prot · GA0984 · 1986-12-31 00:00:00 — Deregionalpolitiska åtgärderna måste i större utsträckning inriktas påindividernas situation än på skatteområdet och på immateriella investeringarinom t. ex. forskning, utveckling, utbildning, systembyggande, marknadsföringm.m. vill satsa på en balanserad tillväxt i helalandet. Utvecklingen visar att vår strävan i det avseendet är aktuellare ochmer angelägen än . En viktig förutsättning för tillväxt iframtiden kommer även att vara högre utbildning och forskning, som också harsin stora betydelse för den regionala utvecklingen. Det är därför dessa frågorhar prioriterats i vårt budgetarbete inför denna vårsession i . säger t. ex. nej till regeringens föreslagnaneddragningar på skolans område. Utbildningsväsendet är viktigt inte bara förnationen utan också för varje enskild region. Det är lätt att se sambandetmellan i synnerhet högskolornas och universitetens lokalisering och denregionala utvecklingen. Vibestämmer alltså mycket av vår framtida samhällsstruktur genom det sätt påvilket vi bygger ut den högre utbildningen. vill sprida de fastaforskningsresurserna utanför de största högskolorna. Exempelvis , ,och är mogna för att få del av forskningskakan. vill också satsa på att bygga ut annaninfrastruktur. Kommunikationerna, i ordets vidaste bemärkelse, måste rustasupp. Särskilt behövs ökade investeringar i vägunderhåll och byggande.Förutsättningar måste nämligen skapas för ett aktivt näringsliv i hela landet. Det är ganska naturligt att skattepolitiken nu är i fokus,med tanke på fredagens överläggningar och med tanke på den allmänna debatt somhar förts. Skatternas primära syfte är att finansiera de gemensammautgifterna. Det är dock inte den enda uppgiften. Skattesystemet skall ocksåmedverka till en jämnare fördelning och påverka resursfördelningen i ekonomin. Skattesystemet orsakar stora välfärdsförluster, somsvårligen kan avhjälpas utan ett sänkt skattetryck. långsiktigamålsättning är därför klar: skattetrycket! vill dock inte urholka välfärdssystemet i värtsamhälle. Minskat skattetryck kräver ökad tillväxt, en effektivare offentligsektor och en restriktiv utgiftspolitik. Ett sänkt skattetryck kan inte,realistiskt bedömt, uppnås annat än genom fortsatt tillväxt i ekonomin, dvs.ett målmedvetet arbete för att främja produktionen i alla dess yttringar. En skattereform måste därför inriktas på enomfördelning av skattetrycket. Produktionsfaktorerna beskattas nu olika -arbetskraften beskattas särskilt hårt, kapital betydligt mindre, råvaror ochenergi knappast alls. Det gynnar kapitalintensiv produktion framförarbetsintensiv produktion. Därmed missgynnas den så viktigatjänsteproduktionen kraftigt. Det främjar storföretagen på de små enheternasbekostnad. Resurs- och energisnåla processer missgynnas också. Enlikvärdig beskattning av de olika produktionsfaktorerna skulle geproduktionsfaktorspriser som speglar verkliga knapphetsvärden i samhället, dvs.främjar hushållning med resurserna. Den skulle också gynna arbetsintensivproduktion liksom resurs- och energisnåla processer. Det är därför somgrundläggande princip i en skattereform strävar efter lägre skatt på arbete ochhögre skatt på kapital, råvaror och energi. En skattereform måste inriktas på att stimulera tillarbete. De höga marginaleffekter som uppstår där skatten kombineras medinkomstprövade bidrag måste minskas, dels på grund av de negativa effekterna päarbetsutbudet och tillväxten, dels på grund av den inflationsdrivande effekten-kompensation för inflation kräver höga lönelyft, vilket i sin tur späder påinflationen. Marginalskattesänkningar för de högsta inkomstlägena fårdock inte finansieras med skattehöjningar för de lägsta inkomsterna, vilketsocialdemokraterna och i den debatt som pågår har föreslagit. Det antagande som dessa förslag bygger på är heltorealistiskt. Man förutsätter att deltidsarbete är självvalt och därför inteskall beskattas lägre än heltidsarbete. Med det resonemanget förespråkar man enurholkning av den här i kammaren länge hävdade principen om skatt efterbärkraft. Prot.1986/87:84 , anmärkningsvärt.Detta gäller naturligtvis också visavi de heltidsarbetande med låg lön, som idetta avseende hamnar i samma belägenhet som deltidsarbetande. Deltidsarbete är sällan självvalt. Deltidsarbete är oftalika med partiell arbetslöshet. av alla deltidsarbetande kvinnormellan 16 och vill arbeta fler timmar men har inte möjlighet. av dettotala antalet deltidsarbetare vill arbeta fler timmar. Deltidsarbete är också ett resultat av brist på barnomsorgoch styrs ofta av andra personliga förhållanden. Långa pendlingsavstånd kanvara en anledning liksom naturligtvis halvtidsstudier. En annan anledning kanvara att man kombinerar studier med feriearbete. För samtliga dessa grupper-övervägande kvinnor, ungdomar och glesbygdsboende - vill både socialdemokrateroch folkpartister höja skatten väsentligt. Detta kan inte acceptera. De som argumenterar för ett slopat grundavdragargumenterar också ofta för att problemet med ofrivilligt deltidsarbete inteskall lösas inom skatteskalan. Det skall i stället lösas genomarbetslöshetsersättning, satsning på barnomsorg, förbättrad studiefinansiering,vårdnadsersättning, regionalpolitik och andra bidrag. Vad man då glömmer äratt detta ökar samhällets kostnader högst väsentligt, dels för bidragen, delsför administrationen av bidragen och stödpolitiken - detta i ett läge där detfinns en halv miljon socialbidragstagare. Resultatet skulle med nödvändighetbli ett ökat skatteuttag och en ökad rundgång - något som ochsocialdemokraterna i sina förslag har bortsett från. Ett bibehållet grundavdragger ett enkelt skatte- och bidragssystem. Den andra viktiga reformen beträffande inkomstskatten ärnaturligtvis en effektivare skatteutjämning. Det är orimligt att detskall skilja . per hundralapp i kommunalskatt mellan olikakommuner. En grundförutsättning för en effektiv skatteutjämning är attsamma service i tvä kommuner - det må vara och eller andrakommuner - skall ge samma skatt. Skattebetalarna har rätt att kräva ett klart,avläsbart samband mellan den samhällsservice de erbjuds och den skatt debetalar, oavsett var de bor. används skatterna mycket sparsamt för att rätta tillbristerna i marknadsekonomin. Att släppa ut förorenande ämnen i luft och vattenär nu gratis. Miljöförstörande industrier orsakar samhället stora kostnader iform av produktionsbortfall, vårdkostnader, minskad skogstillväxt, försämradeförutsättningar för jordbruket, korrosion på byggnader m.m. Dessa kostnaderfår andra än producenten och konsumenten betala. Utbud och efterfrågan blirstörre än optimalt, och marknadsekonomin tilldelar därför oproportionerligtstora resurser till denna produktion. anser att miljökostnader viamiljöavgifter måste belasta den som orsakar dem. Miljöavgifterna kommer att stimulera till minskade utsläppmen också täcka de kostnader som de kvarvarande utsläppen orsakar. De kommermed andra ord att kunna bidra till finansieringen av de gemensamma offentligautgifterna men också - vilket är det allt övergripande - bidra till en bättrehushållning och en bättre miljö i vårt samhälle. Den offentliga servicen klarar inte av att uppfylla alla de krav somställs på den - vilket i och för sig inte är något nytt problem. Värdköerna harväxt och blivit långa. Barnomsorgen klarar på sina håll inte behoven. De äldrefår inte den service i hemmen som de är värda. Det måste dock först och främstslås fast att det inte är de offentliganställdas fel, utan det beror på dettämligen stelbenta system de arbetar inom. Fler privata och kooperativainitiativ måste tillåtas som komplement till den offentliga servicen. Samhälletfår dock inte släppa finansieringsansvaret. Den offentliga sektorn måstealltså förnyas. De byråkratiska system som finns kanske bästmanifesteras av stelbentheten i ansvarsfördelningen mellan landstingen ochsocialförsäkringssektorn. Människor går sjukskrivna , iblandår, i väntan t. ex. pA en höftledsoperation eller en ögonoperation.Socialförsäkringssektorn betalar ut stora ersättningar i form av sjukpenning,medan pengar saknas i landstingen för att operera. Det offentliga förlorarsamtidigt stora skattepengar . Ifall pengar skulle kunnaöverföras från sjukförsäkringen till vårdapparaten, skulle förmodligen enekonomisk vinst för samhället uppstå, som patienterna slapp en oftaplågsam väntan pä nödvändig hjälp. Jag tar upp detta närmast som exempel påmöjligheter att med relativt enkla medel reformera det byråkratiska system somstyr sjukförsäkring och sjukvård i vårt samhälle. Ett centralt ideologiskt inslag i den tredje vägensekonomiska politik är löntagarfonderna. Där har det hänt att fondanhängarehar uttryckt sin stora besvikelse över den reform de trodde skulle ge ett ökatlöntagarinflytande i näringslivet. Det är en anmärkningsvärd debatt som haruppstått i det avseendet. När inte ens anhängarna av fonderna är nöjda, skullejag vara frestad att fråga; Kan inte finansministern, som "baxat fondernaända hit", också baxa dem tillbaka dit där de hör hemma - påsocialdemokraternas egen sophög för misslyckade reformer? vill inte, som socialdemokratin, bryta ochavbalansera det koncentrerade ägandet i den privata sektorn genom att införaett lika centralistiskt och koncentrerat ägande i den offentliga sektorn.Socialdemokratins strategi under en lång följd av år har varit att överföra enså stor del av sparandet som möj ligt i offentlig regi, i tydligt syfte att fåsamhällelig kontroll över investeringarna. säger nej tillägarkoncentration i både privat och offentlig regi. Den ökade maktkoncentrationen i den privata sektorn, dären allt större del av näringslivet ägs via institutioner och genom korsvistägande, måste elimineras eller brytas. Vi vill i stället att en större del avsparandet och förmögenhetsfillväxten sker i hushållen, genom enskilt ägande ochägande i kooperativa former, för att avbalansera och helst delvis ersätta detstora institutionella ägande som vi ser utvecklas i vårt samhälle. Under den allmänna motionstiden har vi därför skisserathur denna omfördelning av ägandet och makten skall kunna ske: - Löntagarfondernaskall avvecklas och dess ägande överföras till hushållen. - Statligaföretag skall i stor utsträckning säljas ut till allmänheten. På den punktennoterar vi nu att industriministern i sin näringspolitiska proposition är påväg att villfara våra önskemål. - Ägande avaktier i hushållen måste bli fördelaktigare i förhållande tillinstitutionsägande; en nyckelfråga i sammanhanget. - Vi måste ocksåfå ett målsparande, som jag tidigare sade, för startande av småföretag, tillden egna bostadsfinansieringen, för studier, för angelägna individuellaändamål. Denna form av sparande måste skattemässigt bli sä favoriserad att denradikalt kan förändra den enskilda människans möjligheter att bidra tilldet nödvändiga sparandet i samhället. Sparandet har varitnegativt, något som är en oroande komponent i den ekonomiska utvecklingen. Har vi , efter någraär av den tredje vägens politik, som startade med en stor devalvering,utvecklat vårt samhälle och vår konkurrenskraft så att vi i det långa loppetkan se framtiden an med förtröstan? som satt iregering var inflationen i genomsnitt ungefär lika med omvärldens. Denvarierade, men om man ser till genomsnittet , höll vi i stortsett en inflation jämförbar med omvärldens. Under den socialdemokatiskaregeringsperioden har inflationen ständigt varit flera procentenheter överomvärldens. Det skulle tyda på att den s. k. eftervården av devalveringen harmisslyckats. Regeringen har varje är misslyckats med att få ned inflationen iparitet med omvärldens. Som en panikåtgärd införde man ett prisstopp.Det var dock inte ett resultat av att regeringen trodde sig kunna dämpaprisökningarna på detta sätt, om jag förstod finansministern rätt. Men varförinfördes då prisstoppet? Jo, sedan man slagit i inflationstaket hadenaturligtvis arbetsmarknadens parter rätt till omförhandlingar. LO-ledningeninsåg förhoppningsvis att det skulle vara bäst för alla på lång sikt ifall ingaomförhandlingar genomfördes. Den insåg troligen det pedagogiska problemet attförklara detta för sina medlemmar och gick då till finansministern. I utbytemot att LO avstod från löneökningar, införde regeringen ett prisstopp sombevisligen och enligt finansministerns egna ord har starka negativa effekter påekonomin på lång sikt. Regeringen löste med andra ord LO-ledningens och rörelsenspedagogiska problem till förfång för samhällsekonomin. Det är också ett inslag i den tredje vägens politik som ärvärt att notera och gärna ta upp till debatt här . Jag har här försökt redovisa en rad områdendär den tredje vägens politik visat sig bristfällig eller t. o.m. misslyckad.Vi lever med högre ränta och inflation än omvärlden. Vårt skattesystem haröverlevt sig självt och konserverat eller förstärkt orättvisorna i samhället,inte minst regionalt. Fördelningspolitiken har späi-at ur och de regionalaskillnaderna bara växer i takt med flyttlassen. Koncentrationspolitikenillustreras bäst av det orimliga valet för mänga unga: jobb i storstad meningen bostad, eller bostad i hemorten men inget jobb. Förmögenhetsomfördelningeni samhället speglar också denna utveckling; har så mänga snabbtblivit rika på så litet hederligt arbete som med dagens spekulationsekonomi. Många applåderar denna politik. Finansministern själv ochregeringen gör det naturligtvis. De unga nyrika finanslejonen lika väl som detraditionella finansklipparna har anledning att vara nöjda med utvecklingen.Många i näringsliveti övrigt, som inte är beredda att se längre än till de dagliga affärerna,applåderar också naturligtvis. senast har den konservativa engelskatidskriften nära nog reservationslöst anslutit sig tillhyllningskören. Den tredje vägens ekonomiska politik karakteriseras t. o. m. sommera Thatchersk än den engelska regeringens ekonomiska politik. Jäg förmodaratt finansministern och socialdemokraterna är glada över uppskattningen frånallt vidare kretsar. Det är emellertid bra mycket mer intressant, i varje fallför oss i , att lyssna till de omdömen som möter denna politik ute blandvanligt folk, bland det stora flertalet medborgare i detta land som sliter ochsläpar i vardaglig miljö för sin försörjning och därmed också för landetsförkovran. Vad säger man t. ex. i eller varför inte i Pilgrimsstadom den ekonomiska politik som innebär att man lämnat fältet öppet för en mycketmer brutal utslagning, nedläggning och avfolkning liksom för en fortsattkoncentration av boende, sysselsättning och makt? Eller vad säger debostadslösa i om den här utvecklingen? Man kan inte isolera denekonomiska politiken från den allmänna utvecklingen i samhället. Det är enkonsekvens av den tredje vägens politik. Det är ett pinsamt faktum att varken finansplanen ellerutskottsmajoritetens skrivning tar upp konsekvenserna av den förda politikenför de människor och miljöer som får bära det tyngsta lasset. har i sina reservationer anvisatvägen till en alternafiv politik, och jag yrkar därför bifall till reservationernanr 1,3, 6, 8, 9, 13, 17, 19 och 20 till finansutskottets betänkande 10. 4HANS i (vpk): kommunisterna vill förändraoch förbättra vårt samhälle. Därför vill vi föra en helt annan ekonomiskpolitik än vad vi har hört de borgerliga föra fram och vad vi kommer att fåhöra socialdemokraterna förorda. Vi föreslår ändringar som skulle märkas i det svenskasamhället. Vi sätter oss upp mot storfinansens makt och den borgeriigabegränsningen av det ekonomisk-politiska tänkandet. Vi vill gä en annan väg änden s. k. tredje vägen, som enligt vår bedömning i allt väsentligt har varitkapitalets väg. Vi hävdar att den ekonomiska politiken måste ges en annaninriktning, som kan ge arbete och rättvisa som det nationellaoberoendet hävdas och försvaras. Vi anser att miljöproblemen måste tas på allvar även omdet kostar. Vi anser att man i den ekonomiska debatten måste anlägga ett merlångsiktigt perspektiv även på dagsfrågorna. Framtidsfrågorna måste tas upptill debatt. I det korta perspektivet krävs reformer som förbättrar människorsvardag och levnadsförhållanden i . I det längre perspektivet måste en grundläggas för att åstadkomma nödvändiga och avgörande förändringar. Vi ställde oss emellertid frågan när vi läste finansplanenoch granskade betänkandet; Var är den socialdemokratiska framtidsdebatten? Varfinns perspektiven och det kritiska ifrågasättandet av samhällsutvecklingen ochäven av den egna politiken? Vilket samhälle man vill forma nämns inte ifinansplan eller budgetförslag. Makt- och egendomsförhållanden, som har en såavgörande betydelse för samhällsutvecklingen, och bestämmanderätten överproduktionsmedlen ifrågasätts inte och diskuteras inte. Hela den ekonomiskapolitiken ges i stället ett slags - som vi tycker - kameralt perspektiv, därbudgetunderskottet får tjäna som universalargument mot varje reform ellerförändring som skulle kunna tänkas kosta pengar, oavsett hur nödvändig reformenär. Om socialdemokraterna med samma noggrannhet analyseradevåra förslag till inkomstförstärkningar genom beskattning av kapital och förmögenhetersom de genomlyser våra förslag till utgifter och kritiserar dem, skulle detkunna ske förändringar och förbättringar som vore mycket värda. Men det är iden ekonomiska debatten pä något sätt så att varje angrepp mot den fördapolitiken, varje ifrågasättande av den tredje vägen är en orimlighet som barainte kan diskuteras. Vpk:s politik avfärdas av utskottet som alltför styrandeoch som höjande av skattetrycket. Men frågan är ju av vem politiken uppfattassom styrande. Ja, det är klart att det är av dem som själva vill styra ochbesluta utan att ta t. ex. regionalpolitiskt eller fördelningspolitiskt ansvar.Det är av dem som inte bryr sig om vad som händer med jobben eller medsamhällsekonomin utan spelar högt pä börs, optionshandel, terminshandel ochallt vad det nu heter som dyker upp i spelhålan . Det är klart att dessamänniskor skulle uppleva vår politik som styrande och begränsande. För vem höjs skattetrycket? - Jo, för dem som har berikatsig på den hittillsvarande utvecklingen och som tack vare den tredje vägenspolitik med kraftigt återhållna löner och mycket höga bolagsvinster har skapatsig stora förmögenheter. När de andra partierna avfärdar vår politik förtiger defakta om vem som styr och vem som blir styrd, om vem som vinner och vem somförlorar. Jag tycker att man måste diskutera också dessa saker och inte bararöra sig med allmänna termer. Den ekonomiska politiken är ett instrument i kampen förett rättvisare samhälle. Den är ett instrument i kampen för regional utvecklingoch för utjämning av orättvisor mellan samhällsklasserna. Den ekonomiska politikenkan aldrig vara neutral eller gynna alla. Den kan aldrig reduceras till enklaräkneexempel. Man måste värdera de ekonomisk-politiska effekterna avåtgärderna. Man måste försöka tänka framåt och se vad den ena eller andraåtgärden betyder för samhällsutvecklingen. Ja, detta är en hård kritik, men utskottet skriver också isitt betänkande att den kraftigaste kritiken mot regeringens politik kommerfrån kommunisterna. Vi tackar för det erkännandet. Vad vill då kommunisterna med sinekonomiska politik? Ja, våra viktigaste inslag för samhällsförändring kan manutan att nämna alla sammanfatta på följande sätt. Den gemensamma sektorn måste få möjlighet att utvecklas.Vi hävdar att den gemensamma eller, som man ofta säger, den offentliga sektornär en starkt produktiv faktor utan vilken inget industrisamhälle kan utvecklas.Vi ser ingen motsättning mellan offentlig och privat sektor på det sätt somofta beskrivs i den allmänna debatten, främst då av högerkrafter. Enutveckling av den gemensamma sektorn skulle få stor betydelse för kvinnoroch ungdom, som har svårt att få jobb, så att de kan finna arbete ochförsörjning. Vi vill ge den gemensamma sektorn möjlighet att anställa flersamtidigt som den då får bättre resurser att klara sina åtaganden. De socialtoch samhällsekonomiskt viktiga delarna av den gemensamma sektorn måste fåutvecklas bättre. Alla har talat om den låga investeringsviljan. Det harockså de borgerliga gjort. En politik som ger förnyelse av industrin och eninvesteringspolitik som skapar nya arbetstillfällen också i ochBergslagen ~ för att nämna några utsatta regioner; det finns fler - ärnödvändig. Vi föreslår att man skapar ett flerårigt program som utnyttjar endel av de likvida medel som finns samlade i näringslivet för att finansierainvesteringarna. Dessa likvidite-ter har ju kommit ur de oerhört stora vinstersom skapades under de år då de anställda fick stå tillbaka med sina lönekravför att gynna främst exportindustrin och regeringens exportstrategi. Detbehövs en styrning av investeringarna. Det finns pengar, och vi vet hur deskulle kunna användas. Vi vill också föra en politik - och det är också en viktigekonomisk-politisk strategisk fråga - som försöker vrida loss vårt land ur detextremt starka internationella beroendet. Det är ett beroende som innebär attdet blir svårare och svårare att föra en självständig ekonomisk politik. Denalltför ensidiga tilltron till exportledd tillväxt måste avlösas av en merinhemsk utveckling. I detta sammanhang är det viktigt att betona en sak, sombrukar anföras som argument mot oss, nämligen att vi skulle vara förespråkareav något slags isolation eller en inåtvänd politik. Men det handlar inte omisolering eller avskärmning. är ett starkt utlandsberoende land ochkommer förmodligen att fortsätta att vara det. Men vi måste bredda handeln tillfler länder än de starkaste kapitalistiska länderna, som vi är sä beroende av.Vi måste öka den inhemska marknadens betydelse när de stora internationellaproblemen växer ute i världen. De oerhört starkt ökande utlandsinvesteringarnamåste begränsas till förmån för investeringar i vårt land och i de regionervarifrån nu företagsamheten flyr. De borgerliga har i debatten talat om att man skullesläppa loss investeringsfonderna och att de skulle vara ett regionalpolifisktinstrument. investerade svenska bolag utomlands för 35 miljarderkronor. Det är lika mycket som hela börsvärdet av och , två av vårastörsta industriföretag. Det var återigen nära nog en fördubbling, ,jämfört med året innan, och då skall vi veta att uflandsinvesteringarna harökat starkt . Det saknas alltså inte pengar till investeringar. Detsaknas styrning, och det saknas en medvetenhet om att man inte kan låta svensktkapital fara över gränserna hur som helst. Regeringens lättnader ivalutaregleringarna och i restriktionerna för utlandsinvesteringar har hjälpttill. Det fordras ett omtänkande. Vi vill också satsa på en inhemsk teknikutveckling så attvi i vår handelspolitik inte skall tvingas underkasta oss ;smilitärstrategiska önskningar. Vi tvingas nu in i olika blockader, främst motösteuropeiska länder, för att fä tillgång till avancerad teknik ifrån USA.Detta är ett område där svensk ekonomisk politik och näringspolitik har oerhörtstora uppgifter. som kanleda till att vi får nya jobb, ett ökat oberoende och större förutsättningarför en självständig politik. Vi vill bryta storfinansens makt och ägande, som ger denen oerhört stor beslutanderätt över allas våra tillgångar. All rikedom kommerur arbete. De som arbetar måste få besluta om dessa rikedomar. Den ekonomiskademokratin måste bli verklighet. Löntagarfonder som spekulerar på börsen ocherbjuder optionskontrakt till olika bankmänniskor har ingenting med enekonomisk demokrati och fördelningspolitik att göra. Vi tycker att det borde vara onödigt att läsa ursocialismens för ett parti som vill företräda de vanliga arbetandemänniskorna, men det verkar som om en omläsning vore nödvändig. Ingen av dessaekonomiskpolitiska, och som vi bedömer mycket viktiga och avgörande, frågornadiskuteras i regeringens finansplan eller budgetförslag. Det finns ingetangreppssätt, och det står inte ens nämnt att detta skulle vara stora framtidaproblem. Vi tycker att man inte bara kan diskutera budgetpolitikoch finanspolifik i ett kortsiktigt ettårsperspektiv - även om man naturligtvismåste göra det .