prot · GA0949 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag tror inteatt man kan hitta en enda liten skola på någon mindre ort eller ute pålandsbygden där sådana övergrepp har inträffat. Det är kanske någonting som viskall fundera över. Även detta år sådant som vi kan åtgärda kanske först pålång sikt. Men det finns en del som man kan göra tämligen och påkort sikt. Man kan försöka dela stora skolenheter i mindre. Även inomskolenhetens ram går det att göra sådana uppdelningar med relativt blygsammaombyggnadsarbeten, så att inte alltför många elever konfronteras med varandra.Man kan t. ex. se till att ett par klassrum får gemensamma entréer och kapprum.Man kan försöka åstadkomma det som vi brukar kalla hemrums-principen i ställetför de institutionsskolor som vi i många fall fortfarande har. Stora högstadieskolor kan också delas genom att manutlokaliserar viss verksamhet eller, för att uttrycka mig mera korrekt,hemlokaliserar verksamhet. Högstadieelever kan i sådana fall få gå kvar etteller annat år, eller kanske t. o. m. , i en låg- ochmellanstadieskola på hemorten i stället för att alltid skjutsas till den storacentralorten. Genom det vikande elevunderlaget får vi efter hand friställdalokaler i låg- och mellanstadieskolor som också kan användas förhögstadieundervisning. Detta är en möjlighet som rätt mänga kommuner har försöktatt ta till vara. Vi hade en utveckling som innebar attdenna verksamhet ökade. Tyvärr har den stannat av. Det beror till en del på deogynnsamma statsbidragsregler som gäller för den här typen av undervisning.Skolorna får räkna basresurser inte på den lilla enheten utan påhögstadieenheten totalt, och det gör att de kommer i ett ogynnsammareekonomiskt läge än om de kunde räkna varje klassavdelning för sig. Jag ärmedveten om att systemet tillskapades när vi hade icke-socialistiskaregeringar, men bekymren har accentuerats med den tilltagande elevminskningenoch det alltmer kärva statsbidragsekonomiska läget. Här som i så många andra sammanhang handlar det omresursfrågor. Men de organisatoriska förändringar som jag har pekat på och somskulle kunna innebära en del förbättringar kommer att underlättas genom den nyalärarutbildningen, även om det i det avseendet tar litet tid. innan vi sernågra effekter. På kort sikt finns det, herr talman, såvitt jag ser, baraen enda åtgärd som kan få någon omedelbar verkan, och det är att ge skolansådana resurser att man kan skapa mindre klasser och mindre skolenheter. Motden bakgrunden skulle jag slutligen vilja ställa en fråga till skolministern. I förra årets budgetproposition sade skolministern attingen klass fortsättningsvis skulle behöva ha fler elever än vad som motsvarasav delningstalet. stär vi snart inför en ny budgetproposition. Kommer detatt bli på det sättet fr.o.m. nästa hösttermin? Om åtgärder för att stoppa våldet i skolan Med tillfredsställelse kan jag notera att detfinns en betydande samsyn när det gäller de viktiga problem som är förknippademed våld i skolan. Vi accepterar inte våldstendenserna. Vi avvisar våldet ialla dess former. För att något ta upp de resonemang som har förtsi debatten kan det finnas anledning att kommentera inläggen på några punkter. tar upp frågan omarbetsmiljölagens tillämpning. Jag skall i det stycket be att få återkomma. Ijanuari har jag nämligen ett interpellationssvar att ge som meraavgränsat handlar om lärarnas arbetssituation, och det finns då anledning attta upp den delen av debatten. Jag kommer alltså att göra det vid dettillfället, som blir . gör det mycket riktiga påpekandet attkampanjer inte löser problemen. Men kampanjer kan ibland vara ganska bra föratt markera en avsikt, en vilja. avslutade sitt inlägg med att ställafrågan: Krävs inte sådana åtgärder? Jag gick då tillbaka till detsom redovisat i sitt anförande, men jag tycker faktisktinte att hon föreslagit särskilt mänga konkreta åtgärder. Problemet när detgäller att rriotverka våld i skolan är ju att det inte är så förfärligt enkeltatt hitta den konkreta lösningen eller att säga att man med en bestämd åtgärdkan lösa problemet. Vi får finna oss i att konstatera att vårt samhälle ilånga stycken har en tendens att glorifiera våldet. Det år inte bara filmernasom gör det. Verkligheten runt omkring oss präglas i hög grad av våld ochvåldstendenser, även i den största av skalor, nämligen den som rör förhållandetmellan nationer, mellan stora nationer och små nationer. Vi har alltsåanledning att avvisa den attityd som godkänner våld och förtryck. Vi håller med om - det är grunden för den filosofi som harpräglat socialdemokratisk skolpolitik - att varje människa skall ha rätt attlyckas, att varje elev skall få tillräckligt med tid. I varje fall under senaretid torde jag ha varit den förste som i en budgetproposition har påpekat detsom jag tyckte mycket elementära, nämligen att varje elev måste få tid, attockså tiden skall ses som en resurs i skolan. Men mot det måste jag ändå säga att jag inte tror att man genom attutöka betygssättningen till alla stadier skulle åstadkomma att alla elever lyckas.Han som ständigt misslyckas om man ser till betyget på vad han lärt sig kommerju aldrig att känna sig särskilt lyckad. Man måste däremot ge honom Om åtgärder för alt stoppa väldet i skolan tid attlära sig det han behöver kunna. Det tycker jag är viktigt. Jag håller med om att andan i skolan betyder mycket.Därför kan man inte så kategoriskt som gör säga att det i storaskolor blir våldsamheter, om man nu hårdrar resonemanget-jag gör det med avsiktför debattens skull för att se vart resonemanget för, och jag är medveten omatt inte uttryckte sig fullt så kategoriskt. Man kan inte hävdaatt alla stora skolor är dåliga. Jag har vid mina besök i skolor funnit att mankan ha en utomordentligt fin och varsam atmosfär också i den mycket storaskolan. Jag har också sett en och annan liten skola som något har påmint omdjungel. Det finns alltså faktorer i skolans atmosfär som inte utan vidarelåter sig förklaras men där vi har anledning att vara vaksamma. När vi sertendenserna måste vi alltid ingripa; Jag vill i resonemang med understryka attjag inte heller tror att det utan vidare är de stora klasserna som är problemet.Inom parentes kan jag säga att uppgiften att inga klasser skall ha fler eleverän delningstalet står fast - de skall inte ha fler elever än så. Ett problemsom jag tyckt mig märka på högstadiet är att klasserna i hög grad har upphörtatt finnas till som fungerande arbetsgemenskap. Klasserna är inte sammanhållnapå högstadiet, och det innebär att den sociala kontroll som eleverna självautövar inom ramen för klassen på många håll inte utövas i skolorna. Det ärnaturligtvis en nackdel. Skolan måste upprätthålla en elementär arbetsordning. Låt mig också när vi talar om våldet och vilka som utövarvåldet säga att mobbningoch våld hänger ihop. Det är möjligt att den som mobbarinte alltid är den som utövar det fysiska våldet, att den som utövar detfysiska våldet kan vara den som reagerar mot en mobbning som han har utsattsför. Mobbning och våld är egentligen två sidor av samma sak. Kortsiktigt kan vi lösa detta problem genom att mobiliseraalla krafter när våldet dyker upp, genom att tala med föräldrarna, användaskolledare, se till att vuxna är beredda att irigripa. Långsiktigt skall vi hjälpas åt att återge åt skolan engrundläggande respekt. Då krävs det att både personalen - lärarna i första handnaturiigtvis-och eleverna möts med stor respekt i skolan för sina avsikter ochför sina ambitioner. I förlängningeri handlar detta om att ge åt skolankaraktären av kulturinstitution i samhället snarare än utbildningsinstitut. AnL 99JAN-ERIK (): Jag har inte mycket att tillägga. Jag gördock den iakttagelsen att man mycket ofta, när man talar om problem av den härtypen i skolan, återfaller i att säga att detta är en organisationsfråga elleren resursfråga. Inte minst brukar det vara så när man talar frånskolmyndigheternas sida. Jag tror faktiskt inte att så är fallet. Alla problemhänger inte samman med organisation eller resurser. Det här problemet harmycket mer att göra med spelreglerna i skolsamhället. Jag tycker att det är viktigtatt slå fast att läraren inte skall stå ensam, utan att det skall finnas hjälpinom skolan utan att man för den skull behöver ropa pä polis. Det skall manbara behöva göra när våldet är riktigt grovt. Därför tycker jag att det arhoppfullt att man.i många kommuner och på många enskilda skolor har tagit itumed problemet från just denna utgångspunkt. Det som behövs år inte alltid organisatoriska förändringareller resursförstärkningar. Det som hjälper är inte direktiv frånskolöverstyrelsen utan att man i den enskilda skolan vågar ta itu med problemenoch, inte minst, vågar kräva att föräldrarna tar sitt ansvar. Jag vill upprepa:Utan föräldrarnas stöd finns det inte en' möjlighet att lösa det här problemet. AnL 100 (): Jag är glad att statsrådet betonar den samsynsom vi har när det gäller våld, att vi alla gemensamt avvisar våld. Jag kanockså hålla med om att kampanjer markerar vilja och visar att vi har en bestämdavvisande attityd mot våld. Jag instämmer också i att det är svårt att hitta enlösning och en utväg. Det krävs ju mänga lösningar, många utvägar, mångaåtgärder på många områden. Varje elev skall.ha rätt att lyckas och få tillräckligtmed tid -.det håller statsrådet med om. Men det ärju just därför som det krävsfler valmöjligheter på högstadiet. Det är just därför som det krävs att skolankoncentrerar sig på det verkligt viktiga, så att alla elever får tillräckligtmed tid. Det gäller särskilt de elever som har svårt för sig, får jueleverna inte välja. De får inte välja tillräckligt mycket efter sina anlag ochsina förutsättningar. Därmed möter man inte varje elev med hans eller hennesproblem, intressen, anlag och förutsättningar. Det är just därför som så mångaelever tycker att det inte är meningsfullt att gå i skolan och därför ägnar sigåt annat - bus, våld och bråk på olika sätt. De tycker inte att skolan ger justdem någonting. Statsrådet sade inte någonting om familjepolitiken. Det ärvisserligen inte statsrådets område, men ändå måste man här betona hur viktigtdet är att vuxna människor ges stöd som fostrare av ungdomar, som förmedlare avnormer. Det är väsentligt att familjepolitiken ger föräldrarna möjlighet attvälja den livsform som de tycker passar familjeri bäst, den barnomsorg som deanser ger barnen den bästa vården, den bästa uppfostran och den bästa grundenför att barnen sedan skall kunna börja skolari, i harmoni och trygghet, AnL 101 (): Först vill jag säga att jag är glad över attstatsrådet vill ta upp frågan om arbetsmiljölagen litet mergrundligt. Jag begärde replik framför allt på grund av inlägg,och jag vill säga att arbetarskyddet inte innebär att en rektor står mitt pågolvet och säger "snälla barn, tänk på arbetsniiljölagen", lika litetsom arbetsmiljölagen innebär att en arbetsledare står på verkstadsgolvet ochsäger "snälla arbetstagare, tänk på arbetsmiljölagen','. Arbetsmiljölagen föreskriver bl, a, att inte bara skadorsom inträffar på arbetsplatsen utan också tillbud skall utredas och åtgärdas.Barn har ingen rätt till skyddsombud. De har ingen som år direkt ansvarig föratt deras intressen tillvaratas i plarieringen, i skolmiljön. De har ingen somregistrerar, utreder och vidtar förebyggande åtgärder vid skador ellertillbud,- Om riksdagsbeslut direkt hade följts upp påskolans område och vi hade fått en registrering av vilka skador som sker och enutredning om hur de har uppkommit och hur man skall undvikaliknande händelser. Om åtgärder för att stoppa våldet i skolan Om åtgärder för att stoppa våldet i skolan Prot.1986/87:49 garanterar jag att vi inte skulle ha haft den här debatten . Dåskulle vi inte ha mötts av den förvåning som man kan märka imassmedia och kanske även på annat håll - hoppsan, har vi så mycket av våld! Dåskulle vi ha vetat om detta våld för länge sedan och vidtagit åtgärder mot deti god tid. AnL 102 (): Jag sade redan inledningsvis att jag i stortsett instämde med alla de synpunkter som framfördes tidigare under debatten,och jag upprepade inte allt tal om vad som kan orsaka de bekymmer i skolan somär beroende av samhället runt omkring. Jag upprepade heller inte vad som sagtsom behovet av normer, fasta regler m, m. Allt detta är säkert bra, men detkrävs också en del mer påtagliga saker. Jag är alldeles övertygad om att de somär verksamma ute i skolorna tycker att det är bra att vi uttalar vårt stöd ochsäger många vackra ord men att de också anser att det krävs en och annan merpåtaglig åtgärd. Jag är överens med om att man naturligtvisinte skall generalisera och hårdra, men om man läser de här rapporterna såkonstaterar man att de nästan uteslutande är från , , ,, och den typen av stora orter och att de nästanuteslutande handlar om stora högstadieskolor. Man behöver kanske inte blisärskilt förvånad - jag är inte förvånad, , Jag harfaktiskt vistats en del ute i skolor , och om man ställer sigmitt i ett centralkapprum, där 500 ä 600 elever strömmar till från alla hållför att under fem minuters rast byta böcker och förflytta sig till rätt ställe,där de skall vara för nästa lektion, och alla skall konfronteras med alla, såtycker man inte att det är särskilt konstigt att det stundom blir en lättirriterad stämning. Därför tycker jag inte att man skall underlåta att vidta derent praktiska åtgärder som man genom ombyggnadsarbeten och annat kan vidta föratt undvika att ha det på det här sättet. Vi kan ju konstatera att det absolutinte är någon brå ordning. Man skall naturligtvis inte heller hårdra resonemanget omatt det alltid är stora klasser som är bekymret. Vi må väl ha vilkauppfattningar vi vill, och jag å ömse håll, men låt mig barakonstatera att det alldeles övervägande antalet lärare rrian talar med sägeratt det enda verksamma sättet att få bättre ordning i skolan, att få bättrearbetsmiljö, att nå ett bättre resultat, att få bättre kvalitet iundervisningen är att ha färre elever i undervisningsgrupperna. Det är allmäntvitsordat. Det kan inte vara en händelse att i ifredags uppvaktade utbildningsministern med krav på högst 25 elever i varjeklass. Det är ju faktiskt de, eleverna, som upplever problemen, ochde har kommit fram till den slutsatsen att skall det hända någonting påtagligtså måste de vara färre i varje klass - eller, om man hellre vill säga så, ivarje undervisningsgrupp. Detta är så allmänt vitsordat attjag alldeles bestämt måste hävda att det är detta som är huvudproblemet. Jag önskar att problemet vore så enkelt attdet kunde lösas med mindre undervisningsgrupper. Faktum är att vi på högstadiet har relativt småundervisningsgrupper, jämfört med vad vi tidigare haft. Man har infört systemmed s, k, 20-grupper, Tillvalen på högstadiet har medverkat till att manfaktiskt har ganska små undervisningsgrupper, vilket också gäller i de mycketstora skolorna. Det är snarare där jag har sett problemet. Med det mycketomfattande tillvalet splittrar man i själva verket den centrala arbetsgemenskapi skolan som klassen borde vara, Alla rapporter om våld kommer inte heller från stora orteroch stora skolor. En av de allra första rapporterna kom från en skola iNorrbotten, I samma kommun hade man två högstadieskolor, varav den enapräglades av mycket svåra spänningar, motsättningar och våldstendenser medanden andra uppenbarligen inte har haft motsvarande problem, tar på nytt upp resonemanget ombehovet att varje elev får tid och skall välja mera och koncentrerasig på det som är viktigt. Jag tycker det ligger något av motsägelse idetAnn-Cathrine säger. Många av dem som vänder sig till mig och säger sig halösningar på problem vill medverka till att lösa problemen genom att sänkakraven för de elever som har svårt för att lära sig. De säger: Eftersom dessaelever har svårt för sig skall de inte behöva försöka, utan då skall manmöjligen befria dem från skolan, eller i varje fall ge dem sådana kurser att deinte möts av de höga krav som skolan faktiskt ställer. Jag har dock tycktatt skolan faktiskt måste säga, också till den elev som har svårt att lära: Dubehöver kunna det här, och vi skall ge dig den tid du behöver för att ta digigenom svårigheterna,.Vi hjälper aldrig unga människor om vi tror att vi kanbefria dem från svårigheter. Vi måste hjälpa dem igenom svårigheterna, och dethar varit utgångspunkten och riktlinjen för mig när jag har hanterat de härfrågorria. Jag tycker alltså inte att man skall sänka ribban ochlåtsas att man därmed hjälper den unga människan. Man skall hjälpa de unga attta sig över. Men det är naturligtvis en mycket svår uppgift. Den löser man integenom att varje termin tilldela ungdomarna ett litet papper-på att de intelyckades den terminen heller. Om åtgärder för att stoppa våldet i skolan Talmannen anmälde att anhållit att tillprotokollet få antecknat att han inte ägde rätt till ytterligare inlägg. AnL 104ANN-CATHRINE (): Eftersom alla elever i skolan, ja, allamänniskor, är olika och har olika intressen och förutsättnirigar, måste vi äveni skolan ge eleverna förutsättningar att välja så att de känner att skolan ärmeningsfull för dem och att de klarar av skolan. Vi måste ge dem ökadevalmöjligheter, särskilt på högstadiet, när eleverna här ganska bestämdauppfattningar om vad de vill ägna sig åt eller tycker att allting är"träligt" och visar skoltrötthet. Främst måste vi se till att allaelevei"haren bragrund när det gäller att läsa, skriva och räkna. Detta är en förutsättning föratt lära sig annat. Men därutöver måste eleverna kunna välja mellan olika ämnenoch mellan kurser av olika svårighetsgrad. Det är enda sättet att få elevernaatt känna att skolan är meningsfull och har någonting att ge dem. Prot.1986/87:49 Man måste t, ex, ge elever en chansatt välja lärlingsutbildning. 15december 1986 teoretiska skolan passar inte för alla. Mänga vill i ställetge sig ut i arbetslivet, , j ; ; och då behöver de kunnavälja en lärlingsutbildning där man får en Om vinstdelmngsskatt- , , ' L j > j- ,-i kombination av träning i ettyrke och en teoretisk Utbildning i olika ämnen, ens betydelse for olika , j & fast ht" k t " '' ökade valmöjligheter ärenda sättet att få varje elev att känna att haneller hon lyckas, att skolan är meningsfull. Det ger lugn och ro ochordning i skolor och klasser. Överläggningen var härmed avslutad. 17 8 Svar på interpellation 1986/87:99 omvinstdelningsskattens betydelse för olika fastighetsägarkategorier AnL 105 Bostadsminister : har frågat mig om jagfortfarande anser att neutralitet och likformighet är angelägna mål förbostadspolitiken. Vidare har frågat om jag anser att det äracceptabelt att man ännu efter förslaget till vinstdelningsskattinte rättat till den bristande neutraliteten mellan olika fastighetsägarkategorier.Om ej. har frågat vad jag avser att vidta för åtgärder föratt åstadkomma neutralitet och rättvisa. Mitt svar på första fråga är ja.Neutralitet och likformighet är givetvis fortfarande en viktig utgångspunkt förbostadspolitiken. Som svarpå andra fråga vill jag anföra följande. Vinstdelningsskatt betalas av aktiebolag, ekonomiskaföreningar, sparbanker och skadeförsäkringsanstalter. Undantagna fränskattskyldighet är bl, a, de schablonbeskattade bostadsföretagen. Vinstdelningsskatt betalas inte av fysiska personer,handelsbolag eller livförsäkringsbolag som förvaltar bostadsfastigheter. Det ärsåledes endast en mindre del av bostadsfastigheterna i landet som förvaltas avföretag som är skattskyldiga vad avser vinstdelningsskatten. Vinstdelningsskatten är av vinstdelningsunderlaget.Vid beräkning av underlaget utgår man från den beskattningsbara inkomsten efteravdrag för den vanliga inkomstskatten. Därefter beräknas först ett nominellt resultatoch sedan ett realt resultat. Vid beräkning av det reala resultatet görs bl, a,en extra inflationsavskrivning på byggnader och ett tillägg för inflationseffekternapä skulderna. Från det reala resultatet far man avdrag med ett s, k, fribelopp,som i enlighet med av fattat beslut höjts från 500 000kr, till 1 milj, kr, fr, o, m, taxering. Den fastställdavinstdelningsskatten får dras av vid beräkning av nästa års beskattningsbarainkomst. Den höjning av fribeloppet som beslutat om är,som finansmi nistern framhöll i propositionen (1986/87:42), av särskild betydelse bl, a, för företag med stor andel lånat kapital, t, ex, fastighetsförvaltande företag. rekommenderade också i sitt betänkande att fribeloppet "° skulle höjas för företag somförvaltar bostadsfastigheter. Som jag tidigare påpekat är vinstdelningsskatten endast enav de faktorer som totalt sett påverkar neutraliteten och likformigheten inombostadspolitiken. Vinstdelningsskattens betydelse i sammanhanget har förövrigt minskat inte bara genom att färre företag än tidigare efter höjningen avfribeloppet har att betala vinstdelningsskatt. Även den nu lägreinflationsnivån är av betydelse i sammanhanget. Vid en sammanvägning av de förhållanden inom skatte- ochbostadsfinansieringssystemet som påverkar neutraliteten inom bostadssektorn ärdet min uppfattning att förhållandena i stort är tillfredsställande.Någon bristande neutralitet av sådan omfattning att den kräver ytteriigareåtgärder föreligger inte . Jag vill avslutningsvis också erinra om att en allmänöversyn av företagsbeskattningen görs i en särskild utredning. Om vinstdelningsskattens betydelse för olikafastighetsägarkategorier AnL 106Förste vice talman (): Jag får tacka bostadsministern för svaret. Bostadsministern brukar åberopa neutralitet ochlikformighet som angelägna mål för bostadspolitken, och det ärde förvisso. Mentyvärr har den ena åtgärden efter den andra under tid sombostadsminister verkat i rakt motsatt riktning. En fastighetsskatt har t, ex, genomförts som innebär attlika inte behandlas lika. Bostadsfastigheter utan förmånen av statligalånesubventioner missgynnas gravt i förhållande till bostäder medräntesubventioner. Affärs- och kontorsfastigheter utanför allmännyttan belastastungt med fastighetsskatt, medan motsvarande fastigheter som tillhörallmännyttan helt slipper undan. Dessa orättvisor föreslås bli ytterligareskärpta . Ett arinat exempel på hur orättvisorna förstärkts underHans Gustafssons tid som bostadsminister är vinstdelningsskatten. Dennavinstdelningsskatt drabbar enbart fastighetsaktiebolag utanför allmännyttan,medan allmännyttan helt slipper undan. Eftersom vinstdelningsskatten bygger påen s, k, real beskattning, blir situationen djupt orättfärdig. Ju störreskulder ett fastighetsförvaltande bolag har och ju högre inflationen är, destostörre blir underlaget för vinstdelningsskatten. Att detta var djupt orättfärdigt och stötande stoduppenbarligen klart för den socialdemokratiska regeringen redan närpropositionen om löntagarfonder drevs igenom. Bostadsministern försöktenämligen då undgå kritik genom att påpeka att allmännyttans undantagande frånvinstdelningsskatt skulle vägas in vid de bostadspolitiska bedömningarna,Bostadskomniittén, som tillsattes av , påtalade ocksåorättvisorna. Kommittén förutsatte att de bostadspolitiska hänsynstagandenaskulle tillgodoses i översyn. Men när det gäller dennaöversyn har man nu skjutit ifrån sig problemet genom att hänvisa det till detutredningsarbete som pågår inom företagsbeskattningen. År kan man alltså tala om den obotfärdigesförhinder när det gäller att rätta till de orättvisor som orsakas avvinstdelningsskatten. Vilket svar får jag då av bostadsministern? Jo, attbostadsministern år nöjd. Förhållandena påstås vara istort setttillfredsställande. Ytterligare åtgärder behövs inte. Om vinstdelningsskattens betydelse för olikafastighetsägarkate- , gorier Bostadsministern hänvisar till att det s, k, fribeloppetför vinstdelningsskatten höjts till 1 mijjon och till att.inflationen nu ärlägre. Men den lägre inflationen beror ju på att oljepriser, räntor ochdollarkurs har sjunkit - ett förhållande som inte kan väntas bestå. Dessutomblir orättvisan inte mindre därför att det endast är en mindre del avbostadsfastigheterna som berörs. '