prot · GA09130 · 1986-12-31 00:00:00 — Den innehöll dess värre inte särskilt mycket av värde utanfrämst hänvisningar till pågående eller kommande utredningar, sammanställningarav gammalt material och dessutom en massa onödigt skryt. Den brist på källkritik, den falska verklighetsbeskrivningoch den självgodhet som präglar den näringspolitiska propositionen torde saknamotstycke. Propositionen kan bara karakteriseras som en politisk pamflett utansubstans och innehåll. Bristen på konkreta, framåtsyftande och offensivaförslag har industriministern försökt dölja i ett omfattande ordsvall och med enhistorieskrivning som försöker ge sken av att all utveckling börjar efterregeringsskiftet . Vi har börjat vänja oss vid industriministerns ordsvall,men inte ger detta ordsvall något bidrag till att skapa en offensivnäringspolitik. Det är inte antalet sidor i en proposition som bestämmer dessvärde utan de konkreta förslagen. Av propositionens 449 sidor är det svårt atthitta något nytt, konkret och värdefullt för framtidens näringspolitik. Propositionen är också i flera avseenden motsägelsefull. Samtidigtsom vikten av teknikutveckling i småföretagen betonas tar detta sig uttryck iatt forskningsbidraget till teknikbaserade småföretag avskaffas. Det firtnsfler liknande exempel. I propositionen konstateras att avreglerings- ochförenklingsfrågorna kvarstår som en permanent uppgift för närirtgspolitikert.Men några konkreta åtgärdsförslag för att komma till rätta med regleringar,hinder m. m. för småföretagen lämnas inte. Därför föreslår att detinrättas en parlamentarisk delegation med uppgift att följa och påskyndaavregleringsar-betet. möts faktiskt småföretagarna ofta av en snårskog avregler, förordnirtgar och anvisningar som hindrar dem i derasvardagliga arbete och försvårar för dem att utveckla företaget och produktionen;man får ägna för mycket tid åt administration och byråkrati i stället för åtproduktion. Samhällets stöd till teknisk utbildning, forskning ochutveckling bör inriktas mot att tillgodose de små och medelstora företagensbehov. Dessa företag har störst potential för tillväxt, som derasbehov av stödinsatser är betydande. menar därför att STU, styrelsen förteknisk utveckling, och de regionala utvecklingsfonderna måste ges en centralroll i näringspolitiken. De regionala utvecklingsfonderna tillkom genomFälldinregeringens försorg 1978 som ett effektivt och offensivt insrument föratt flytta fram positiorterna för småföretagen och som det viktigaste regionalanäringspolitiska organet. Dess värre har utvecklingsfonderna satts i strykklass. Genom att, som vi föreslagit, omvandla den nuvarandeindustrifondcrt till en fond för industriell utveckling av småföretag skulleökade resurser kunna Det är väsenfligt bättre än att fylla på med pengar iden småföretagsfond som är en del av löntagarfortdssystemet. Den påfyllningenyrkar vi avslag på. Anslaget till småföretagsutveckling måste räknas upp påalla dess olika delar. Utvecklingsfonderna måste få kompensation förkostnadsökningar, så att de kan bevara sin kompetens och fortsätta ett aktivtregionalt näringspolitiskt arbete. Från har vi lagt fram förslag om att tillförautvecklingsfonderna särskilda medel för satsnirtgar i energi- och miljöinvesteringar.Det anser vi vara nödvändigt med hänsyn till behovet av att stimulera företagmed inriktning på ett offensivt energi- och miljöarbete. Vi ser behovav att öka insatserna i miljöarbetet. Vi ser också att det är nödvärtdigt attgenom en aktiv småföretagspolitik och en stimulerad teknikutveckling hittateknik som hjälper till att lägga om vårt energisystem. Vi föreslår därför ettnytt anslag om 20 milj. kr. till den här typen av satsnirtgar. Regeringen och industriministern föreslår, med stöd avutskottsmajoriteten, att anslaget till SIFU skall fördelas av industriverket.Med all respekt för industriverkets handläggare anser centerrt ändå att det ärfel att göra SIFU till lydorgan under industriverket. I likhet med tidigare årbör därför anslaget till SIFU lämnas i form av ett särskilt anslag. Och viföreslår att SIFU för nästa budgetår erhåller 12 milj. kr. Det är fel att, som regeringen vill, frånta riksdageninflytande över medelstilldelningen till ett så viktigt organ som SIFU är. Hantverket och hantverksnäringarna är viktiga inslag inäringslivet, men får en mycket njugg behandling av regeringen. Den nuvarandeordningen för statens ekonomiska stöd till harttverket innebär enligt vårt sättatt se betydande nackdelar. över industriverket är inte bra. Därför bördet närirtgspolitiska hantverksstödet lämnas direkt till hantverket och dencentrala hantverksnämnden, i vilken.företrädare för bl. SIND och SIFU ingår. Vissa branscher inom näringslivet har de senaste årenutsatts för betydande problem - främst strukturproblem av olika slag. k. branschprogrammen har därför varit viktiga och betydelsefulla. Centernanser att det behövs ytterligare resurser till dessa branschprogram. I förstahand är det viktigt att det görs insatser inom den träbearbetande industrin.Behovet av sådana åtgärder har klarlagts i SIND:s treårsplart, och verket harockså tagit upp ett belopp på 66 milj. kr. Dess värre visarregeringen även här en snålhet i linje med sin snålhet mot utvecklingsfonderna.Utskottsmajoriteten är inne på samma snåla linje. Det anslag som regeringen vill tillföra debranschfrämjande åtgärderna är för lågt, och från vill vi öka påanslaget med 5 milj. kr., alltså samma belopp som mycket sakligt yrkats avindustriverket. Ett mycket viktigt område förbigås nästan helt i dennäringspolitiska propositionen. Det gäller avgifts- och beskattningsfrågornaför småföretagen. Inte heller utskottets majoritet visar något större intresseför dessa viktiga frågor. I propositionen talas det nästan enbart om nyautredningar, nya överväganden och kommande bedömningar. Men det är inte nyautredningar, nya överväganden och kommande bedömningar som vi skall Prot.1986/87:130 - vänta på.Utredningsmaterial-finns, varför vi borde kunna gå från ord till handling. Från sida har vi föreslagit en märtgd åtgärderför att förbättra kapitalbildrtingen och arbetsvilkorert för företagert, iförsta hand för småföretagen. a. har vi föreslagit: - sänktaarbetsgivaravgifter för egenföretagare och småföretagare - slopadbeskattning för i företag arbetande kapital - fribelopp förlöneavgiften -jnrättande av privata investeringskonton - enklareadministrativa regler vid nyföretagande. Visserligen behandlar intenäringsutskottet skattepolitiska frågor, men det är äridå viktigt att i det härsammanhanget ta upp dessa frågor. De avgör i hög grad villkoren försmåföretagen och näringslivsklimatet. Jagvill ställa en direkt fråga till industriministern; Närkan vi förvänta oss att regeringen lägger fram ett samlat åtgärdsprogram,- som omfattar bättre skatte- och avgiftsvillkor för företagen, i första hand småföretagen? När fårvi ett samlat paket på-det här området? ' De näringspolitiska insatser som riksdag och regering gör måste anpassas efter de gränser som nödvändigheten av en god miljö ställer. Det finns ett nära samband mellan ekonomisk utveckling och ekologisk balans. En näringspolitik som inte tar hänsyn till kravet på en god miljö leder ofelbart till miljöskador som är svära eller omöjliga att reparera och därmed till stora ekonomiska förluster. Det här är frågor som indiistriministern i sin propositiort inte tillräckligt beaktat. Det är beklagligt och visar attregeringen ägnar mer intresse ät vinstmaximeringi några få företag än åt en-näringspoli tik söm värnar om miljön, småföretagen och regional balans. Vi menaratt näringspolitiken måste kompletteras med ett miljömål. Jag yrkar bifall till de reservationer i dettabetänkande som undertecknats av . 56 (vpk): :'...; - Näringspolitiken står inför en ny situation.Det har att göra med att dét blir alltmer upperibart att det vi har kallatnäringspolitik inte längre bara kan vara en näringspolitik mart ser ur eubegränsad, traditionell aspekt. Näring och produktion kan inte betraktas skildafrån annat samhälle-:ligt och mänskligt liv och dess nutida problem,.och inteheller kan.de betraktas:som.förutsättningen för allting annat. Denmoderna industrialismen befinner sig i ett läge där på område efter område ettbyte av system är nödvändigt, både i tänkandet och, i praktiken. Dep ekologiskakrisen, samhällets sociala funktioner, frågan om demokratin och makten, ommänniskors möjligheter att.styra en alltmer destruktiv utveckling .över ihumanistiska banor är någonting som jnte längre kan uteslutas från en seriösdiskussion om ekortomi och näringspolitik. Därför är mycket av den traditionella diskussionen omnäringspolitik otidsenlig i förhållande till vår tids problem. Man kan t. o, m.notera direkta steg tillbaka j medvetande och politisk nivå. Det blir allttydligare att framtiden kräver helhetssyrt och sammanhang, men trots det finnspå senare tid enstark tendens till att näringspolitiken isolerar sig i ett alltmer ensidigtProt. 1986/87:130 kommersiellt perspektiv. Man får alltmer upp blickeu för attexterna effekter, effekter på hela samhället, av åtgärder ochutveckling inom näringslivssektorn spelar en allt större roll, men samtidigtökar fragmentise-ringen och de kortsiktiga betraktelsesätten i dert härskaadediskussionen. Marknadsstörnirtgarrta i systemet tilltar, som detförekomriier en mycket verklighetsfrämmande idealisering av någon sortsteoretiskt idealtillstånd med automatiskt rörliga produktionsfaktorer. Näricke-kommersiella faktorer blir alltmer betydelsefulla i samhället, blirsynsätten i den näringspolitiska diskussionert alltmer ensidigt kommersiella. Vi tror för vår del att det är nödvärtdigt med ett nyttoch mer allsidigt synsätt på näringspolitiken som en förutsättning för attarbetarrörelsen och de demokratiska institutionerna inte skall bli denkapitalistiska utvecklingens fångar. Till den inriktning vi anser nödvändig hörför det första att övervinna motsättningen mellan industrialism och ekologi,för det andra att bringa teknologi och strukturomvandling ,i överensstämmelsemed folkflertalets behov och intressen och för det tredje att demokratiseranäringslivet. I-diskussionen refereras ofta till det man kallarmarknadsekonomi, men i det borgerliga språkbruket definieras det begreppetfelaktigt. Alla industriella samhällen, alla ekonomier där arbetsdelning ochutbyte av arbetsresultat är genomgående, utgör marknadsekonomier.Marknadsekonomi är i princip oberoende av vilka inslag av styrning ochplanering som förekommer. Detta ändrar bara typen av marknadsekonomi. Marknadsekonomin är inte någon objektiv och anonymriktgivare för utvecklingen, för utvecklingen är alltid summan av ett antalbeslut och ett antal förhållningssätt. De helt avgörande frågorrta är: vembeslutar, och finns det något grepp om vart beslutens summa leder oss? Vi hävdar för vår del att näringspolitiken aldrig kanbidra till att lösa vår tids problem om den inte skapar ett grepp påutvecklingert och kan styra dess övergripande linje. Detta är också engrundläggande demokratifråga. Endera beslutar , och finanskretsarrtautart att vare sig de själva eller vi artdra vet hur helheten til syvende ogsidst påverkas, eller också bestämmer landets demokratiska institutioner ochdert folkliga självstyrelscrt vilket grundläggande innehåll och vilkahuvudsakliga riktlinjer de menar skall prägla utvecklirtgen. Naturligtvis är ingen mänsklig makt oberoende nog attstyra utvecklingen fritt. Inte heller en demokratisk folkmakt kan styrasamhället tillbaka till passerade stadier eller framåt mot utopier, som saknarteknologisk och praktisk förankring. Men inom givna yttre ramar kan man väljakvalitativt olika alternativ. En nation är inte ett passivt offer för anonymaoch okontrollerbara krafter - i så fall vore all näringspolitik överflödig, ochde demokratiska institutionerna skulle förvandlas till tomma ekon av börslivetoch åsikter. Vi hävdar att det är demokratins skyldighet att ha ettmedvetet grepp om utvecklingens större linjer, en avsikt och ett ansvar införvad som skall ske. Det moderna med sin höga integrationsgrad, sinafolkrörelser och sina demokratiska institutioner äger förutsättningarna härför. Vi ärockså kritiska mot propositionens syn när det gäller tolkningen av 55 exportensroll och därmed förknippade problem. Det är ju inte så att exporten under desenaste årtiondena - det kan man väl lugnt säga - sett efter den meralångsiktiga trenden skulle ha utvecklats ogynnsamt eller haft några speciellaproblem, utan den tillhör snarare de inslag i ekonomin som varit förhållandevisproblemfria. Vi menar att det är oegentligt att värdera exportnärirtgar högreän andra verksamheter. En närings förmåga att bidra till nationens välståndberor inte på om dess produkter avyttras utanför eller inom landet. Att hållatillbaka den nationella ekortomiska basen och de offentliga verksamheterna medmotivet att stödja de stora exportföretagen -som den nuvarande ekortomiskapolitiken går ut på - leder i längdert till obalanser, bl. a. i form avotillräckliga investeringar. Överackumulationen av kapital blir så stor att deninhemska efterfrågebasen inte kan upprätthålla den. Den kan inte hellerupprätthållas tillräckligt genom en tillväxt på den yttre marknaden. Detta ärnågot som i sin tur försvårar villkoren för en skapande näringspolitik. Med dessa utgångspunkter får vi naturligtvis en någotannan bild av näringspolitikens framtida inriktning än regeringen och i änhögre grad de borgerliga. Även om man inte kan förutse eller planlägga enbestämd utveckling på enskilda produktområden, är det både möjligt ochnödvändigt att ge utvecklingen i allmänheten bestämd riktning och ett bestämtinnehåll. Det år t. o.m. oundgängligt för att försvara landets industriellaposition och politiska handlingsutrymme. Industrisamhällena i världen står ocksåinför viktiga vägval, som inte kan förbigås utan allvarliga framtida följder.Härav följer ett antal centrala riktlinjer för en kommande näringspolitik. Den nationellasjälvständigheten måste stärkas. De effektivitetsvinster som ligger iutnyttjandet av en mångsidig struktur måste tas till vara. I vissanyckelsektorer inom industri och tjänsteproduktiou måste avancerade positionerbyggas upp för att motverka landets alltmer markerade satellitroll gentemot t.ex. . Tillväxtmålenmåste definieras och ges ett socialt innehåll. kau det irtte längre gällatillväxt med mindre än att man också frågar hur och till vad. Huruvida tillväxtskall stimuleras på ett visst område avgörs inte bara av tillväxtmöjligheterrtasom sådana inom området utan av summan av verksamhetens externa effekter påhela ekonomin och samhället. Att prioritera sociala mål framför kommersiellablir då en nödvändighet. De samhällsägdaföretagen, fondsystemen och de offentliga verksamheterna bör göras till ledandeinslag i utvecklingert. Därigertom främjas alternativ till den privatastorindustrins politik och lösningar, rtya exportmöjligheter öppnas på bl. a.tjänsteområdet, och sociala och kulturella behov ges större tyngd i efterfråganoch produktion. En klarprioritering bör ges åt produktion och teknik, som är ägnad att reduceramiljöstörningar och minska den specifika rävaru- och energian-vändrtingen. Härfinns alltjämt ett avsevärt utrymme, både inom processirt-dustri,artläggningsverksamhet och förädlingsindustri. Redan vid uppläggning av enproduktion borde planering ske för återvinning och återcirkula-tiort. Det är med rätta som infrastrukturens betydelse framhållsi propositionen, något som borgerliga analyser vanligen mycket grovt försummar.Men man får irtte se infrastrukturen som huvudsakligen en service åt detprivata näringslivet och den direkta produktiouert. Infrastrukturen har ettegenvärde som en viktig stimulansfaktor för den tekniska utvecklingen i sig ochför produktionert av utrustning och tjänster. Infrastrukturen avgör också, sombekant, i mycket hög grad den regionala utvecklingen. Till skillnad från mångaandra delar av ekonomin utmärker sig infrastrukturen speciellt för sina externaeffekter, dvs: dess aktiviteter får kringeffekter, som ofta är mycket mervittgående än verksamheten i sig. Detta gör att den måste betraktas som ettsjälvständigt område med egna anspråk inom näringspolitiken. Slutligen, fru talman, ert kommentar med anledrtirtg avdiskussionen om de statliga företagen. Vi har naturligtvis varit kritiska tillatt, enligt vår mening, statens eget företagande alltför mycket anpassas tilldet kortsiktiga och ganska fragmentiserade tänkande som har gjort sig gällandeinom det privata näringslivet. Vi tror att detta har varit till förfång förstatsföretagsamheten. skall inte imitera de sämre sidorna avprivatkapitalismen. I stället bör man försöka göra dem till alternativi fråga om teknologins tillämpning och sociala innehåll, liksom beträffandet.ex. principer för företagsledning. Det sistnämda är inte minst viktigt i ensituation, där de privata storföretagensledarskapsmetoder är utsatta för enkritisk internationell diskussion. Vi skulle vilja se ett program för den samladestatsföretagsektorn, där den med löntagarfonderrtas hjälp utvecklas till ensektor med en principiellt annan inriktning än den privata. Dess mål skall varaatt bära fram en alternativ, självständig utveckling av teknologin. Den skallockså utgöra en utmanirtg mot den privata sektorns auktoritära ledning ochmaktförhållanden gcrtom tillämpning av demokratiska ledningsprinciper ochkollektivt självstyre av sina anställda. En långsiktig samverkan bör utvecklasmellan olika delar av statsföretagsamheten med syfte att främja en gemensamstrategi och ert rättvis regional fördelning av resurser ochutvecklingsinitiativ. Med dessa synpunkter, fru talman, yrkar jag bifall tillsamtliga reservationer från vpk:s sida. 57ERIK HOVHAMMAR (m) replik: Svenssort angrep marknadsekonomin, vilketi och för sig inte är något märkvärdigt, eftersom han är socialist ochföreträdare för planekonomiskt tänkande. Jag vill emellertid erinra om attmarknadsekonomin som system torde vara det enda system som har lyckats göradet möjligt för människorna att under bevarande av frihet skapa ett störreekortomiskt välstårtd. Därför tillämpas också systemet i västvärldertsdemokratier. försökte, om jag uppfattade honom rätt, att göragällande att det är mycket svårt att förena marknadsekonomin med demokrati. Jagvill hävda motsatsen. Även i kommunistiska stater-i , , ja t.o. m. i - tycks man nu vara mogen för en viss, om än ganskaliten, privat företagsamhet. Såvitt jag förstår innebär detta ett avsteg frånplanekonomin. Jag skulle vilja fråga vännen vad han trordet beror på att man i vissa socialistiska stater mer eller mindre övergerplanekonomin och anammar marknadsekonomin, inte helt.och hållet men till enviss del. kan man i exempelvis få starta ett mindreföretag. Bara detta är ju en revolution i det tänkande som man demonstrerat iden stora statert . 58JÖRN (vpk) replik: Jag har märkt att gärna startarroande och intressanta diskussioner med mig om näringspolitiken. angrep jaginte marknadsekonomin i detta. Jag hävdade att det finns olika typer avmarknadsekonomi, att alla industriella ekonomier där det förekommerarbetsdelnirtg och utbyte av arbetsprodukter är att beteckna som marknadsekonomier.DDR pch är med den definitiortert också marknadsekonomier, mende är naturligtvis styrda och reglerade på ett annat sätt och av andra krafterän krafterna inom en kapitalistisk ekonomi. Jag gör inte här någon,jämförelse. Det fel som begår vid analysen är del atthan tror att marknadsekonomin på något sätt är friare i ett kapitalistiskt landän i en planekonomi. Det är inte alls på det sättet. Det är bara det att det ärandra som styr. Styrmekanismerna grundar sig på andra förhållanden. Man kansäga att överskådligheten i en kapitalistisk ekonomi, summan av besluten somfattas och som styr det hela, är mindre överskådlig än den normalt bör vara ienplartekonomi. Sedan finns det dåliga planekonomier, där det i alla fall är svåröverskådligt. Sedan stämmer inte heller välståndsidealiseringen: attkapitalistiska ideologier växer snabbare . Det är precistvärtom. Planekortomierna har genomsrtittligt växt totalt underefterkrigstiden, och även , snabbare än den kapitalistiskavärlderts ekonomier. En marknadsekonomi som styrs av de stora företagensintressen har också visat sig leda till oerhörda klyftor inom världsekonomin,dvs. välståndet.irtom ett litet fåtal länder köps på bekostnad av utsugningertoch armodet i andra delar av världen, som är exploaterade av de rika länderna. förekommer det en hel del marknadsekonomi - det äringenting nytt - i exempelvis de östeuropeiska länderna. 11, ex. Tyskademokratiska republiken fastställs inte vad en fabrik skall producera, utanmängden varor eller enheter som produceras är helt en fråga om vilkaöverenskommelser som görs med marknaden, dvs. grossistföretagen, som sedanskall föra produkterna-vidare. Där finns alltså inga centrala planeringsmålför hur enskilda industriföretag eller kombinat skall förhålla sig dert vägcrt.Det är däremot riktigt att det finns mera centralstyrda planekonomier. Marknadsekonomin har inte heller det mirtsta att görartied frågan om demokrati eller diktatur. Den mest extrema liberalamarknadsekonomin finner man i militärdiktaturens , så något sådant sambandexisterar inte. Det är en liberal myt, som så mycket annat. 59ERIK HOVHAMMAR (m) replik: är en mycket god förkunnare avden ideologi som han företräder. Han har också fått stor publicitet för vad hanhar anfört i de styckena, inte minst . Han gör.sig ända skyldigtill en viss sammanblandning av marknadsekonomi och planekonomi. Jag har mycketsvårt att tänka mig att det system man har i DDR är ett marknadsekonomisktsystem- måhända i socialistisk tappning, men det är inte vad jag anser ärmarkrtadsekortomioch marknadshushållning. Jag skulle återigen vilja ställa frågart: Vad tror JörnSvensson det beror på att man i så många socialistiska länder mer och mer, ävenom inte i så stor utsträckning, har tagit det ena steget efter det andra somgör det möjligt för människor att etablera egna företag? det möjligen beropå att man har fiinnit att effektiviteten i en sådan här kapitalistiskmarknadsekonomi är betydligt högre än i en statlig ekonomi, modellplartekonomi?Eller tror att det handlar om något annat? Dennatendens märksju i alltfler socialistiska stater, vilket jag tycker ärglädjande. 60JÖRN (vpk) replik: lär göra en resa till bl. a.DDR , och jag kan redan nu rekommendera att då särskilttitta på den ingalunda ointressanta småföretagspolitik som där förs. Att martrtu inte centralstyr i samma utsträckning som förr, åtminstone i en del avdessa ekonomier, har ingenting att göra med att man tror på dert liberalaformen av marknadsekonomi, utan det har att göra med att ekonomierna, somtidigare var ganska agrart präglade, lågt irtdustrialiserade och måste satsa påtung industrialisering i första hand, nu har blivit så pass utvecklade att maninte behöver styra i samma grad som man tidigare ansåg sig behöva göra. Det ären utveckling som en planekonomi genomgår, och det ligger inte någon särskildavideologisering i detta. - Vi skulle också, i deuna roande diskussion om vadmarknadsekonomi är och inte är, kunna vända på hela säkert och kalla allaekonomier för plariekonomier. På samma sätt som det i DDR eller Sovjetuuionenförekommer en central ståtlig planering från olika samhälleliga institutionernär det gäller ekortomins grundläggande utveckling i huvuddrag, förekommer deten planering i de stora moderna mortopolföretagen på det privata området. Volvooch är inga oplanerade företag som hattar hit eller dit beroende påtillfälliga, årliga svärtgrtingar i marknadert, utau de har en mycketlångsiktig uppläggning för vilka produkter de skall satsa på, vilka marknaderde skall koncentrera sig på eller bryta in på. Skillnaden är väl bara den attdet i en kapitalistisk ekonomi med naturnödvändighet blir svårare att förutsesumman av de olika besluten, eftersom det inte finns någon instarts sömsammartfattar dem och de olika delarna aldrig har någon information om vadandra delar beslutar.