade ett långt och engagerat anförande omjust dessa frågor. Han har inte läst vår motion som innehåller ett särskiltavsnitt om ekonomi och ekologi, där vi på ett likartat sätt som tar uppde problem som finns. har ju presterat en reservation vid sidan avden som gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken. Man talarom övergripande mål för den ekonomiska politiken. Det verkar som om dessaövergripande mål skulle vara lyfta över ekonomin på något sätt, eftersom manhar en annan reservation gemensam med de borgerliga om vilka Jag antar att detta är ett desperat försök att skilja sig ifrån deandra borgerliga partierna, då ni nu i stort sett har enats om de viktigasteekonomisk-politiska inriktningarna. Detta är dock intressant. Man har en speciell reservationbeträffande miljöfrågor, resursfrågor, regionalpolitik och fördelning avvälstånd, och . Åsling talar om tillväxtbegrepp och livskvalitet, ochsällar sig till, vad som kan kallas, vänsterkritikerna av den rådandeekonomiska utvecklingen. Man talar om klipp och finanslejon som har bristandeintresse för sysselsättning, regionalpolitik och rättvisa. Välkommen tillvänster, Åsling - i kritiken. Men gör då också en helomvändning när det gällerde ekonomiskpolitiska åtgärderna. I allt väsentligt står ni tillsammans med deborgerliga partierna när det gäller den ekonomisk-politiska inriktningen. Eraåtgärdsförslag och framgängsvägar för att lösa dessa problem är ju striktkapitalistiska, och de understödjer och förstärker de tendenser i vår ekonomisom har skapat de problem som ni talar om. Detta blir inte trovärdigt så länge ni inte vänder om heltoch börjar diskutera styrning av investeringar och åtgärder mot den makt somklippare och börshajar har över vår ekonomi och börjar tala om hur man skalllösa de problem som kapitalismen har skapat. Det går inte att göra ettcirkusnummer av regionalpolitiken på det här sättet. Det finns många viktiga frågor som bordebehandlas i denna debatt. Eftersom skatte- och fördelningspolitiken är mycketdiskuterad och föremål för överläggningar mellan partierna skall jag nämnanågot om våra förslag. Inriktningen av skattepolitiken är viktig. Det talas omatt skattetrycket inte får öka, men det talas alldeles för litet om hurskattetrycket är fördelat. En demokratisk skattepolitik kräver naturligtvisskatt efter bärkraft och eii hårdare beskattning av kapitalinkomster ochförmögenheter. Självfallet krävs också att skatten på mat slopas, vilket skullegynna dem som har den sämsta ekonomin. Detta snart tjugoåriga krav från vpkmåste vägas in när man talar om ett nytt skattesystem. Trots detta har allaförslag som har lagts fram av såväl socialdemokraterna som borgerligapartier inriktat sig på att sänka marginalskatterna - det är liksom etthuvudnummer. Hur mycket man än diskuterar marginalskatterna och hurmånga kampanjer som än drivs om att medborgarna skall få hälften kvar osv., såär marginalskatterna inte det problem som man vill göra dem till. Fortfarandeär marginalskatteproblematiken en angelägenhet för dem som ligger högre upp iinkomstskalorna. För dem som har normalinkomster har sädana frågor som rörkommunalskatt och moms mycket större betydelse, eftersom de gör betydligtstörre hål i den enskildes ekonomi. Jag har emellertid inte hört att någon ärintresserad av att göra någonting åt skattetrycket på dessa områden. Det skullevara intressant att höra om det finns några nya signaler pä det området. Denbegränsningspolitik som förs gentemot kommuner och landsting, där man nu läggerfram nya förslag om skatteutjämning som man drar bort en massa pengarifrån systemet, innebär tvärtom att man sätter ökad press pä kommuner ochlandsting att höja just dessa skatter som har så stor betydelse för människormed små inkomster. Vi vet attbehoven i samhället ökar. Vårdköerna är långa, och hemtjänst. socialvård,barnomsorg, gator, vägar och trafik kräver sitt. Statsbidragen har minskat påen rad områden. Vill man nu klämma åt kommunerna ännu mera så tvingar man demförr eller senare att höja skatten - just den skatt som har den störstabetydelsen för låginkomsttagare. Detta är en bakvänd politik. Vad man åstadkommer när mantar pengar från kommunerna, vilket vi kritiserar mycket hårt, är ju ettöverförande av resurser från en del av den gemensamma sektorn till den andra.Att föra över från kommun till stat är som att vända på ett timglas - pengarnarinner över i den andra behållaren. Staten däremot har helt andra möjligheterän kommuner och landsting att genomföra en rättvis beskattning av kapital,förmögenheter och annat än den vanliga inkomsten. Om man genomför en sådanrättvis beskattning får man ökade resurser, som man antingen kan föra över tillkommunerna eller använda till att rätta till problem i statens budget. Det här vore ett led i en mer rättvis fördelningspolitik.Man skulle kunna ta från dem som tjänat oerhört mycket på den förda politikenoch ge till dem som har fått stå tillbaka, dels i fråga om reformer, dels ifråga om utveckling av den gemensamma sektorn, som är viktiga urfördelningspolitisk synpunkt. Att vända timglaset, att låta pengar strömma fräneller till stat och kommun, ändrar inte den totala omslutningen för stat ochkommun. Det sker ingen riktig omfördelning i samhället mellan kapital ocharbete genom det. Tvärtom är inriktningen en ökad press pä att höja kommunal-och landstingsskatten. Jag skall göra en liten utvikning från min tänktauppläggning av anförandet och kommentera vad sade om lönerna pä dengemensamma sektorn. Alla var överens om, sade hon, att det skulle vara lika lönför lika arbete, att utvecklingen på löneområdet skulle vara något sä närlikartad. Alla ställde krav på en effektivisering för att kunna nå detta målinom den gemensamma sektorn. Jag häller med om att principen lika lön för likaarbete är vikfig. När utskottet skriver att det skall vara så är det ettargument mot dem som hävdar att industrin skall vara löneledande. Man erkänneralltså att de offentliganställda har samma rätt till lika lön för lika arbetesom anställda på andra sektorer har. Vi i vpk har sagt att de sociala och samhällsekonomiskadelarna av den gemensamma sektorn naturligtvis måste utvecklas och att detockså inom den sektorn måste göras prioriteringar. Det finns byråkrati,militärapparat och mycket annat i den samlade gemensamma sektorn som kangranskas i sömmarna. Vi hävdar tvärtemot de andra partierna - det vill jagfastslå, och det står också i min reservation - att det faktiskt inte går attöverföra ett effektivitetsbegrepp från den privata sektorn till den gemensamma,från industri till vård eller barnstuga, på ett förenklat sätt. Här fordras enoerhört noggrann analys av vad som är effektivitet i den gemensamma sektorn.Det är inte säkert att stor produktion med litet folk, som är effektivt iindustrin, är effektivt inom värden eller barnomsorgen. Tvärtom kan en mängdpersonal, som har tid att ägna sig åt sina uppgifter, innebära effekfivitet,eftersom man når ett bra resultat. Det går inte att rakt ut säga att ni måsteeffektivisera, om man på den gemensamma sektorn vill ha en löneökning och villförhindra att verksamheten pressas ned. Då måste man enligt min mening tala omvad som menas med effektivisering och studera det mycket noggrant. man hamnai en helt felaktig sits. Jag har sagt detta som ett argument mot att alla var överens. De övriga fyra partierna är överens, men jagoch vpk har en annan uppfattning. För att återgå till diskussionen om skatterna vill jagsäga att vi anser att det framtida skattesystemet måste inriktas på att ersättadet nuvarande lapptäcket med en statskommunal enhetsskatt, som är lika föralla kommuner och ger alla oavsett bostadsort samma grundtrygghet. Det skallinte ha så stor betydelse i vilken kommun man bor för att få möjlighet till en godstandard på de olika områden som kommunerna står för. Detta tillsammans med enproduktionsbeskattning vore en viktig förändring av skattesystemet. Kanskemåste man se litet längre fram än till 1989, om man vill åstadkomma en rejälförändring. En sådan tar naturligtvis tid. Eftersom det sker en pågåendeeffektivisering, datorisering och utslagning av människor från industrin,minskar naturligtvis skattebasen så länge som man håller sig till inkomstskatter.Om man däremot inför en produktionsskatt och produktionen ökar ivärde och antal, kan man behälla en skattebas och pä sä vis fä fortsattainkomster till samhället, vilket är nödvändigt. Om man sedan, precis som NilsG. Åsling talade om, beskattar råvaruanvändning, energiförbrukning och annat,kan också produktionen styras utifrån samhällsnytta och resursbevarande. Pädessa punkter kanske har något intressant att komma med. Kraftiga ingrepp mot avdragssystemet är också nödvändigaför att skapa rättvisa. Ett slopande av avdragssystemet med alla desslabyrinter motverkar möjligheterna till skatteplanering och skatteflykt. Densom har ett vanligt arbete med vanliga inkomster skall inte, som enskatteprofessor sade , behöva gä kurser i skatteplanering. Säkrångligt skall inte skattesystemet behöva vara. Jag har överskridit den föranmälda tiden mednågra minuter, men de tidigare inläggen krävde att jag gjorde någrautvikningar. Lät mig säga några ord om budgetpolitiken. Frågan om budgetunderskottet är naturligtvis viktig. Ibörjan av mitt anförande sade jag att det används som ett universalargument motalla reformer och förändringar. Men det finns skäl att sätta detta underskott irelation till vad man kan uppnå genom en offensiv ekonomisk politik som kanskei någon mån ökar underskottet. Den politik som vi föreslår innebär inga storaförändringar på det området. Tvärtom föreslår vi förändringar i inkomstsystemetsom inte slår igenom . Om vi föreslår och får gehör för en förändringav förmögenhetsbeskattningen, träder inte den i kraft vid det nya budgetåretden utan först efter beskattningen . Även om detskenbart blir en viss försämring av budgeten i ett förstaårsperspektiv kan detbli förstärkningar i ett längtidsperspektiv. Om det anslås pengar för att skapa nya jobb inom t. ex.den kommunala sektorn, så att ungdomar kan försörja sig och skaffa en bostad påhemorten, vilket . Åsling pratade om, dä får det ekonomisk-politiskaeffekter och medför inkomster för samhället. Det är inte så som . Åslingsade, att man får välja mellan jobb i tätorten utan bostad och bostad påhemorten utan jobb. Det är så illa att den som inte har något jobb inte hellerfår någon bostad i hemorten. Mängder av kommunala bostadsföretag vägrarungdomar bostaddärför att de inte har fast inkomst. Då hjälper inte ungdomslag eller andraprovisoriska anställningar. Här fordras insatser för att skapa nya jobb. Idetta perspektiv måste man bedöma de åtgärder som skall vidtas,budgetunderskottet och alla de argument som förs fram emot varje radikalekonomisk politik. Vi anser det vikfigt att förhindra att skolan utarmasytterligare. Fler partier är överens med oss om det. Vi får se om det går atthitta ett sätt att finansiera en bättre skola. Det är också viktigt att förhindra att mjölkpriset höjs.Eftersom vi vill slopa momsen på mat, gärna genom att höja subventionerna, kanvi naturligtvis inte acceptera att subventioner tas bort och att det förs enpolitik som står i motsats till vår. Det handlar om en kovändning i förhållandetill den politik som socialdemokraterna förde , då de hängde utmatkassar utanför Domusvaruhusen och talade om vad politik betydde förmatpriserna. är det för oss att göra likadant som socialdemokraterna dågjorde. Vi är inte ovilliga att hjälpa till att förstärkainkomsterna om det skulle behövas. Vi vill höja aktieomsättningsskatten från till , och vi vill höja reavinstskatten på aktier. Industrifastigheter börbeskattas för att åstadkomma reformer pä bostadsområdet. Vi vill gå vidare ochinföra den realränteskatt som regeringen var pä väg att införa men backade frånpä grund av den borgerliga kampanjen och högerahstormningen . Det bleven engångsskatt i stället för en flerärsskatt. Här hade man möjligheter atttillförsäkra sig långvariga och goda inkomster för en reformpolitik. Vi vill vidare slopa anslagen för att reparerakärnkraftverk som ändå skall avvecklas. Det är ett inslag i en förnuftigbudgetpolitik. Som jag tidigare nämnt vill vi dra in likvida medel frännäringslivet, medel som har tjänats ihop av de anställda och som används påannat sätt än för investeringar och samhällsnyttig produktion. Det finnsmöjligheter för regeringen att gå till vänster om den vill. Ni skulle få ettstarkt stöd av oss. Jag vill avslutningsvis yrka bifallitillsamtliga reservationer kommunisterna. Dessa reservationerinnehåller ett klart alternativ till de andra partiernas politik. Ett bifalltill våra reservationer skulle innebära en klarare fördelningspolitiskinriktning och medföra att vi alla tog ett nappatag med de stora framtidsproblemsom står för dörren. 5ARNE GADD (s); betänkande nr 10 omriktlinjerna för den ekonomiska politiken och för budgetregleringen ärriksdagens underlag för ställningstagande till regeringens förslag i sammaämnen och gäller hur de nog så viktiga ekonomiska målen skall kunna uppnås. Somså ofta tidigare -och i betydande omfattning - skiljer sig de olika partiernasi utskottet uppfattningar åt. 20 reservationer har fogats till betänkandet. Sammanfattningsvis anser utskottet att utvecklingen under1986 ger klart belägg för att den förda politiken - den tredje vägens politik,att både arbeta och spara sig ur krisen - varit framgångsrik.Inflationen har pressats ned till en sä låg nivå att man måste gä tillbaka tillslutet av för att finna en motsvarighet. Budgetunderskottet har ytterligare reducerats. Bytesbalansen,dvs. totalresultatet av folkhushället transaktioner med utlandet, harsvängt och ser ut att återigen och för andra året i följd ge ett rejältöverskott. Utsikterna för den ekonomiska utvecklingen är i dagslägetgoda. Den privata konsumtionen förväntas fortsätta öka och investeringarna,inte minst industriinvesteringarna, ökar igen. Allt detta har kunnat uppnås med upprätthållande av en urinternationell synpunkt unik hög sysselsättning. Arbetslösheten i Sverigeuppgick till av arbetskraften i landet. I borgerligt styrdaländer, där av tradition arbetsmarknadspolitiken aldrig ansetts vara väsentlig,är det långt ifrån ovanligt att arbetslösheten ligger på nivåer som är bådefyra och fem gånger så höga som i . Men att det är sämre utomlands kan aldrig fä bli någotskäl för oss att bagatellisera de arbetsmarknadsproblem som fortfarande ärolösta, trots den medvetna satsning som gjorts och som är naturlig för ensocialdemokratisk regering. Ungdomens svårigheter att få insteg på arbetsmarknadenär ett exempel. Återanpassningen till normala arbetsförhållanden av de nuläng-tidsarbetslösa är ett annat exempel och den arbetslöshet som är regionaltbetingad - och som ofta nog går tillbaka på strukturförändringar i basnäringarna- ett tredje exempel. Kort sagt; Det finns mycket starka skäl för attarbetsmarknadsfrågorna fortfarande skall stå i politikens fokus. För den som ärarbetslös är det ändå en klen tröst att man har det sämre i andra delar avvärlden. När det galler- arbetsmarknadspolitiken räcker det inte att ärbäst i världen! En viktig förutsättning för att den positiva utvecklingeni just nu skall bestå är att prisutvecklingen kan hållas underkontroll. Det nuvarande prisstoppet är ett verksamt medel för att formellthålla prisutvecklingen i schack. Stor enighet råder i utskottet om att någon reell lösningpå inflationsproblemet aldrig uppnås med hjälp av prisstopp eller andrapriskontrollerande åtgärder. Alltför länge i tillämpning leder sådana ingrepptill snedvridningar i ekonomin och till ett ineffektivt utnyttjande av deresurser vi har. Det vore inte till gagn för någon. Införandet av prisstoppet var docknödvändigt för att avtalen mellan arbetsmarknadens parter skulle kunna slutaspå nivåer som var samhällsekonomiskt tolererbara. Prisstoppets varaktighetmåste bestämmas sä att reallöneutvecklingen verkligen blir den somlöntagarorganisationerna förutsatte när de gick med pä uppgörelsernamed arbetsgivarparterna. Det bör framhållas att löntagarorganisationerna därmed fåranses ha tagit sitt ansvar för samhällsekonomin. För det är de värda en eloge.Utskottet utgår från att företagen efter det att det nuvarande prisstoppethävts visar prov på samma samhällsansvar som löntagarorganisationerna redangjort och tillämpar en strikt återhållsamhet i sin prissättning, vilket måsteinnebära att de när prisstoppet hävs inte ökar sina vinstmarginaler. bör kunna utgå ifrån att regeringen inte häverprisstoppet förrän det går att förvänta att utvecklingen är under kontroll. Det somfortfarande inte är bra när det gäller den ekonomiska utveckling- en är densvaga tillväxten av våra sammantagna resurser, av BNP. Om det skall bli möjligtatt bygga vidare pä "folkhemmet" - och det är ju dit politiken syftar- måste vår ekonomi vara så "trimmad" att den klarar att ekonomisktbära alla erforderliga och väsentliga satsningar som behövs inom den offentligasektorn. Det gäller inom vårdsektorn, det gäller omsorgen om våra barn och våragamla, det gäller ungdomsutbildningen, det gäller fort- och vidareutbildningen,det gäller satsningar på forskning och utveckling, det gäller den socialatryggheten - för att nu bara nämna några av de allra viktigaste områdena. Men den konkurrensutsatta sektorn är fortfarande intetillräckligt stor för att ge de ekonomiska förutsättningarna för denvälmotiverade fortsatta utbyggnaden av den offentliga sektorn. Det är därförnödvändigt att kapitalbildningen prioriteras. Innebörden av detta är också att den offentliga sektorn -uttryckt i ekonomiska termer - inte kan växa precis såstarkt som den kunde göra under de år då ekonomin expanderade som den gjordeunder och en bit in . Eftersom behoven av denoffentliga sektorns tjänster är så väldiga som de är, blir detunder i första rummet en fråga om att i den statliga verksamheten, ikommuner och i landsting medvetet prioritera mellan önskade nya verksamheteroch sådan tidigare verksamhet som efter hand visat sig kunna undvaras. Effektiviteten i den offentliga sektorn måste bli en frågaav första rangens politiska betydelse för alla och envar som inser vikten avden sektorns insatser. Den verksamhet som bedrivs inom ochvid statskontoret och som ärligen tar mer än 150 milj. kr. i anspråkblir därmed än mer väsentlig än den varit tidigare. beslut om den ekonomiska politiken påmedellång sikt innebar att allt det vi förmår avdela nya resurser till - gefriska pengar till - är enbart det som går tillbaka pä ändringar ibefolkningens storlek och struktur eller våra ambitioner att fullföljautbyggnaden av barnomsorgen. Det ligger i allas intresse att de samlade resurserna somvi förfogar över i blir så stora som möjligt. Vi strävar därför efteren starkare tillväxt i vår ekonomi. Det politiskt kontroversiella ligger intealls i att vi vill ha mer att röra oss med. Det politiskt kontroversiellaligger i hur vi disponerar de resurser som vi har och vilka som ges rätten attfatta de avgörande besluten. Om detta står den politiska striden liksomtidigare. Det kommer tydligt och klart till uttryck i de reservationer somfogats till finansutskottets betänkande. Utskottet ställer sig bakom den politik som regeringen nufullföljer för att restaurera ekonomi med sikte pä att vi åter skallbli i stånd att föra en traditionell och expansiv reformpolitik. Jag yrkar, herr talman, bifall till utskottets förslag ialla dess delar. kommer längre fram i debatten att svara förutskottsmajoriteten vad beträffar valutapolitiken och frågor kring de internafionellabetalningarna. När det gäller de allmänna riktlinjerna för den ekonomiskapolitiken har de tre borgerliga partierna även denna gäng avlämnat en gemensamreservation, nr 1. kommunisterna har gett sina synpunkter i Det alldeles nya återfinns i reservation, nr 3, om"övergripande mål för den ekonomiska politiken", vilket vid närmaregranskning visar sig vara något som kan betraktas som förslag tillallmänna riktlinjer för allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken. Dettaraffinemang- som i långa stycken utgår från . Åslings personligaimprovisationer i utskottet - hann tydligen inte utskottets moderater ochfolkpartister ta till sig, utan de har valt att i reservation nr 4 hävda attdet som söker få fram i reservation nr 3 är vad de andra borgerligapartierna redan har sagt, men det har de inte gjort. Vad som döljer sig bakom "klurigheter"i reservation nr 4 kan en utanförstående bara gissa sig till. Sannolikt är detså att - under bibehållet sken av att medverka till en borgerligenighet - vill öppna vägar som leder bort från den blockpolitik som visat sigvara så förödande för och som halverat väljarunderlag. Den inriktning som reservation nr 3 har är intressant -mycket intressant. vill verkligen profilera sig som ettmiljöparti, och det efter vägar som åtminstone jag inte trodde att varvillig att riskera att gä. Jag citerar direkt från reservationstexten; "Den ekonomiska politikens mål har i sedanlänge varit full sysselsättning, stabilt penningvärde, hög ekonomisk tillväxt,jämn fördelning av levnadsstandarden och balans i utrikesbetalningarna. Utskottet anser att dessa mål är riktiga men att de måstekompletteras med restriktioner i form av ren miljö, resurshänsyn samt regionalbalans." Längrefram säger reservationstexten följande: "Utskottet anser dessutom att producenter ochkonsumenter måste känna av de verkliga kostnaderna för produktionen. fårandra bära de kostnader som miljöföroreningarna orsakar i form av minskadskogstillväxt, värdkostnader, produktionsbortfall och korrosion." Och såkommer den spännande meningen: "Producenten måste belastas för dessakostnader genom att betala miljöavgifter. Därmed kommer marknadspriset att påett bättre sätt spegla den verkliga produktionskostnaden. På detta sätt kanockså den ekonomiska politiken användas för att minska samhällets kostnader förmiljöutsläpp genom att avgifterna stimulerar till minskade utsläpp." Rent formellt kan det hävdas att det inte ärfinansutskottets sak att behandla dessa frågeställningar, utanjordbruksutskottets. Utan att vara speciellt insatt i miljö- och jordbrukspolitikenhajar man till, och det ordentligt, eftersom det är representanter somkommer med synpunkterna. Såvitt jag vet är det första gången som - medalla sina rötter djupt inne i bondekooperationen - öppet och frankt hävdar, attjordbrukets nuvarande produktionsmetoder påverkar den omgivande miljön på ettså negativt sätt att jordbruksnäringen bör belastas med en extra miljöavgift.