prot · GA09117 · 1986-12-31 00:00:00 — Liksom frågor om krig och fred är för vikligaför all överlåtas till enbart militärer, är denna frågas medicinska,biologiska, juridiska, sociala, tekniska och etiska implikationer allt förviktiga för alt baseras på biologi och medicin och allt för viktiga för att delskall fattas beslut om dem här i . Definitionen får en mängdkonsekvenser. Frågan är allmänmänsklig och kan inte göras till ett medicinsktforskningsproblem. Jag uppfattar att det har drivits en kampanj för dehjärnrelaterade dödskriterierna, där man försökt atf avfärda mänskliga, eliskaoch sociala invändningar sora osakliga. Ett huvudmotiv bakom all definiera död med att hjärnan ärutslagen är att det underlättar transplantationer. Det hjälper inte all deltasakförhållande förnekas; det gjorde bl. a. i utredningen, ochdet har flera andra gjort. Detta har inte ökat förtroendet. Tvärtom har detsamraa effekt som desinforraation, och människor börjar verkligen fundera:Vårdas jag för min egen skull eller för mina organs användbarhels skull? Synen på döden påverkar vår syn på livet. Vemsom helst av Oss kan konstatera döden då cirkulationen har upphört.Hjärnrelaterade kriterier är något sora kan fastställas endast av specialisteroch med hjälp av teknisk apparatur. Vi vanliga människor blir distanserade frånlivets gräns, och endast experter kan informera oss ora vad sora är liv och vadsora är död. Delta är frågor av djupt existentiellt värde och alltså inteenbart sakligt medicinsk-naturvetenskapliga frågor. Så 'är det för de anhöriga, så är del för vårdpersonalen -läkare, sjuksköterskor, undersköterskor. Att försöka förneka det är att blundaför verkligheten. Även om nian sora anhörig eller personal intellektuellt vetatt människan är död efter én total hjärninfarkt, verkar det faktiskt spm omhon fortfarande levde, eftersom hon är varm. producerar urin, kan smälta raal,känns levande och kan förlösas med ett levande, friskt barn. Här bygger vi in Hjärnrelaterade dödskriterier nx. risker förförtroendeklyftor mellan personalgrupper och mellan anhöriga och personal inomsjukvården. För mig är en människa med total hjärninfarkt som vårdas irespirator inte död. Begreppet hjärndöd haren så högabstraktionsnivå all alla försök alt förklara och definiera rinner oss urhänderna. Vid donationer av organ kretsar de etiska frågeställningarnarunt tre verbdel citerar jag från en artikel som har skrivit.Plockar man in de här verben i diskussionen, förstår man litet bättre -åtminstone har jag förstått litet bättre. Verben är: att la, att ge och all taemot. Att ta något från niig utan mitt tillstånd kallas stöld,och det är inte annorlunda i transplantationskirurgin. Det finns alltså intenågot utrymme för att anhöriga skall kunna ge och därmed försättas i enohållbar situation av jäkt eller upplevelse av övertalning eller av oginhet. Att ge till en annan människa av det som är milt är engåva, och den är särskilt värdefull om jag ger något av mig själv. Viddonationer är del i verklig mening att ge av sig själv; av egen fri vilja gerjag något av min kropp. Att ta eraot från en annan människa är präglat av stortacksamhet. Den som tar emot ett organ för transplantation lever inte på enannan människas bekostnad utan tack vare en annan människas generositet ochmedmänsklighet. I detta sammanhang är det också viktigt för mig att fåsäga att en människa aldrig får ses som en organbank, vare sig sora död ellersom levande. Trots att den döde i juridisk mening inte är rättskapabel, är detviktigt att kanske t. o. m. i lag slå fast, att man även efter döden har kvarrätten till sin kropp, på samma sätt som ett ekonomiskt testamente skyddas avsamhällets lagar. Utredningen som föregått propositionen har helt lämnat dessafrågor i bakgrunden. Jag menar att utredning och proposition ärligt borde haredovisat all behovet av mer förfinad diagnostik vid en människas dödföreligger vid transplantationsingrepp. Det skulle ha ökat förtroendet förtransplantationskirurgin. Inom sjukvården lever vi ständigt raed olikagränssituationer, där vårt djupaste förhållningssätt till livets innerstaåterspeglas i vårt förhållningssätt till våra raedmänniskor. Lika väl som detinom sjukvården finns stora möjligheter till humanitära insatser finns detstora risker för integritetskränkande handlingar. Jag menar alt vi raed öppnaögon måste kunna urskilja de situationer där den mänskliga integriteten är ifara. En sådan situation är när hjärnans funktion får styra vårt dödsbegreppför att underlätta organtagning för transplantation. Någon har sagt attmänniskan sora levande varelse är mer än sin hjärna. En död hjärna måste väl dåvara mindre än en död människa. Framlidne professor , som var aktivt mot attSverige antog hjärnrelaterade dödskriterier, sade: En människa är inte dödförrän hon kan begravas. Jag anser alt respekten för människovärdet kräver all viinte dödförklarar en biologiskt levande människokropp. Jag anser också all etthjärnrelaterat dödsbegrepp kan undergräva förtroendet för sjukvården och desspersonal, eftersom del kan ge upphov till oklarhet ora huruvida en människavårdas för sin egenskull eller som resurs för något annat. Jag vill behålla ett dödsbegrepp som allmänheten uppleversom det naturliga, och jag vill tillgodose det legitima behovet av organ för transplantationergenom ändringar i transplantationslagen som möjliggör ett aktivt personligtställningstagande. Jag vill kunna säga att min levande kropp tillhör mig, attden är min egen sfär. Då har jag också den exklusiva rätten att bestämma vadsom skall hända i en situation där min hjärna är utslagen och min kroppsyrsätts med hjälp av respirator. Jag kan nu avgöra alt mina organ får las föratt rädda en anhan människas liv och hälsa. Det är inte att ta död på mig. Jagger frivilligt, och det är för mig en etiskt godtagbar hållning, även om jag dåjuridiskt är levande. Med detta har jag sagt att transplantationer skallunderlättas genom ändringar i transplantationslagen och inte genom att manmanipulerar med kriterierna för när en människa skall anses död. Jag yrkar bifall till reservationerna 1,5,7och 9 som liberal och som . Hjärnrelaterade dödskriterier/n. Idetta anförande instämde (). 52MAJ-LIS LÖÖW (s): Den egentliga debatten och det massmedialaintresset för den fråga som vi snart skall ta ställning till här i kammaren harinte kommit i gång förrän kanske . Det har tagits till intäktför att påstå att ledamöterna inte skulle ha hunnit att ordentligt tänka igenomsitt ställningstagande . Det är inte sant. Jag tror tvärtom att flerledamöter har tänkt myckel mer inför en omröstning än på mycket länge i dennakammare. Det är visserligen troligt att många har tyckt alt del ärsvårt att ta ställning, men jag tror att många också har tagit fasta på detmycket omfattande remissförfarande sora utredningen en gång gav grunden för.Det är det sättet vi använder för att ta reda på vad allmänhet, organisationer,institutioner, sakkunniga och lekmän osv. tycker utanför den här kammaren därvi sitter, 349 ledamöter, och skall företräda eller avspegla tyckandel. Just i det här fallet har det varit ett brettreraissförfarande, och det finns anledning att peka på att bakom varjeremissvar finns många människors allvarliga överväganden. Vi är väl dessutom många i den här kammaren som sedan hade anledning att ta ställning i samband raed att vi varinblandade i remissvarsskrivandet. Den remissomgången gav, till yttermeravisso, ett brett stöd för det hjärnrelaterade dödsbegreppet. Jag hör till dem av kammarens ledaraöter som för minorganisation - det socialdemokratiska kvinnoförbundet - skulle skriva ettremissyttrande. Jag vill understryka att vi i förbundsledningen inte trodde osskunna tala för alla medlemmar i denna fråga. Men i och med att vi efter långaoch allvarliga diskussioner i förbundsledningen kunde bli överens om vad vityckte i frågan, trodde vi oss kunna tala för majoriteten av medlemmarna. Ochdet är väl så, efter vad jag förstår, som de flesta remissorgan, åtminstoneorganisationer, i den här remissomgången har resonerat. Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. . Sä här dags i debatten är egentligen allakloka sakargument framförda. Mitt ställningstagande för propositionen har ikorthet grundat sig på två faktorer - dels att det inte är bra att vi ipraktiken i arbetar med två dödsbegrepp, dels att alla människor harrätt till en värdig död, vilket jag inte kan se att man kan garanteras om manför på raaskinell väg skall hållas kvar i något slags gränslandmellan liv och död. Jag tycker att det citat som anförde för enstund sedan säger mycket i det avseendet. Även om detta förfarande - som sadesi det senaste inlägget - inte tillämpas överallt, tycker jag att man skallkunna garanteras att inte behöva få en sådan död, utan en död i värdighet. Kopplingen till frågan om transplantationer har för oss idet socialdemokratiska kvinnoförbundet varit sekundär. Men vår önskan om enmera aktiv grund för organdonation har vunnit gehör i propositionen, och det äralldeles utmärkt. Det har påståtts i debatten , all detskulle vara kvinnorna som är emot ett nytt dödsbegrepp. Det är möjligt attkvinnor funderar litet mer över frågor om liv och död och all det därmed skullekunna råda större tveksamhet hos kvinnor när det gäller att ta ställning. Menför att återgå till remissyttrandena tycker jag att det inte finns något stödför det påståendet. Efter vad jag har kunnat se har de övriga politiskakvinnoförbunden, som också är företrädda i denna kammare, gjort precis sammabedömning som mitt eget förbund. Jag tycker heller inte att debatten här i dagpå något vis ger stöd för uppfattningen alt det skulle vara en könsskiljandefråga. Det är raöjligt att den utraärkta artikeln iDagens Nyheter har citerats här tidigare; jag har tyvärr inte kunnatfölja varje minut av debatten. Men jag skulle i så fall avslutningsvis viljaåtervända till denna artikel för ell ögonblick. Ett vårdlag påintensivavdelningen på talar ora de praktiskaförutsättningarna. De är alltså raänniskor som väl känner de praktiskaproblemen kring döden. En sjuksköterska säger: "En del tycks tro att ett nytt dödsbegrepp ger ossmöjlighet att ta livet av människor--- . Vi dör ju på samma vis i fortsättningen också. Meneftersom vi på konstgjord väg kan hålla cirkulationen i gång på en människavars hjärna slocknat, så behöver dödsbegreppet ändras." En läkare konstaterar att man , om man anseratt behandlingen är meningslös, kan enas om att stänga av respiratorn. Då säger läkaren: "Men vi avslutar behandlingen på enpatient som definitionsmässigt lever, enligt den lag vi har . Med den nyalagen upphör vi med behandlingen på en person som är död, vilket naturligtviskänns bättre för oss." Jag tycker att det viktigaste skälet för att tillstyrkautskottets hemställan är att vi med det nya dödsbegreppet faktiskt ger stöd fören praxis, som finns och som, vill jag påstå, har vuxit fram på bådepraktiska och etiska grunder. Jag beratt få yrka bifall till socialutskottets hemstäUan. I detta anförande instämde , , och (alla s). 53PER (): I tidningen fanns en artikel införd den24 april under rubriken hotar livet. I går skrev i samma tidning den i denna kammare välkändeMårten -som salt i i många år-en artikel underrubriken döden hotar inget liv. Han påslår att han möjligen delvis har varit orsak tilldet beslut som vi skall falla därför att han motionerade i denriktning som förslaget har. Jag tycker därför alt det kan finnas skäl att fäapostrofera honom litet i detta sammanhang. Jag skall bara citera några fårader ur hans artikel: "------- allahjärncellernas totala död är den slutliga gränsen för livet. doktornkonstaterar att hjärtatupphört att slå och igångsättning är omöjlig väntardoktorn en kvart innan han dödförklarar patienten. - Jo, dåhinner också hjärnan slutgiltigt dö. MårtenWerner anför litet längre fram i artikeln: " min död får bli någonannan till liv. Tesen har högt föredöme i evangelierna." Han fortsätter: "Reformens motståndare- '- invecklar sig i svåra motsägelser.-- Menarjag att patienten lever så länge hjärtat slår kan man i allrimlighets namn inte ta ut detta hjärta ur patienten utan att man därvid ocksåavlivar patienten. Här hjälper inget tidigare patientmedgivande. När delpassar att hänvisa till hjärndöden gör man det. När det passar att la framhjärldödskriteriel gör man del. Så kan man bara inte förfara." Den föreslagna lagen "hotar verkligen inte livet -men vill, så säkert som möjligt är, konstatera när det flytt." Så långt , som möjligen 1974 tog initiativtill det sora vi , raånga år efteråt, går att besluta om. Jag instämmer i delta. Jag tycker att ledamöter medkonservativa eller religiösa utgångspunkter, som har en annan uppfattning,skulle ha kunnat ha anledning att noga studera hela artikel föreavgörandet i kammaren. Jag skall inte alls beröra det som jag i övrigt hadenoterat - jag har redan stått upp och instämt i yttrande.Det var en del som jag hade tänkt att säga. Jag vill bara påminna om att allareligiösa remissinstanser pä ett betryggande sätt har motiverat sin anslutningtill förslaget. Jag säger religiösa, därför att förutom alla kristna samfund iSverige har också judar och muslimer deltagit när det gällt dessa yttranden. Till slut: Tidpunkten och sättet för vår död avgör ingenriksdag. Vi försöker bara att finna och att fastslå kriterier på all dödenoåterkalleligt har inlralt. Del hade varit bättre om vi varit eniga i denna viktigafråga. Jag är av den uppfattningen att vi egentligen står myckel närmarevarandra än vad som kan framgå av debatten. Därför tillstyrker jag, frutalraan, förslaget i betänkandet och yrkar avslag på reservationerna. Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. 54ARNE KJÖRNSBERG (s): Del enda säkra med livet, har någon sagt, äratt det leder till döden. Trots delta, eller kanske tack vare detta, harfrågorna om liv och död under hela den tid vi känner berört människorna mycketdjupt. Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. resonemang- etiska, filosofiska och religiösa - som har förts om livets och kanske dödensmening. har det dock inte förelegat några problem attkonstatera när en människa är död. Att andningen har upphört, alt bröstkorgeninte höjer och sänker sig, att del inte finns någon puls har varit naturliga,enkla och entydiga tecken på död också för lekmannen. Del vore bäst och enklastom vi även i fortsättningen kunde använda dessa enkla tecken på död. är detemellertid så att livet och döden inte alltid är enkla. Den snabba medicintekniskautvecklingen har ställt oss inför det faktum att transplantationer, som varithelt omöjliga all göra för några decennier sedan, nu närmast är rutinartade. 1 propositionen sägs alt frågorna om dödsbegreppet skallses frislående från transplantationskirurgins behov av organ. Jag har storrespekt för detta. I det praktiska arbetet kvarstår dock faktum: En förändringav dödsbegreppet innebär att förutsättningarna för transplantationskirurginockså förändras. Delta i sin tur gör det, menar jag, nödvändigt att ändratransplantationslagen så att det sora vi har kallat aktivt medgivande blirförutsättningen för att organ skall få tas. För både givaren och - detta ärinte minst viktigt - för mottagaren är det ytterst viktigt att det inte rådernågot som helst tvivel ora all donationen är frivillig och alt den är grundadpå ett aktivt ställningstagande. Eller som en poet har uttryckt det: Man skallge raed glädje. Låt oss då ändra transplantationslagen, säger en del. Jaghar verkligen funderat niycket fram och tillbaka över detta under många år.Även här rör det sig om en lagreglering, som jag dock har svårare attacceptera. Vi skulle alltså ändra transplantationslagen och säga alt man får laexempelvis ett hjärta från en människa som är levande. Det är för mig värre änatt ha ell hjärnrelaterat dödsbegrepp. Mot denna bakgrund har jag föreslagit alt nuskulle anta huvudförslaget i propositionen men förklara lagen vilande iavvaktan pä ell beslut om ändring av transplantationslagen på det sätt som jagnyss beskrev, alltså med ett aktivt medgivande. Utskottet har avstyrkt mitt förslag med hänvisning tillatt ett sådant förfaringssätt skulle skapa en stor osäkerhet hos både allmänhetoch vårdpersonal. Jag kan förstå utskottets ställningstagande, eftersom jaginte har lyckats beskriva det som jag ville åstadkomma. Poängen med mittförslag var nämligen, att ora.vi hade en sådan lag vilande skulle del varalättare, tror jag, alt få många människor att aktivt fundera över vad man ärrädd för och för egen del ta ställning till frågan: Om jag skulle råka ut fördetta, är jag då beredd att ställa upp som organdonator? 1 ett sådant läge trorjag att det skulle vara mycket lättare att få många människor att bestämma sigför del. Det förefaller helt meningslöst att framhärda i ettyrkande om bifall till min motion. Därför kommer jag vid en eventuell yoteringatt stödja de avslagsyrkanden som finns i huvudfrågan. Det gör jag därför alljag tycker alt det ur bäde etisk synpunkt och integritetssynpunkt är så oerhörtviktigt med det aktiva medgivandet. Det kanske är alltför självmedvetet alt troatt ett sådant personligt ställningstagande skulle hjälpa till att driva framen ändring av transplantationslagen i den riktning jag önskar. Men det är miltsätt alt ta ställning i denna för mig så allvarliga fråga. Jag tycker att det finns anledning att fundera något överframtiden på detta oraråde. Det är hög tid att ställa några frågor. Denövergripande frågan är: Vad är det raeningen att vi skall göra? Hur långt skallden raedicinsk-tekniska utvecklingen få gå? Är det bara läkarvetenskapensupptäckter och del som av de flesta brukar kallas landvinningar som skallstyra, eller finns det skäl för etiska och andra övergripande överväganden? Låtmig ta ett exempel. Den dagen är nog inte allför avlägsen då det blir möjligtatt transplantera äggstockar - det kanske redan är möjligt, vad vet jag. Ensådan transplantation innebär att itian i något slags etisk mening överförjaget, eller i varje fall den ena delen av jaget, frän en kvinna till en annan.Är delta etiskt försvarbart? Är det i en djupare mening riktigt all göra delta?Vi måste ta ställning, och vi måste göra det innan läkarvetenskapen ställer ossinför fullbordat faktum. Jagtycker att del härar utomordentligt svårafrågor, och jagar säker på att det är många människor i vårt land som tycker påsamma sätt. Detta gör man oavsett vilken slutsals inan har kommit fram tilleller om raan är osäker, kanske alldeles särskilt om man är osäker. Men justdärför att frågan är så svår och att det är fråga om något annat än teknik ochläkarvetenskap så är det viktigt att vi alla, oavsett vilka beslut som snartkommeratl fattas och oavsett vilka åsikter vi själva har, visaren djup respektoch kanske t. o. in. örasinlhel för varandra och varandras åsikter, inte bara inågot slags verbal mening utan också i verklig raening. Till en del har jagsaknat delta , vilket smärtar mig. Del vore lättare för oss alla, ochframför allt för alla de människor som jag tror är osäkra, ora vi visade dennarespekt och ömsinthet. 55 (ra): Så här sent i debatten kan man knappasttillföra den några nya argument, men jag skulle ändå vilja kommentera något avdet som har sagts och klargöra min egen uppfattning. sade i sitt anförande att del har gått envåg av protester över landet, och han tycktes mena att detta kunde bero pänågra missuppfattningar. Men jag tror inte att människors oro och protesterberor på missuppfattningar. Jag är övertygad om alt denna oro har sin grundjust i att raänniskor har satt sig in i förslaget och inte får del all slämraamed sin egen uppfattning om liv och död. I andra sammanhang talar politikermycket om att man måste la människors oro pä allvar. I denna fråga talar maninte ora detta. Jag tycker alt vi skall respektera raänniskors oro genom attinte lagstifta om ett nytt dödsbegrepp. Jag tycker all del ligger något djuptstötande i att riksdag skall fatta ett raajoritetsbeslut om när enmänniska skall anses vara död. En människa som anses vara levande kommer med dennya lagstiftningen att i stället anses vara död. menade att viskulle få större klarhet och rättssäkerhet med en lag. Men så kommer människorinte alt uppfatta det. för lagen innebär att det raänniskor kan se raed sinaegna ögon och uppfatta med sina egna sinnen skall de inte längre tro på. Del ärinte verkligt. Trots att de ser en människa som har alla yttre tecken på livskall de i stället tro på en expert som säger alt raänniskan är död. Hjärnrelaterade dödskriterier t/x. skall fåmig att tro att detta är ägnat att skapa större klarhet och rättssäkerhet.Ingen skall få mig att tro att del är döden jag ser när jag ser döendet. Jag tror att det är just här, i uppfattningen ora vargränsen mellan liv och död går, som vi skiljer oss åt, vi som är motståndaremot de nya kriterierna och de som är anhängare äv dem. i Värmdöhar tidigare citerat några rader ur dikt Efter flera tusen rad.Jag skulle vilja citera litet mer av dikten, inte därför att den är skriven somett inlägg i denna fråga, ulan därför att den så tydligt speglar just min egensyn på livet och döden, eller kanske rättare sagt, eftersom den har haffelt såstort och avgörande inflytande på min egen uppfattning om liv och död. I diktenstår det "att tiden närmast före döden är en del av livet självt, altdöden börjar först när livet tagit slut. Ett ljus det brinner tills detslocknar och lyser upp till dess." Det är just uppfattningen om dennagränszon - döendet - som vi här talar ora. Vi kan inte genom ett politisktmajoritetsbeslut säga alt döendet är en del av livet utan att detär döden. Vi politiker råder över mycket som rör enskilda människor, men viråder inte över deras liv och död. Och vi skall inte råda över människors livoch död. Vi skall inte fatta beslut i om när en människa är död, vihar inte kompetens att fatta sådana beslut. Hela denna debatt visar också hurorimligt det är. Döden skall fastställas av människor som mot bakgrund av vetenskapoch beprövad erfarenhet kan göra detta. Och fastställandet måste stå iöverensstämmelse med hur människor uppfattar liv och död. Av debatten kan det verka som om vi som är motståndaretill del nya dödsbegreppet betvivlar möjligheterna att på ett betryggande sättfastställa det totala bortfallet av hjärnfunktioner. Så är del inte. Jag ärhelt övertygad om att metoderna är betryggande, men det är inte det som dethandlar ora. Det handlar om synen på liv och död. Man kan också få intrycket att vi är emot transplantationer.Sä är del inte heller - i varje fall inte för min del. Jag tycker också att deandra på motståndarsidan tydligt har klargjort sin uppfattning.Transplantationer står ju i livets tjänst, precis som sadetidigare. sade att det inte är etiskt försvarbart attavlägsna livsviktiga organ från en individ som är levande, vilket skulle varakonsekvensen av att man är för transplantationer men eraot del nya dödsbegreppet.Men är det raera etiskt försvarbart alt som utskottsmajoriteten gör försökalösa detta dilemma genom att förklara individen för död för att komma åtlivsviktiga organ? Delta är att göra våld på etiken, och det tycker jag inteatt man skall göra. Jag anser i stället att människor skall ha rätt attbestämma att om de hamnar i denna gränszon mellan liv och död, så vill dedonera livsviktiga organ i medvetande om att det innebär deras omedelbara död.Eftersoni det bara är vuxna som kan ge ett aktivt samtycke, måste man enligtmin mening ge föräldrar rätt att fatta beslut för sina barns räkning när hoppetär ute, i syfte att kunna ge ett annat barn möjlighet till fortsatt liv. Avslutningsvis vill jag säga att förslaget också innebärall vi i vissa lägen skall,värda döda människor sora om de vore levande. Men endöd människa kan inte och skall inte vårdas, en död människa skall begravas.Detta har också varit självklart, men godtas utskottsmajoriietensförslag, kommer vi inte alltid alt kunna förbereda begravningen aven dödmänniska, har tidigare visat på en del andra praktiskakonsekvenser, om raajoriletsförslaget antas. För mig är delta ett heltoacceptabelt resultat av politiskt tänkande.