prot · GA0919 · 1986-12-31 00:00:00 — A, som förlitade sig påriktigheten av kronofogdens besked om gällande rätt, inropade fastigheten vidden exekutiva auktionen. Sedan A därefter förvägratsförvärvstillstånd, ansåg han sig tvungen att sälja fastigheten. Genom dennafastighetsaffär åsamkades A skada för . A vände sig till justitiekanslern, som först slog fast attkronofogdens upplysningar om innehållet av bestämmelserna i jordförvärvslagenvarit felaktiga - JK-Beslut , C 13. För att skadestånd skall utgå enligtskadeståndslagen fordras emellertid härutöver att den påtalade felaktighetenägt rum vid "myndighetsutövning". Enligt JK utgjorde de åtgärder frånkronofogdens sida som låg till grund för kravet på skadestånd ej annat änmuntliga upplysningar om innehållet i gällande rätt. En sådan upplysning skallicke anses lämnad "vid myndighetsutövning". A fick därmed ingengottgörelse från statens sida. I det andra exemplet hade det från i enkommun - det var - lämnats den felaktiga uppgiften att enviss fastighet som varit föremål för försäljning varit ansluten till detkommunala VA-nätet. Enligt köparen skulle köpeskillingen ha nedsatts med ca , om han känt till att så i själva verket inte var fallet. Enligt högsta domstolen (NJA 1985 s. 696) hade detfelaktiga beskedet ej avsett innehållet i något beslut. Det hade inte hellerrört något aktuellt ärende hos kommunen. Upplysningen hade således icke haftkaraktären av förhandsbesked e. d. Inte heller i övrigt kunde upplysningenanses ha haft ett sådant samband med kommunens myndighetsutövning att det varitfråga om en åtgärd vid myndighetsutövning. Det grundläggande villkoret förskadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen var därmed enligt högstadomstolen inte uppfyllt. får följaktligen den enskilde stå sitt eget kast, omhan litar på en uppgift om innehållet i gällande rätt från myndigheternas sida.Det offentliga är med andra ord i stor utsträckning friskrivet från ekonomisktansvar. Gällande ordning är så mycket mindre tillfredsställande från denenskildes synpunkt som lagstiftaren i andra sammanhang hävdat ståndpunkten attden som lämnar en uppgift också skall vara ansvarig för den. Det är nog fler änjag som finner det stötande att den enskilde i mina exempel själv måste bäraden ekonomiska skada som uppstått genom att han förlitat sig på att myndighetensuppgifter om gällande rätt eller om något rättsligt faktum varit riktiga. Sammanfattningsvis kännetecknas gällande ordning - sålångt den beskrivits - av att den enskilde medborgaren i storutsträckning själv måste stå för de ekonomiska konsekvenserna av felaktigheterfrån myndigheternas sida ideras egenskap av myndighet. Den enskildes rättsskydd i förhållande till statenär med andra ord bristfälligt på ett betänkligt sätt. Självrisken är, om manhellre vill uttrycka det så, orimligt hög. I den gemensamma borgerliga reservationen uttalas denuppfattningen att tiden nu är mogen att göra en översyn av det allmännasskadeståndsansvar, med sikte på huruvida de nuvarande förbehållen för statenbör bestå -förbehåll vilkas innebörd ju är att övervältra det ekonomiskaansvaret på de enskilda medborgare som råkar drabbas av skada eller lidande pågrund av förhållande på statens sida. Det går som bekant inte heller att skyddasig gentemot detta slag av händelser. Det är egentligen tragiskt att utskottet är så djuptsplittrat i den här frågan, som - enligt vad jag framhållit -ytterst gäller om det är den enskilde som ensam skall bära den ekonomiskaskadan av ett felaktigt handlande från det allmännas sida eller om det bör varavi alla tillsammans. I den skadeståndsrättsliga litteraturen används oftatermen pulvrisering för att uttrycka just detta att de ekonomiskakonsekvenserna sprids ut på så många personer som möjligt (,Skadeståndsrätt s. 33). Socialdemokraterna kan emellertid inte ens tänka sigatt låta nuvarande ordning bli föremål för förnyade överväganden, vilket viborgerliga begärt. Rätten sitter i spjutstångs ände. Det finns slutligen ytterligare ett områdesom behandlas i betänkandet och som ligger på den andra ändpunkten på minskala. En Stockholmsadvokat upptäckte till sin förfäran att hanuteslutits ut telefonkatalogen, såväl ur yrkesregistret som ur den vanligadelen. Händelsen är gammal. Advokatens omsättning minskade medbetydligt mer än . Var och en kan ju tänka sig vad det skulleinnebära för en näringsidkare att bara försvinna ur yrkesregistret. Advokatenville självfallet inte bära det ekonomiska ansvaret för det inträffade, tillvilket han var helt utan skuld. bestred emellertid allt skadeståndsansvar,under hänvisning till en friskrivningsklausul i de allmänna villkoren förtelefonabonnemang, som här går tillbaka till ett av regeringen fastställttelefonreglemente. Det var ostridigt att uteslutningen berott på slarv ochvårdslöshet från sida. Domstolarna ansåg tyvärr atttelefonreglementet på grund av dess offentligrättsliga karaktär inte kundegöras till föremål för jämkning enligt 36 § avtalslagen, en generalklausul somtar sikte på oskäliga och stötande avtalsvillkor. Advokaten fick alltså självstå det ekonomiska ansvaret för försummelser. Enligt de telefonkatalog intagna allmännavillkoren gottgör direkta utgifter som uppstått till följd av feleller försummelse med högst . Begreppet "direkta utgifter"har valts för att begränsa betalningsskyldigheten till utlägg av typenkostnader för resor och telefonsamtal och därigenom utesluta gottgörelse förbl. a. värdebortfall (, Speciell avtalsrätt I, Köprätt s. 180-181). Om missköter sig är situationen likadan.Den enskilde får bära de ekonomiska konsekvenserna av SJ:s försummelser såvittangår personbefordran. Även om tåget ej alls skulle gå utan blivit inställtutan skäl eller om det skulle gå åt fel håll, är SJ fri från lagfästansvarighet gentemot Det allmännas skadeståndsansvar m. m. Det allmännas skadeståndsansvar m. m. Skulle den enskilde däremot ha anlitat annattransportmedel, såsom båt eller flyg, skulle han ha kunnat få ersättning förliden skada. Detta framgår av 191 § sjölagen och 9 kap. 19 och 20 §§luftfartslagen. Rättsläget rörande och SJ behandlas närmare imin motion 1985/86:L205 och i betänkandet. Jag ber att få hänvisa dit,eftersorri alltför många paragrafer lätt skymmer blicken för vad saken egentligenhandlar om. Lika otillfredsställande är läget inom postensförvaltningsområde, något som närmare utvecklat i en motion medbeteckningen 1985/86:L228. Likheten inför lagen - rättsstatens främstakännemärke -kräver att staten såsom avtalspart inte skall kunna skaffa sigprivilegier. De lagar som stiftat inom t. ex. konsumentområdet, börsjälvfallet gälla till konsumenternas förmån, även om det är staten som äravtalspart. Låt mig här bara peka på konsumentköplagen och konsumenttjänstlagen.Ett gemensamt drag för de olika konsumentlagarna är att näringsidkaren inte harfull frihet att friskriva sig från ansvar och skadestånd. Han har med andra ordinte rätt att hur som helst övervältra kostnader för felaktiga varor ellertjänster på konsumenten. Principen gäller emellertid bara delvis när staten ärpart. Har villkoren i rättsförhållandet karaktär av avtal är allt gott och väl.Då råder likställighet mellan staten och enskild-näringsidkare. Är villkoren avoffentligrättslig art är läget däremot annorlunda. Den friskrivningsklausul somteleverket åberopade mot min Stockholmsadvokat var av sistnämnda slag. I mångafall tycks det vara en ren slump om villkoren är av det ena eller det andraslaget, en slump som kan stå den enskilde dyrt - se närmare betänkandet på s.14. I SJ:s fall är situationen den att det i dröjsmålsfalletöver huvud taget saknas regler i lag till den enskildes skydd, regler som finnsbeträffande andra transportmedel. Det är så mycket mera stötande att staten slår vakt omsina privilegier när den befinner sig i en monopolsituation. Likheten införlagen bör gälla även mäktiga korporationer. Rätten bör inte få sitta ispjutstångs ände i en rättsstat som vår. Den gemensamma borgerliga reservationen utmynnar även häri en begäran om översyn av statens skadeståndsansvar. Det är beklagligt attsocialdemokraterna även här uppträder till försvar för staten, dvs. för denstarkare parten i rättsförhållandet. Det är däremot mycket tillfredsställandeoch betydelsefullt att de tre borgerliga partierna samlats bekom krav på enöversyn av gällande ordning i de hänseenden som jag berört i mitt anförande. Jag ber att få yrka bifall till reservationen. 28 BENGTHARDING (): I det nu aktuella betänkandet frånlagutskottet behandlas flera skilda frågor rörande det allmännasskadeståndsansvar. I de delar som främst gäller affärsverkens ansvar hänvisarjag till mina medreservanter och inlägg. Minuppgift är närmast att behandla problematiken kring det allmännasskadeståndsansvar vid typisk myndighetsutövning. Utgångspunkten är att i en partimotion yrkatatt hos regeringen begär ett förslag till förbättrade möjligheter förenskilda att få ersättning av det allmänna för skada som den enskilde lidit pågrund av felaktig myndighetsutövning. Men motionen har avstyrkts avutskottsmajoriteten med motiveringen att gällande skadeståndsrätt ger ettfullgott skydd och att det därför ej är påkallat med en skärpning avskadeståndsansvaret för det allmänna. Mot detta beslut har folkpartietreserverat sig tillsammans med moderata samlingspartiet och , ochvi påstår att gällande skadeståndsregler äir i angeläget behov av ändring. Gällande skadeståndsrätt och dess tillämpningär i praktiken alldeles för sträng och leder inte sällan till stötande resultatpå den enskilde medborgarens bekostnad. Några konkreta situationer kan belysadetta påstående. Skattemyndigheternas betalningssäkringar har ibland vållatstora skador för den drabbade medborgaren - ofta en företagare - men trots attbesluten undanröjts av domstol har skadestånd inte erhållits, eftersom ingentjänsteman anses ha varit försumlig. Husrannsakan för att eftersöka personeller egendom vållar ibland materiella skador, men t.o. m. helt friståendetredje man, såsom en hyresvärd, kan själv få stå för kostnaden för skadorna. Vidanhållande får i praktiken inte ens en oskyldig medborgareskadestånd. Dessutom har en person som grips av polisen minimal chansatt få något skadestånd av staten. Fallet är ett belysandeexempel. Han hade lagt sig för att sova i sin bil på enparkeringsplats utanför . Han kände sig nämligen för trött för att direktköra hem till ! Men efter ett inbrott i närheten fattade polisenmisstankar mot bilen och dess förare. Följden blev att polisen, under avlossandeav varningsskott, stormade fram och ryckte ur bilen. Under tumultetblev han skadad och därefter sjukskriven under en månad. Skadorna, främst genomförlorad arbetsinkomst och ersättning till avbytare på gården, har familjenberäknat till . Men vägrade att utgiva någonsom helst ersättning. Överåklagaren hade visserligen konstaterat att helt utan objektiv grund, men ansåg inte att polisensubjektivt gjort sig skyldig till någon försummelse. Min bedömning av gällande skadeståndsrättsliga regelsystemoch dess tillämpning blir inte nådig. I etträttssamhälle måste naturligtvis både staten och den enskilde ta ansvar försina handlingar. Men det är särskilt viktigt att staten bär ett generöstskadeståndsansvar för myndighetsutövning som oförskyllt orsakar skada för denenskilde medborgaren. är det en alltmer utbredd uppfattning att stateninte tar ett rimligt skadeståndsansvar i dessa situationer, och i flera fall lederdetta till allmänt stötande resultat. Enligt min uppfattning är nuvaranderättsläge oacceptabelt, och risken för underminering av allmänhetens tilltrotill vårt rättssamhälle är uppenbar. Behovet av en reform av det allmännasskadeståndsansvar är akut. Vid en sådan reformering måste utgångspunkten varaatt det allmänna påtar sig ett generöst ansvar för skador som vållats enskildamedborgare genom myndighetsutövning och detta utan stötande begränsningsregler. Huvudregelnskall innebära ett närmast totalt skadeståndsansvar vid Det allmännas skadeståndsansvar m. m. Det allmännas skadeståndsansvar m. m. Begreppet "felaktig" användes då i vid bemärkelse,och här skall göras ett försök till precisering. En myndighetsutövning kan varafelaktig redan vid beslutsfattandet, såsom flera fall av betalningssäkring.Andra beslut kan vara riktiga från början, men sedan visa sig vara felaktiga.Vissa beslut kan vara helt riktiga men drabba utanförstående tredje man, såsomhyresvärdar. Den gemensamma faktorn är att inget fel åvilar den enskildemedborgaren, som i stället oförskyllt drabbats av skada. I dessa situationerfår det fingeras att det föreligger felaktig myndighetsutövning, oavsett omnågon befattningshavare varit försumlig eller ej. Någon form av undantagsregel kan nog inte undvaras. Menhuvudregeln bör kunna åsidosättas endast i sällsynta undantagsfall och detallmänna alltså slippa skadeståndsskyldighet endast om det annars skulleuppkomma otillbörliga förmåner för den enskilde. Det är därvid naturligtvisoacceptabelt att undanta från skadestånd sådana personer som "bara"varit frihetsbe-rövade . Det finns ingen anledning för någonenda människa att tolerera felaktigt frihetsberövande under en enda timme. Förstatens ansvarsfrihet bör det också vara otillräckligt att hänvisa till attingen befattningshavare gjort sig skyldig till försummelse. Frågan omförsummelse eller ej bör endast tillerkännas arbetsrättslig betydelse iförhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare, mellan staten ochtjänstemannen, men inte påverka den enskildes rättmätiga rätt till ersättningför liden skada. Det nu skisserade generösa allmänna skadeståndsansvaretkommer naturligtvis att kosta ett antal ytterligare kronor. De exakta beloppenkan omöjligen nu preciseras. Men priset torde vara överkomligt när det gälleratt stärka allmänhetens nu vacklande förtroende för vårt rättssamhälle. Slutsatsen av det nu förda resonemanget blirföljande. En parlamentariskt sammansatt utredning bör få till uppgift att göraen översyn av det allmännas skadeståndsansvar vid myndighetsutövning som vållatskada för företag och enskilda. Med förtur bör förslag framläggas för attförbättra enskilda medborgares skadeståndsskydd vid myndighetsutövning i formav tvångsåtgärder mot person, t. ex. gripande, eller mot egendom, t. ex.betalningssäkring. Med detta yrkar jag avslutningsvis bifall tillreservationen till lagutskottets betänkande nr 2. 29MARTIN (): väckte jag en motion, somjag inledde med att skriva att ordstävet "Säkert som ett brev påposten" inte längre syntes gälla i lika hög grad som . Bakgrunden tilldenna min skrivning var att jag ofta själv eller genom andra fått erfara attförsändelser inte kommer fram till adressaten i normal tid eller ibland t. o.m. att försändelsen aldrig kommer fram. När det gäller försändelser mellan privatpersonerföranleder väl förseningarna knappast några ekonomiska förluster, men väl vissirritation. Men om försändelserna är av annan karaktär kan förseningarna fåbesvärande och ibland mycket kännbara, ekonomiska följder. Möjligheterna att få ekonomisk ersättning av postverket ärbegränsade, och mitt motionskrav förra gången liksom är att det skallgöras en översyn avpostverkets skadeståndsansvar för försenade, skadade eller förkomnaförsändelser. har det dessutom från både moderat håll ochfolkpartihåll väckts motioner om det allmännas skadeståndsansvar. Min motionbehandlas nu tillsammans med dessa motioner och kommer därför upp i ett störresammanhang. De tre motionerna har utmynnat i en gemensam reservationfrån företrädarna för de tre borgerliga partierna i lagutskottet. Ireservationen krävs att skall begära en översyn av delsskadeståndsansvaret för det allmänna, dels statens skadeståndsskyldighet iaffärsmässig verksamhet. De båda föregående talarna har ingående berört deprinciper vi anser bör prövas vid den begärda översynen. De har även gettexempel på brister i nuvarande regler. Jag kan därför inskränka mig till attnotera att det är synnerligen viktigt ur konsumentsynpunkt att lika godamöjligheter att få skadestånd för lidna förluster skall finnas, oberoende av omverksamheterna är offentliga eller enskilda. Majoriteten i lagutskottet avstyrker utredningskravetliksom kravet i min motion på en översyn av postverkets ansvarighet medmotiveringen att ett ökat skadeståndsansvar skulle medföra höjningar avbefordringsavgifterna. Denna motivering är inte acceptabel, eftersom man aldrigi andra sammanhang brukar begränsa konsumentskyddet med motsvarande argument. Varken samhället eller konsumenterna kan förlora på att enöversyn företas. Allahar i stället allt att vinna på en översyn. Konsumenternakan få ett bättre skydd, och den offentliga verksamheten slipper att beskyllasför att inte ge rimligt skadestånd. Den offentliga verksamheten, som vi alla ärså beroende av, tjänar verkligen inte på att man inom denna verksamhet skalltillämpa ett begränsat konsumentskydd jämfört med verksamheter i annan regi. Solidariteten i vårt samhälle, som vi så ofta hör talasom, kräver att den som oförskyllt drabbas av skador och förluster skall ha rätttill ersättning, även om det är samhällets verksamheter som orsakatförlusterna. Med detta, herr talman, ber jag att få yrka bifall tillden gemensamma borgerliga reservationen till lagutskottets betänkande. Det allmännas skadeståndsansvar m. m. 30LENNART (): Företrädare för de borgerliga partierna ilagutskottet tar nu på nytt en debatt om det allmännas skadeståndsansvar. Utskottet behandlade en motion omskärpning av det allmännas skadeståndsansvar. fann då att det inteförelåg någon anledning att föra en sådan skärpning. Majoriteten i utskottetkonstaterar även efter prövning av de aktuella motionerna att det intefinns någon anledning att revidera skadeståndslagen. Av utskottets betänkande framgår att vi inhämtat ettremissutlåtande från JK, som på statens vägnar handlägger dessa frågor.Remissvaret är mycket utförligt och redovisar exakt hur JK handlägger de olikaärendena. Om någon enskild inte skulle vara nöjd med JK:s handläggning, finns detmöjlighet att föra ärendet vidare till domstol. De treföregående talarna har inte kunnat framföra någon saklig kritik mot Det allmännas skadeståndsansvar m. m. JK:shandläggning av dessa ärenden. Jag tycker inte heller att man har kunnat påvisaatt något nytt har inträffat i samhället som skulle kräva en allmänöversyn av skadeståndslagen. Jag skall nu något beröra affärsverken, postverket ochjärnvägen, eftersom kommer tillbaka med sin motion och vill hagenerella skadeståndsregler när det gäller postverket och i sittinlägg kritiserat förhållandena inom järnvägen. Både i tidigare debatter och vid de överläggningar vi hafti utskottet har vi från majoritetens sida framhållit för att vianser att det är omöjligt att för postverkets del införa en generellskadeståndsskyldighet. Det finns andra instrument att lösa de olika problem somuppstår vid postbefordran. har ett mycket stort antal försändelser attbehandla. För vissa slag av försändelser - assurerade och rekommenderadeförsändelser, paket och postförskott - har postverket ersättningsskyldighet.Här sker med jämna mellanrum förhandlingar för att se över nivåerna på deersättningar som postverket är skyldigt att betala ut. Utskottsmajoritetenanser att det är ett mycket mer effektivt instrument för att komma till rättamed alla de fall som inträffar än att införa en generell bestämmelse iskadeståndslagen. Detsamma gäller för järnvägen. Hur skulle egentligen engenerell lagstiftning i skadeståndslagen om ersättning för olika händelser sominträffar vid personbefordran på järnvägen se ut? Lagstiftningen skulle, såvittjag förstår, inte kunna bli i stort sett annat än en ramlagstiftning. Därutöverskulle det behövas en rad förvaltningsbestämmelser för att ge ett innehåll åtlagen. Majoriteten anser fortfarande att de särskilda ersättningsregler som gäller både för järnvägen och för postverket är bättre ägnade atttillgodose de enskildas intressen och ålägga myndigheterna att betalaskadestånd vid olika händelser än en generell lagstiftning skulle vara. Vitycker att lagstiftning i det här fallet är ett mycket trubbigt instrument, sominte på ett konstruktivt sätt kan lösa.problemen. Den väg som vi i Sverigeslagit in på när det gäller ersättning från affärsverken är mer konstruktiv. Låt mig gå tillbaka till den stora frågan ommyndighetsutövningen. På s. 21 i utskottets betänkande kräver de borgerligaledamöterna i sin gemensamma reservation en utredning om skadeståndslagen idess helhet. Detta krav har också framförts av de tidigare talarna. Jag villcitera följande rader i reservationen: "Därvid bör särskilt övervägas enskärpning av ansvaret på så sätt att det allmänna skulle ansvara även för skadavid felaktig myndighetsutövning som uppkommer utan att någon befattningshavarevarit oaktsam." sade i sitt inlägg rent ut att man ifall där det inte föreligger någon oaktsamhet skulle få fingera en sådanoaktsamhet för att kunna betala ut skadestånd. Det skulle alltså anses attmyndigheten hade gjort ett fel. Min fråga är: Vilket samhälle kornmer vi att fåi framtiden om vi skulle ha sådana regler? Jag ber att få yrka bifall till utskottets hemställan. 31ALLAN (): hänvisade till JK. JK haratt tillämpa gällande rätt. Det är rättsreglerna det är fel på, inte på JK.Tycker att den advokat som inte kom med i telefonkatalogensjälv skall bära den skada söm åsamkats honom därigenom? Tycker köparen av fastigheten i skall stå för kostnaderna för denfelaktiga uppgiften från ? Skadeståndslagen, som gäller beträffande offentligmyndighetsutövning, innebar när den kom till en viktig förändringi då gällande rätt. ansvarade staten i mycket liten omfattning föroriktiga och vårdslösa beslut.- Vi borgerliga tycker nu att det finns anledningatt undersöka, om den enskildes rättsskydd kan förstärkas inom olika områden.Det är ju den enskildes relation till staten/kollektivet som hela betänkandetytterst handlar om. Vi borgerliga står på den enskildes sida, vilket framgår avden gemensamma reservationen, som har mycket stor betydelse från rentideologiska synpunkter. Det allmännas skadeståndsansvar m. m. 32BENGT (): har framfört synpunkter påreservanternas diskussion och åsikter om det allmänna skadeståndsansvaret. Jaghar inte kunnat finna någon annan reell invändning mot vårt krav på ett vidgatansvar vid felaktig myndighetsutövning än att vi inte tyckte detsamma 1984. Nuär det 1986, och det är nya tider. Nya erfarenheter och nya missgrepp har hunnitgöras. Allmänheten accepterar inte längre de rådande förhållandena. Därför kanman mycket väl tänka om, och det är i varje fall vad borgerligheten har gjort idetta avseende. Beträffande synpunkterna på justitiekanslerns verksamhetvill jag säga att denne har att verka inom gällande rätt. Men det finnsalldeles säkert, , ett utbrett missnöje som också hänför sigtill JK:s hantering av ärendena. Låt mig exempelvis nämna fallet med en kvinnai som hade problem med . Det handlade om , som JKinte ville ge henne. Tingsrätten sade att hon skulle ha dessa pengar, men JKnöjde sig inte med utslaget utan gick till hovrätten, som tyckte att kvinnanhade rätt. JK gick då vidare till högsta domstolen, som också tyckte att kvinnanskulle ha pengarna. Allt detta gällde . Jag menar-att detta har dragit på staten stora kostnader.Dessa pengar hade med fördel kunnat användas till att betala både de 295kronorna och litet för annan skada som staten har ställt till med. Rimligen ärstaten inte så oaktsam eller gör så många fel i sin myndighetsutövning attkostnaden för en reform där staten betalar för den skada som oförskyllt drabbarmedborgarna skulle innebära en nationalekonomisk katastrof. När det gäller utredningsidén är vi ense även medsocialdemokraterna om att vi skall titta över detideella skadeståndet. Jag tycker att man kunde vidga de direktiven till attgälla skadeståndslagen över huvud taget, när man ändå håller på. För övrigt får vi väl återkomma med den här debatten.Droppen urholkar stenen. Vi kommer från borgerlighetens sida tillbaka under den allmänna motionstiden . Prot.1986/87:19 Slutligen skall jag bara besvara enfråga som närmast är ställd till mig.