prot · GA0914 · 1986-12-31 00:00:00 — Det är omöjligt att ilängden upprätthålla så stora skillnader i beskattning som kommer att uppstånästa år och framöver. I kommer en normälinkomsftagare att betala mellan 15och av sina inkomstökningar i skatt - i är det . Den maximalamarginalskatten i uppgår till någonfing , beroende på delokala delstatliga skatterna - i till . Vad tänker då finansministern göra? Det har antytts att enskatteomläggning skall komma 1988. Hur skall den i så fall se ut? Enligt är finansministern så rädd för sinaegna tankar aft han infe vågar offentliggöra dem, men är det inte rimligt aftlandets finansministerfakfiskt vågar stå för vad han tycker och talar om för ledamöter vadhan har för ambition? Tydligen är det meningen att denna omläggning skallutformas internt inom det socialdemokrafiska partiet och internt ifinansdepartementet. , Varför, herr finansminister, skall inte en för framtidenoch ekonomin så avgörande fråga beredas i en öppen debatt, genom sedvanligtutredningsarbete, och där finansministern vågar stå för vad han fakfiskttycker? Vi moderater menar att det som krävs är en planmässigsänkning av skattetrycket. Det ger utrymme för alternativ. Det leder tillkosfnadspress och ökar valfriheten för människorna. Det är framför allt inkomstbeskattningen som måstereforriieras, därför att det är den som leder fill de största snedvridningarnabåde när det gäller människornas val och när det gäller företagens val. Vimenar att man - och ganska snabbt med tanke på de internationellareformerna - måste gå ned till en maximal marginalskatt på . Vi måste ha en reformerad företagsbeskattning - och på detområdet har vi fakfiskt en utredning under arbete - som leder till atf man somkomplement till den sänkta beskattningen av fysiska personer får en reduceradbolagsskattesats, aft man avskaffar dubbelbeskattningen, att man minskarinlåsningseffekterna och ökar kapitalets,.möjligheter aft fungera i form avökade investeringar och ökad produktion. Vi måste också förbättra tillväxttakten och villkoren föregna företagare. Utgångspunkten för skatfedebatten måste i fortsättningen varaen ökad fillväxt i samhällsekonomin. 9ANNE (); Det ekonomiska läget i kankarakteriseras av att arbetslösheten minskar, inflationen sjunker, underskottengentemot utlandet såväl som i de offentliga budgetarna är borta. Är då denekonomiska politiken något att bråka om? Enligt min mening är svaret ja. I stor utsträckning är detnämligen så, aft det som går bra i den svenska ekonomin beror på att saker ochfing har hänt i vår omvärld som gynnat . De problem som deninternationella utvecklingen inte har kunnat lösa är fortfarande inte lösta.Regeringen har levt högt på devalveringarna, på internationellhögkonjunktur, på sänkta oljepriser och andra råvarupriser, på lägre dollarkursoch lägre internationella räntor. Jag menar atf det vore både oansvarigt ochlättsinnigt att bygga den ekonomiska politiken på en permanent högkonjunkturutomlands, men detta är i praktiken vad man gör. Regeringen tycks sakna enstrategi för att komma till rätta med de strukturella obalanser som fortfarandefinns. Folkparfiet har under en följd av år lagt fram konkretaförslag om vad som behöver göras. Det handlar om marginalskatfesänkningar, dethandlar om avregleringar, det handlar om slopade monopol inomtjänsteproduktionen, det handlar om sparfrämjande åtgärder både för hushållenoch för näringslivefs försörjning med riskvilligt kapital, det handlar ommindre styrningar av näringslivets investeringar, och mycket annat. Regeringenbrukar tala om sin politik som den tredje vägens polifik, atf bådearbeta och spara sig ur krisen. Statsministern sade i går.aff det är dennapolitik som lagt grunden för fortsatt posifiv utveckling. Det påståendet måste,herr talman, bygga på en missuppfattning. Det finns tyvärr inte särskilt mångapositiva signaler om den framtida .ekonomiska utvecklingen. kom en skrivelse från regeringen tillriksdagen om vad som händer i ekonomin och . Skrivelsen är enserie varningssignaler om problem som väntar runt hörnet: För det första; Tillväxten i,ekonomin blir låg ochväntas sjunka ytterligare . Den har tyvärr sjunkit kontinuerligt sedan1984.1 andra länder ökar tillväxttakten. Så icke i - där avtar den ochblir bara något enligt regeringens bedömning. För det andra; Större delen av tillväxten kommer från ökadkonsumtion, inte alls från ökade investeringar och ökad netfoexport. 1985 kombara en fjärdedel av tillväxten från kapitalbildningen, och och nästa årblir det bara en dryg tiondel. Detta är precis motsatsen till vad som krävs föratt få ordning på ekonomin, både enligt den senaste långtidsutredningen ochenligt regeringens egna treårskalkyler i kompletteringspropositionen . För det tredje: Bytesbalansens överskott beror tillstörsta delen på halverade oljepriser. kommer.överskottet aft sjunka.De svenska företagen fortsätter ätt förlora marknadsandelar bäde påhemmamarknaden och på exportmarknaderna. För det fjärde; Inflationsprognosen har tvingats uppåt,och den ligger nu farligt nära de där rätt till omförhandlingar påarbetsmarknaden uppkommer. Om man rensar bort betydelsen av lägre oljepriseroch lägre räntor, så stiger priserna i lika mycket som ,. Det innebär att inflationstakten är högre iSverige än"i flera vikfiga konkurrenfländer. För det femte; Den kommunala expansionen blir för stor. Iår väntas den bli näsfan och ungefär 1,. Enligt regeringens egnabedömningar bör den vara högst . För det sjätte; Arbetslösheten är fortfarande alldeles förhög - speciellt i en högkonjunktur. väntas sysselsättningen öka likamycket som utbudet av arbetskraft. Någon sänkning av arbetslösheten blir detalltså inte. Varningssignalerna gäller infe någon avlägsenframtid. De här problemen kommer att göra sig gällande i . Det som behöver göras för att få balans i ekonomin börrimligen påbörjas . Jag citerar ur skrivelsen: "Föratf uppnå full sysselsättning och samhällsekonomisk balans på ärdet nödvändigt dels att BNP-tillväxten blir något starkare än 1986 och 1987,dels att kapitalbildningen ger ett större bidrag fill denna tillväxt." i skrivelsen finns för säkerhets skull sammavarning ytterligare två gånger. Jag misstänker att finansministern infe skulleskriva på detta sätt om han infe var orolig. Det är infe så enkelt som attSverige är "på rätt väg", som budskapet var i valrörelsen.Jag vill därför fråga finansministern; Vilken beredskap har regeringen för aftkomma till rätta med de problem man uppenbarligen är riiedvefen om och såtydligt visar sin oro för? Det vore bra om finansministern var lika uppslagsrik närdet gäller att ta itu med dessa problem som när det gäller att hitta på nyaskatter. Av skrivelsen framgår aft det totala skattetrycket nästaår gör ett raskt skutt uppåt till . Kanske blir det om detblir , och infe 15 miljarder, som finansministern på ettbräde håvar in från 4 miljoner pensionssparare via den s. k. engångsskatten. Finansministern har hittat på ytterligareett skattehöjningsförslag, nämligen skatt på de anställdas vinstandelar.Pensionsskatfen och skatten på andel-i-vinst har det gemensamt atf de bådadrabbar hushållens långsikfiga sparande. Hushållens sparande är redan i dagkatastrofalt lågt i . Det är just bara pensiönssparandet och sparandet ivinstandelar i det egna företaget som ökar. Enligt socialdemokratisk ideologiär det enskilda sparandet uppenbariigen en styggelse och måste därför begränsasgenom skattehöjningar. "Det är graden av utjämning som visar på sinnet förrättvisa", sade statsminister påLivsmedelsarbefareförbundets kongress . tog upp deffapåstående i går, men statsministern kommenterade det inte mycket. Jag frågar om finansministern håller med om att graden avutjämning visar på sinnet för rättvisa. I så fall kan alla landets sparare varaganska säkra på, för atf infe säga alldeles övertygade om, atf det blir fler s.k. engångsskatter. Så fort avkastningen på någon viss sparform översfiger vadfinansministern anser rimligt kommer en ny s, k, engångsskatt. Allemanssparandef har t.ex. fortfarande en bra skattefriavkastning, likaså sparandet i allemansfond. Kan finansministern garantera aftinte dessa eller andra sparformer kommer att drabbas av en s, k, engångsskatt iframtiden? I gårdagens debatt sade skatteufskoffefs ordförande aft engångsskatten skulle bidra till en sanering av statens finanser.Det motivet trodde jag hade förts bort ur debatten, eftersom sagt att de pengar som skall tas in från vissa pensionärer skulle betalasut fill andra pensionärer. Jag skulle därför vilja få ett auktoritativt beskedpå frågan: Skall engångsskatten användas för aft förstärka budgeten och minskaupplåningen, eller skall den användas för nya utgifter? I lagrådsremissen om engångsskatten betonasden fördelningspolitiska s, k. rättvisan i detta förslag. Regeringen ansertydligen atf det är rättvist att ta från den som sparar för att ge till den sominte sparar. Vi i tycker att detta är i högsta grad orättvist. Avalla protester mot pensionsskatten aft döma är de människor många som delarfolkpartiets uppfattning, medan regeringen tycks vara ganska ensam om sindefinition på rättvisa. Finansministern har uttalat sig om denframtida skattepolitiken. Vissa uttalanden har uppenbarligen vid närmareeftertanke känts besvärande, t. ex. den intervju i tidningen som fog upp och det som återfinns i s. k. från1984. Jag skall inte läsa högt ur dessa skrifter, eftersom jag misstänker aftbåde kammarens ledamöter och finansministern är väl förtrogna med texten. Skatfedebatten har på senare fid fått ytterligare näringgenom den rapport inkomstskaft som ett antal experter utarbetat påSACO/SR;s uppdrag. Man kan ha olika uppfattning om både enskildheter ochtotalbilden i dennarapport, men där görs ändå en både genomgripande och intressant analys. I den debatt som denna rapport har skapat harfinansministern sagt att några genomgripande skatteförslag inte är att väntafrån regeringen under den närmaste framtiden. I stället skall en internarbetsgrupp tillsättas inom regeringen eller möjligen inom detsocialdemokratiska partiet, och förslag är att vänta , som också BoLundgren nämnde. Därför vill också regeringen vänta med aft fa ställning tillkapifalvinstkommifféns förslag om realisationsvinstbeskattningen. Men det är fakfiskt inte så mycket tid kvar fill våren1988. Nog måste väl landets finansminister ha någon uppfattning om vilkariktlinjer som skall gälla för en sådan "stor" skatteomläggning. Nogmåste landets finansminister ha någon aning om i vilken riktning skattesystemetenligt hans uppfattning skall utvecklas. Ta t.ex.marginalskatterna; Skall de bli högre eller lägre? Ta inflafionsskyddet; Skall det finnas ett skydd mot atfinflationen smyghöjer inkomstskaften eller inte? Ta det totala skattetrycket; Är utgångspunkten förfinansministerns tänkande att det skall höjas, sänkas eller vara oförändrat? Ta företagsbeskattningen: Delar finansministernindustriministerns uppfattning att förmögenhetsbeskattningen av småföretagensarbetande kapital kan tas bort, eller gör han det inte? Ta dubbelbeskattningen på aktieutdelningar: Är detfinansministerns ambition att försöka avskaffa den, eller anser han detoväsentligt? Finansministern kan givetvis svara att dessa och andrafrågor om det framfida skattesystemet vill han ännu inte ta ställning till. Menjag menar att landets finansminister måste ha någonting att säga om dengrundläggande inriktningen av en skattereform. Jag tror aft många med migväntar sig något slags uttalande från finansministern i denna fråga. 10OLOF (): Det är naturligtvis lätt att instämma i aftvi inte har någon permanent högkonjunktur och inte heller några ständigaoljeprissänkningar eller en ständigt sjunkande dollarkurs - en del av det AnneWibble nämnde tidigare. Kort sagt: Det finns ingen anledning att slå sig till romed dagens sysselsättningssituation, t. ex. Vi har egentligen rätt allvarligatecken i de siffror som redovisas. Vi har klart högre arbetslöshet än vidmotsvarande konjunkturlägen tidigare, och vi har en aviserad minskning av nettoökningenav antalet anställda framöver. På den här punkten skulle jag vilja frågafinansministern direkt vilken beredskap regeringen har för aft förebygga ensnabbt ökande arbetslöshet under en kommande lågkonjunktur. En framgångsrik ekonomisk polifik pch skattepolitik kräverlångsiktighet och konsekvens. Fasta spelregler och klart angivnaförutsättningar behövs för att samhällets olika aktörer skall veta vad somgäller och förhoppningsvis kunna ge sin positiva medverkan till ettförverkligande av statsmakternas intenfioner. Ju bättre förankring som kanuppnås för den förda politiken, desto bättre blir också resultatet jämfört meduppsatta mål. Jag trordetta är en någorlunda gemensam uppfattning, men jag skall användadet här anförandet fill att peka på att handlandet inte överensstämmer meddetta. Mycket av den debatt som förts här i och den krifik somriktats mot regeringen på det ekonomiska området handlar om just bristandekonsekvens. Låt mig kortfattat fa upp några exempel där regeringen enligt våruppfattning har brustit. De socialdemokratiska regeringarna har efter skiftet 1982försökt illustrera kravet på långsiktighet och konsekvens genom begreppet"den tredje vägens polifik". När den först beskrevs, skulle den, kortuttryckt, inte innebära någon ensidig åtstramning av efterfrågan och inteheller någon ensidig expansion. Därmed tog regeringen avstånd från de 1983gällande utländska ytterlighetsalfernativen i exempelvis och Frankrike.Som en engångsåtgärd genomfördes devalveringen . Det varett första steg, som sedan kombinerades med ett investeringsprogram. Redan här börjar inkonsekvenserna. Efter devalveringen1982 har devalveringen av den svenska kronan till viktiga konkurrentländersvalutor fortsatt - det gäller inte minst yen och D-mark. Om infe första stegetgenomförs på det sätt regeringen sagt, påverkar detta naturligtvis desstrovärdighet i fortsättningen. Steg två var att långsiktigt få ned prisstegringarna lägre nivå. Det gällde atf bekämpa de prisstegringar som blev en följd avdevalveringen, och lönekosfnadsstegringen skulle man hålla fillbaka bl. a.genom att skapa trovärdighet åt inflationsbekämpningen och genom "enfördelningspolitik som upplevs som rättvis av breda befolkningsgrupper':. Vi vet hur regeringens fastlagda inflationsmål år efter århar, i negativ mening, överträffats. Den påverkan man ville skapa genom denna"förvänf-ningspolitik" har helt enkelt misslyckats. En av degrundläggande poängerna i 1983 ärs ekonomisk-politiska propositioner var justatt skapa förväntningar om att regeringen skulle klara inflationsbekämpningenoch den vägen motverka kompensafionstänkandet i samhället. I stället urholkadestrovärdigheten. Fördelningspolitiken har inte upplevts som rättvis. upproren i olika delar av landet under det senaste vinterhalvåret taladesitt tydliga språk. Avtalsrörelsens förlopp och fördelningspolitiska konflikterbekräftar bilden både när det gäller bristerna i trovärdighet för denekonomiska politikens resultat avseende inflationsbekämpningen och därmedrealin-komsfutvecklingen och när det gäller upplevd rättvisa mellan olikagrupper. Det saknas ju inte material atf begrunda om man villavläsa devalveringens fördelningspolifiska effekter efter 1982. Vi kan se påvinstutvecklingen: ojämnt fördelad mellan företag av olika storlek, beroende påexportinrikf-ning, hemmamarknadsorientering etc. Börskursutvecklingen har, oavsettom vi har haft omsättningsskatt på aktier eller inte, gått i en och sammariktning, dvs. När det gäller pensionärernas situation har det framförtskrav pä kompensation, och regeringen har givit icke uppfyllda löften.Beträffande löneglidningen kan vi konstatera atf denna fortsatt och i sin turskapat spänningar. Dagens diskussion om följsamhetsklausuler är visserligeninte ny, men den har sin grund bl. a. i devalveringens långsiktigakonsekvenser, dvs. olika konsekvenser på olika områden. Med dettavill jag inte på något sätt provocera eller inleda honom ifrestelse atf säga något om avtalsrörelsen. Anledningen till problemen ärganska uppenbar vid det här laget: det blir bara dyrare varje gång Kjell-OlofFeldt yttrar sig i den frågan. Vi har inte råd med fler inhopp. Däremot vill jag påstå att en viktig förklaring tilldagens konflikter är oklara signaler till aktörerna på arbetsmarknaden. Att gesignaler som gör aft arbetsmarknadens parter vet vad de skall rätta sig efter iavtalsrörelsen är naturligtvis lika viktigt som att lyssna till det rop påkjara signaler som hördes från när regeringen träffade de storaföretagen. Signalerna har varit många. har de varitriiotstridande, och ibland har de givits . Efter den häravtalsrörelsen blir det helt nödvändigt med en djupgående analys inte bara avskeendet utan också av de utgångsförufsätfningar som gällt för åretsavtalsförhandlingar. Diskussionen skall då enligt min mening inte få"snävas till" genom att ensidigt inriktas på exempelvis huvudavtalet,strejkrätten eller den typen av institutionella, förutsättningar. Det handlarockså om de ekonomisk-politiska förutsättningarna och de signaler som arbetsmarknadensparter har haft att rätta sig efter.. är,ett utomordenfiigt utiandsberoende land. 400000-500 000 människor arbetar i vårt land med att producera varor ochtjänster för avsättning utanför landets gränser. Dessa arbetstillfällen liksomde importkonkurrensberoende jobben här hemma är pä ett helt avgörande-sättberoende av vad som händer i vår omvärld och vad vi ställer till med här hemmasom påverkar våra konkurrensrelationer med omvärlden. Jag har nämnt devalveringarna 1981 och 1982 - i synnerhetden stora konkurrensdevalveringen på . Enligt mening kom dessa devalveringar rätti tiden men löste inte de grundläggande strukturproblemen i svenskt näringsliv.De kanske underlättade glömskan i stället. Det kan vi riskera att bli påmindaom på ett ganska brutalt sätt - precis som Bergslagen - när deninternationella högkonjunkturen infe längre döljer dessa strukturella problem. Devalveringarna omfördelade från dem som inte kundekompensera sig till dem som så kunde. Det gäller inom löntagarkollektivet. Detgäller pensionärerna och dem som äger reala värden och dem som inte gör det.Det är självklart att detta ökar de fördelningspolitiska spänningarna i samhället. Konkurrensdevalveringen innebär att exportnäringarnagynnas i första hand. Det resulterar i sin tur i höga nominella vinster i ettantal spektakulära företag. Det underlätfar inte avtalsrörelser och ger ingenrepresentativ bild av näringslivets villkor som helhet. Det främjar såvälekonomisk koncentration som geografisk koncentration. Vi kan avläsa en del avförmögenhetskoncentrationen i aktiekurser, som stiger oavsettomsättningsskatter på aktier. Så går politikens och ekonomins koncentrafionsin-tressenhand i hand. Samfidigt vet vi av egen erfarenhet och andras erfarenhetatt de stora företagen med de stora förmögenhetskpncentrationerna och den höga likviditeten inte svarar för motsvarandeökning av investeringarna i tillverkande industri.. Det är de små ochmedelstora företagen som kan skapa ny sysselsättning genom investeringar, trotsatt många av dem är investeringssvaga tjänsteprpducerande företag. De sätts istrykklass genom den förda Därmed ökar klyftorna mellanregionerna. Dit där de stora vinsterna koncentreras, dit dras också människorna. Industriministern har inte, oavsett vilka intentioner hanhar, en chans mot egen fiyttlasspolitik. I det här fallet ärFeldts tredje väg enkelriktad. Den leder bara till mer och mer koncentration,vars kostnader får bäras av enskilda, medan intäkterna koncentreras till ettfåtal - till staten och till storföretag. Det är de flyttande som får bärabördan av socialt påtvingad omställning, bosfadsköandet i främstStorsfockholmsområdet, de långa och allt längre arbetsresorna, den sämre miljönsom följer i koncentrationens spår. möts vi i den här regionen återigen av krav påstorutbyggnader, dessa socialt undermåliga samhällsbyggen som måste till föraft göra livet möjligt också för flytflassens folk. drabbas vi alla -de som flyttar in , vi som flyttat in och köat förut. Samtidigtunderminerar vi framtidstro och förutsättningar för regional balans i deavfolkningsbygder som släpper fill folk. Detta är ytterligare exempel på fördelningspolitikensmisslyckande. Det är den andra punkten i den tredje vägens politik som man sadeaft man särskilt skulle ägna sig åt. För att summera vill jag säga att den tredje, vägenspolifik inte har genomförts enligt avsikterna, i varje fall inte enligt de somrefererades 1983. Både därför och på grund av bristande konsekvens har denbyggt in starka fördelningspolitiska spänningar i det svenska samhället som dettar tid att övervinna. Några grundläggande svar på dessa frågor finner man inteheller i regeringens skrivelse fill med bedömning av den ekonomiskautvecklingen. har vi som bekant fått två besked somtyvärr understryker det jag inledde med att fala om, nämligen oklarheten omspelreglerna och - där vill jag ha ett klargörande - den bristandeförankringen. Jag avser den s. k. engångsbeskattningen pålivförsäkringsbolagens pensionstillgångar och det aviserade skatteförslaget,som skall produceras i . Om man vill skapa förutsättningar för aktörer atf vetavilkastafsmakternas intentioner är, kan man aldrig handla på det sätt somregeringen har gjort när det gäller engångsskatten. Det skapar förvirring, detskapar vrede och det skapar en känsla äv orättvisa. Detta gäller alldelesoavsett hur förslaget ser ut, för det är inte berett, inte diskuterat och inteförankrat. Alla är överens om att det svenska skaftesystemet harbetydande brister. Vi behöver ett systemskifte, för att nu använda ett gammaltoch förbrukat ord. Problemet är aft vi har en sådan skattenivå atf det är nästintill omöjligt atf utan mycket stora övergångsproblem byta system. Ungefär såresonerar ufgiftsskaftekommittén. De problemen möter oss oavsett vilkenförändring vi väljer, naturligtvis även det av /SR lanserade förslaget. Därför blir det mer nödvändigt än någonsin att brett förankraskattepolitiken i det svenska samhället - om man verkligen vill ha ettsystemskifte. I annat fall kommer det inte att fungera. Eftersomarbetsmarknadens parter i så hög grad har låtit sitt förhandlande påverkas avdet system vi har, är det självklart aft det krävs både en bred fackligförankring och en bred politisk Hur tänker regeringen tillgodose detta krav?Vilka är era Prot. 1986/87:14 egentliga intentioner? Under detta anförande övertogförste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 11HANS i (vpk); Den ekonomiska politiken är det viktigasteverktyget i samhällsbygget. Genom olika beslutom deri ekonomiska politikensutformning bestäms i hög grad vilken typ av samhälle människorna får som sinvardag. Det mesta påverkas genom ekonomisk-politiska beslut; - Fördelningsfrågorna påverkas i höggrad och debatteras ofta skarpt. - Hur mångamänniskor som skall ha ett arbete påverkas. - Löneutvecklingenoch den reala köpkraften påverkas. - Industristruktur,regionalpolitik och utrikeshandel är också föremål för ekonomisk-politiskaåtgärder och påverkas därför starkt. - Tillgänglighetenav samhällsservice som värd, daghem, kollektivtrafik och annan liknandeverksamhet kan också påverkas med den ekonomiska politiken. - Ävenmaktförhållandena i samhället påverkas i negativ eller positiv riktning, settur den vanlige lönarbetarens perspektiv, genom ekonomisk politik.Klassförhållanden kan ändras. För varje politiskt parti är detnaturligtvis en huvudfråga att utforma en ekonomisk polifik som tar hänsyn tillpartiets långsiktiga målsättning som viktiga dagsfrågor får sinlösning. För de borgerliga partierna är det ett självklarthuvudintresse att begränsa de lönarbetandes inflytande och makt samt att skyddastarka kapitalintressen. Ett bevis för detta är deras aggressivaställningstaganden t. ex. i fråga om en engångsskatt på stora förmögenheter.