prot · GA0912 · 1986-12-31 00:00:00 — Regeringen medger attprisstegringen inte kan bli de man drömde om men sägernu . Sepfembersiffran visar dock aft gränsen för omförhandling i de privataavtalen på är i allvarlig fara. Det är dock inte 1986 utan som framstår som detstora problemet. har här inte vågat annat än att säga attlönekostnaderna stiger med i avtalet förutsedda plus en halv procent ihöjda arbetsgivaravgifter. a. den förda valutapolitiken gör det enligtmin mening mycket sannolikt att löneglidningen fortsätter att ligga på en högnivå. förutses produktivitetsökningen ligga kvar under1 %. Det betyder atf vi får en inhemsk kostnadsstegring på , samfidigtsom vi kan räkna med positiva prisimpulser från vår omvärld. Ävenfrån den här synpunkten är det svårt att fästa tilltro till regeringensförsäkringar om ett trendbrott i den svenska kostnadsutvecklingen. Vad är då orsaken till att produktiviteten numerautvecklas så långsamt? Till att börja med beror det på att har enovanligt stor offentlig sektor, där produktiviteten t. o.m. utvecklas negativt.Därtill kommer att näringslivet nu nått kapacitetstaket. Trots detta ärföretagen tämligen obenägna att investera för atf utvidga sin verksamhet.Förklaringen är, som vi moderater framhållit, det hårdaskaftetrycket, de många regleringarna och kanske infe minst den tilltagandetendensen till snabba och oväntade kast i det politiska beslutsfattandet.Finansminister har ju gjort sig känd för att skjuta från höften, när detgäller t, ex, pensionsskatt och omsättningsskatt på aktier, för att inte talaom löntagarfonderna. Vad kan då göras för aft få bukt med problemet med denalltför snabba löne- och prisutvecklingen i ? Till att börja med skallvi politiker avstå från direkt inblandning i lönerörelserna. Det skulle varafel från både principiell och praktisk synpunkt att lagstifta mot de offentligatjänstemännens strejkrätt. Vi får inte glömma att det förekom besvärligakonflikter inom den offentliga sektorn, långt innan de anställda där fick fullförhandlingsrätt. Däremot är det en viktig politisk uppgift att ordna så aftlöneförhandlarna får vettiga villkor för sitt arbete. Det betyder att vi skallskapa förutsättningar för en real tillväxt i ekonomin, och det reser i sin turkrav på sänkt skattetryck, avregleringar och andra utbudsstimulerande åtgärder.Inte minst viktigt för framtidstron är att vi får fasta spelregler i detekonomiska livet. Vad speciellt beträffar lönemarknaden är det enligt minuppfattning angeläget aft vi funderar över valutapolitiken. De offentligatjänstemännens förhandlare måste ges en chans att tro på löftena attlöneglidningen kan hållas nere. Närmast till hands ligger kanske tanken atfskriva upp kronan gentemot korgen. Men dennas konstruktion gör att det skullekrävas regelbundet återkommande revalveringar så länge dollarn faller, och detgäller aft finna en mera fast punkt. En sådan erbjuder sig i form av det europeiska monetärasystemet (EMS), i vilket flertalet valutor ingår. Att följa D-markenskulle vara en mera ambitiös målsättning, men vi har ju tidigare på sätt ochvis gjort det i den gamla valutaormen. En medelväg vore att skugga deneuropeiska valutaenheten ecun, som även omfattar det brittiska pundet. När i slutet av 1970-talef under trycket av vårastora ekonomiska obalanser utträdde ur valutaormen, utlovades en förnyadanknytning fill ett europeiskt valutasamarbete, så snart förutsättningar fördetta åter förelåg. Tiden borde nu vara mogen för en valutapolitisk regim, somkunde bädda för en långsammare kostnadsstegring över hela arbetsmarknaden. Ettsnabbt sådant ställningstagande skulle dessutom kunna avsevärt underlätta tillkomstenav avtal utan följsamhetsklausuler inom den offentliga sektorn. Erfarenheterna av socialdemokrafiskregeringspolitik visar atf det inte är med snabba utryckningar ochfördelningspolifiska improvisationer som vi kan få de för både vårsamhällsekonomi och landets medborgare så besvärande arbetsmarknadskonflikternaur världen. Vi går av allt atf döma mot en lång och kall vinter av missnöje.För atf återföra vår ekonomi och vår välfärdsutveckling på rätt bana krävs det- här liksom i andra länder med liknande problem - en mera marknadsbestämdpolitik, dvs. en borgerlig politik. 17INGEMAR (); Kommentarerna till mötet mellan presidentReagan och generalsekreterare i har varit förvirrade. Denförsta beskrivningen av mötet var att det blev flasko. Besvikelsen lyste ocksåur ansiktet på förhandlarna och deras bisittare, när de tillkännagav resultatetav överläggningarna i . När de båda supermaktsledarna samlat ihop sig tillbeskrivningar inför sina hemmaopinioner gav de emellertid ett delvis annorlundaintryck. Såväl i president som i generalsekreterare ingående hur förhandlingarna förlöpte. Gemensamt för derasbeskrivningar är att de var mycket nära ett verkligt genombrott iförhandlingarna om reducering av kärnvapenarsenalen. Det handlade inte omvilken marginell reducering som helst. Så här beskrev president detenligt översättning; Vi föreslog en tioårsperiod under vilken vi skulle inledaen minskning av alla strategiska kärnvapen, bombplan, kryssningsmissiler,interkontinentala kärnvapenmissiler, ubåtsbaserade missiler och destridsspetsar dessa medför. De skulle reduceras . skulle vi fortsätta genom att eliminera allaoffensiva missiler för alla räckvidder. Motsvarande beskrivning fanns också i generalsekreterareGorbafjovs TV-tal. En sådan ömsesidig reducering har ofta förts fram inedrustningsdebatten. Den bygger på den obestridliga logiken att terrorbalansenpå en lägre nivå borde fruktas av ingen men önskas av många, fy den frigör såmycket resurser för andra bättre och mänskligare ändamål. Enligt bådasupermakterna har man alltså varit nära att komma överens om en sådan radikalnedrustning. Det är begripligt om den första reaktionen blir besvikelsenär en förhandling på väg mot ett lyckat resultat spricker. Men de bådasupermaktsledarnas tämligen samstämmiga beskrivningar av hur långt man kom iöverläggningarna borde väcka mera hopp än misströstan. Om det var möjligt, kanvi säga oss, att komma så långt efter 36 timmars förhandling, då har vi rätt attkräva aft man fortsätter. Vi kan inte ha något intresse av förhastade beslut. Detskulle tvärtom kunna verka destabiliserande på världsfreden. Men medutgångspunkt i Reykjavikförhandlingarna måste vi kunna förvänta oss aft arbetetmed att förbereda nästa överläggning sker med stor intensitet och med sikte påatt förverkliga det avtal om begränsning av åtminstone vissa typer av kärnvapensom både och säger sig önska och som en massiv opinion runt omi världen längtar efter mer än mycket annat. Med ett optimisfiskt betraktelsesätt på Reykjavikmötet ochmed resultatet av i minnet kan man alltså tycka sig sevissa ljusglimtar i kontakterna mellan supermakterna. Det förändrar emellertidpå det här stadiet dess värre ingenting beträffande hoten i vår egen närmiljö.I bedömningen av hur vi bäst värnar vårt oberoende och vår neutralitet, har viatt utgå från den upprustning som skett i vår omvärld och från det faktum aftvår del av världen fått en alltmer strategisk betydelse. En viss realförstärkning av vårt försvar är mot den bakgrunden oundviklig. Det är, fru talman, oroande och djupt olustigt attkränkningarna av vårt territorium fortsätter. Det finns uppenbarligen enfrämmande makt, som medvetet tar den risk - för människoliv oeh för politiskapåfrestningar- det innebär att kränka vårt territorium. Den beslutadeförstärkningen av ubåtsskyddet måste därför drivas vidare med all kraft. Densom i ond avsikt kränker våra gränser måste vara medveten om risken att blisänkt eller nedskjuten. Det finns i sammanhanget, fru talman, anledning attunderstryka den hängivna och engagerade insats som personalen inomubåtsskyddsverksamheten gör. Tekniskt är det ett mycket svårt arbete. Nyametoder och teknik införs successivt. Vill vi emellertid snabbt öka kapaciteteni ubåtsskyddet, bör vi eftersträva att hålla i gång de spaningsresurser vi harunder fler av dygnets timmar och årets månader. Det handlar i mycket om hurpersonalfrågorna löses. Här tror jag att en framsynt och generös inställningfrån statsmaktens sida är nödvändig. har tio av årets månader gått till ända,och ännu har årets avtalsrörelse inte avslutats. Vi tycks stå långt frånett avtal på den offentliga sektorn. De påfrestningar som mänga människordrabbas av till följd av den pågående konflikten borde vara ett fillräckligtskäl för aft driva parterna fram till förhandlingsbordet och till enöverenskommelse. Många rollinnehavare i årets egendomliga avtalsrörelse haranledning aft fråga sig om det måste vara på det här viset. Måste varjeavtalsrörelse på den offentliga sidan slutai kaos och konflikt? Alla vill säkert svara nej på den frågan. Många haranledning att självkritiskt tänka igenom hur en bättre tingens ordning kanuppnås. Efter storkonflikten 1980 såg det ett tag ut som omavtalsmarknaden skulle gå in i ett lugnare skede. har vi emellertidhaft konflikt på arbetsmarknaden . Vi kan ha synpunkter på hur förhandlare och organisationerpå ömse sidor använder sin förhandlingsfrihet och lever upp till sitt ansvar.Vi har säkert många förvånats över uttalanden och ageranden i den häravtalsrörelsen, vilka reser frågan om rollinnehavarna är vuxna sitt ansvar. Detär emellerfid ingenfing som vi såsom politiker kan eller bör reglera. Däremotkan vi via regeringen påverka hur staten som arbetsgivare sköter sin uppgift. Det är i detta sammanhang värt att notera, atf ett avtalhar förhandlats fram på den privata sidan utan öppen konflikt. I renaförhandlingar mellan arbetsgivare och arbetstagare har man diskuterat såvälförhandlingsordning som materiellt innehåll i en central överenskommelse. Påden offentliga sidan däremot har det liksom gått tillöppen konflikt. Dessa erfarenheter har fått många att ifrågasättastrejkrätten för offentliganställda. Man påpekar - och det med rätta - atteffekterna för tredje man ofta blir orimliga. Slutsatsen bör enligt min meningemellertid vara en och entydig: Låt de offentliganställda behålla sinstrejkrätt! Parterna på arbetsmarknaden skall förhandla under lika villkor.Den fria förhandlingsrätten är över tiden det bästa sättet aft i enmarknadsekonomi klara lönebildningen. Med denna fria förhandlingsrätt är intimtförknippad rätten att tillgripa stridsätgärder. I vår roll här i somlagstiftare gör vi därför klokt i aft infe peta på den rättigheten. Deantydningar som framkommit härom också från regeringshåll bör tillbakavisas. Utifrån detta principiella ställningstagande har viemellerfid anledning aft i en allmän debatt erinra om aft den frialönebildningen infe bara rör friheten att förhandla och tillgripastridsätgärder utan också ansvaret atf bedöma och stå för effekterna av sinahandlingar. Om jag sålunda med viss iver vill försvara deoffentliganställdas strejkrätt, vill jag med samma iver uttala förhoppningen,atf man inom varje organisation ställer sig frågan, om strejken så ofta somskett är ett effektivt vapen när det gäller att hävda sina intressen. Pä denprivata sidan drabbas arbetsgiyaren av produktionsstörningar ochinkomstbortfall vid en strejk. På den offentliga sidan påverkas inkomsternahögst obetydligt, medan däremot utgifterna minskar eftersom inga löner utgårtill de strejkande. En strejk på den offentliga sidan är därför ofta renavinsten för arbetsgivaren. Drabbas gör däremot tredje part: föräldrar som blirutan barntillsyn, patienter som får vänta på operation, allmänhet som drabbasav försämrade kommunikationer. Jag är säker på att insikten om dessa effektermåste leda till en intensiv debatt inom resp. organisation när välavtalsrörelsen är över. På arbetsgivarsidan har man motsvarande anledning attfråga sig i vilken grad man bär ansvaret för att vi år hamnar i öppnakonflikter. Intressetbör därvid koncentreras till regeringens roll. Regeringen borde ha Prot.1986/87:12 många anledningar till självkritisk analys sedan årets avtalsrörelseavslutats. Låt mig i några punkter sammanfatta den kritik jagtycker man kan rikta mot regeringens hantering av avtalsrörelsen påoffentligsidan: Regeringen måste, som ansvarig förden ekonomiska politiken, före avtalsrörelsens början ge sin syn tillkänna om sambanden mellan lönekostnadsutveckling och arbetslöshet, inflationoch andra faktorer som påverkar den ekonomiska stabiliteten. När man i årkommit så långt att medlarna lagt ett slutbud, formulerade sig regeringentydligt på den här punkten. Med löneökningar av den storleksordning somslutbudet innebar ökar arbetslösheten och/eller skaftetrycket, förkunnade dåfinansministern. Det beskedet kom många månader . Denna syn påtillgängligt löneutrymme hade bort deklareras långt tidigare.- närmare bestämtför . Men då räckte väl infe kuraget till, för då befann vi oss ien valrörelse. Regeringen har på ett olyckligtsätt tillgripit vad man kan kalla tvångsmedling. Först när alla argumentprövats i direkta förhandlingar mellan parterna, när man förhandlat i botten,är det meningsfullt att tillsätta en Traditionenhar varit att båda parter skall frarristäl-la önskemål om det innan kommissiontillsätts. avvek regeringen från denna praxis. I ett försök atf tvinga påparterna ett avtal tillsattes en -gemensam . Det var ingetlyckat grepp. Den påskyndade, såvitt man kan förstå, inte förhandlingsarbetet. Regeringen har på ett olyckligtsätt blandat ihop sina roller som statsmakt och arbetsgivare. Den senare rollen har regering och riksdag uppdragit åt att spela. Dess möjligheter atf konsekvent fullgöra sin uppgift har störts av inhopp från regeringsledamöter. När t. ex. medlarna lagt sittslutbud, klampade regeringen in och övertog' rollen som arbetsgivare. Trots attarbetsgivarverkets ledning redan givit ett bestämt svar till medlarna, inskredfinansministern och talade som arbetsgivare, inte som regering med ettövergripande ansvar. För löntagarorganisationerna blev därmed läget än merkomplicerat. Vem var egentligen motparten - arbetsgivarverket eller regeringen? Om löneökningarna skall stanna inom ramen för tillgängligtutrymme, krävs ett bestämt och konsekvent uppträdande från arbefsgivarsidari.Man kan inte uppnå det genom att begära aft arbetstagarsidan skall förhandlamindre effektivt. Det kan uppnås bara genom att arbetsgivarsidan uppträder merabestämt. De brister härvidlag som finns på den offentligaarbetsgivarsidan har återigen sin grund i regeringens försummelser att inte haklarat ut ansvars-och arbetsfördelningen mellan sig själv ocharbetsgivarverket. Jag hoppas aft regeringen - finansministern och statsrådetJohansson, som lyssnar nu - infe bara slår ifrån sig den här kritiken utaningående och självkritiskt ser över sitt eget agerande inför kommandeavtalsrörelser. Konflikten har ställt många barnfamiljer utanbarnomsorg. Jag har sett att man från socialdemokratiskt håll beklagat konflikten därför att den ökar förståelsen för privatisering på den offentliga sidan. Kravetpå enskilda alternativ behöver inte hjälpas fram av strejker blandoffentliganställda. De idéerna verkar av egen kraft. De allra flesta människortycker nämligen att det är en högst rimlig tanke att det skall finnasalternafiv. De flesta föräldrar tycker det är självklart att man borde få väljaden barnomsorg som passar barn och föräldrar bäst. Många föräldrar vill lösabarnomsorgsfrågan genom egna initiativ. En del vill stanna hemma på heltideller deltid. Andra vill ordna avbytarsystem med grannar och vänner. Andra återvill gå med i ett föräldrakooperafiv, få plats på daghem som drivs av kyrkoreller andra ideella sammanslutningar. Tanken att alla som vill tillhandahållagod barnomsorg skall hä lika ekonomiska förutsättningar aft göra det, är logiskoch oemotståndlig. På samma sätt vill människor kunna välja läkare, tandläkareoch äldreomsorg. Personalen inom den offentliga servicen, i barndaghem, isjukvården, i äldreomsorgen, gör strålande insatser. I många fall är derasprestationer långt mera värda än den lön som utgår för deras insatser. När vikräver förbättrade villkor för aft driva alternativ i icke-offentlig regi, ärdet inte av missnöje med deras arbete utan därför att vi konsumenter ärbetjänta av valmöjligheter på det området liksom på alla andra - men ocksådärför att personalen inom den offentliga sektorn drar nytta av atfarbetstillfällena blir fler och arbetsgivaren inte bara en enda. Närsocialdemokraterna motsätter sig tillkomsten av alternativ inom den offentligasektorn, går de därför varken konsumenternas eller personalens intressen fillmötes. 18 (); Jag har inte tänkt tala så mycket ompensionsskatter och inte särskilt mycket om avtalsrörelsen. De frågornabehandlades ju ganska mycket i partiledarrundan, och jag antar på goda grunderaft vi kommer att få en ny utförlig debatt om dessa frågor i samband med attKjell-Olof tar till orda senare i den här debatten. Då kommer vi attföreträdas av förste vice ordförande . Jag har i stället tänkt ta upp en annan fråga, som kanskeär av ännu större betydelse för utveckling på litet ,nämligen frågan om kunskap. Det är alldeles uppenbart att vår störstanationella tillgång är kunskapen. Det gäller den kunnighet som finns blandforskare och tekniker, som skall ta fram nya produkter och hälla ifrontlinjen i den tekniska och vetenskapliga utvecklingen. Det gäller denkunnighet som finns bland goda administratörer inom såväl privat som offentligverksamhet, och den kunskap som finns bland skickliga yrkesverksamma inomindustri, jordbruk och servicenäringar. Kunskap behövs också för att vi skall kunna bemästra miljöproblemoch få ett bra och vettigt energisystem i framfiden, föratt vi skall kunna faenpositiv kulturell och social utveckling och på det sättet skapa bästa möjligalivskvalitet för människorna i vårt land. Det är därför som vi i ger frågorna omkunskapsutveckling, om utbildning och forskning, allra högsta prioritet. Vi hari olika sammanhang hävdat att värt utbildningssystem pch vårt forskningssystemmåste fredas från olika besparings- och nedskärningsåtgärder. I stället skallvi satsa på det området, eftersom satsning pä utbildning och forskning är ensatsning Detta gäller alla nivåer, från lågstadium tilldoktorandutbildning vid våra universitet - och naturligtvis alla led däremellan. Det finns hot mot vårt utbildningssystem. Vi har redan enganska intensiv debatt om kvaliteten i vår utbildning, och det finns en starkmedvetenhet om att vi behöver förbättra kvaliteten. Men i stället ser viframför oss en utveckling med successivt nedskurna statliga anslag fillungdomsskolan. Detta beror på atf elevkullarna, i första hand i ,minskar. Med den konstruktion som man har för statens bidrag till kommunernanär det gäller skolväsendet leder det fill att statsbidragen minskar i sammatakt. Men kommunernas kostnader minskar inte i samma takt. Dennautveckling leder till att man tvingas lägga ned skolor, att lärartjänsterförsvinner, atf klasserna blir större och att kvaliteten blir sämre. Dettaanser vi är en oacceptabel utveckling. Vi i har sagt; Låt resurserna stanna kvar iskolan! Se fill att de pengar som frigörs genom att man har litet färre eleveraft undervisa i stället kan användas för aft förbättra kvaliteten i skolan! Setill att vi kan behålla de mindre skolorna i våra städer och på landsbygden, såatt vi kan öka lärartätheten, få mindre klasser och på det sättet få en bättreskolmiljö och en bättre undervisning! Detta hör till våra viktigasteframtidssatsningar. Kvaliteten i utbildningen och tillgängligheten tillutbildning är något mycket betydelsefullt för den enskilde individen.Möjligheten till en god utbildning och till rätt utbildning är ofta det somavgör för den enskilda människan om han eller hon sedan kan syssla med detarbete som vederbörande har fallenhet och intresse för. Detta är någonting somvi måste tänka på i det fortsatta reformarbetet i gymnasieskolan, så att vibättre anpassar gymnasielinjerna till de enskilda elevernas behov ochframtidsmöjligheter. Vi behöver se över betygssystemet och tillträdessystemeftill både gymnasieskolan och högskolan, så att vi verkligen gör det möjligt förrätt person att komma till rätt plats i utbildningsväsendet. Men det som kanske är det största problemet förmånga unga människor som vill skaffa sig en högre utbildning är ekonomin. Vårtundermåliga studiefinansieringssystem på högskolan kännetecknas av att destuderande har så dålig ekonomi aft de måste arbeta ganskamycket vid sidan av studierna eller ta socialunderstöd. Om man försökerfinansiera studierna med extra arbete, leder det alltför ofta till att man inteorkar fullfölja studierna och att man gör ett studieavbrott, ett fruktansvärtslöseri med både samhälleliga-och mänskliga resurser. Nästa problem är att,trots aft studiemedlen är så snålt tilltagna , skuldbördanblir oerhört betungande. Det är precis så som sade , attbristerna i studiemedelssystemet - här gör jag mitt enda inhopp i debatten omarbetsmarknadsläget - är en av de grundläggande orsakerna till denarbetsmarknadskonflikt vi har . Framför allt högskoleutbildade med lägrelön får en väldigt pressad ekonomi pä grund av den stora skuldbördan. En av debästa åtgärder som regeringen skulle kunna vidta för att underlätta den akutasituationen är atf ta initiativ på studiestödsområdet. har fört fram två viktiga förslag i en rapport somvi publicerade . 5 protokoll 1986/87:12-13 Det ena är att vi skall lätta skuldbördan för dem som nuhar genomgått studier på högskolan och betungas av mycket stora skulder. Vi harhelt enkelt sagt; Låt oss avskriva alla studieskulder . Jag troratt det rejält skulle bidra till att lösa många av de problem som man jobbarmed . Det andra är att vi vill ha en ordentlig reform avstudiemedelssystemet för framtiden.. Det konkreta förslag vi har lagt frambygger på en ordentlig höjning av den icke återbetalningspliktiga delen - manskapar en studielön. Vi har sagt att den bör rnotsvara ungefär ett basbelopp,. Denna studielön skall behandlas som arbetslön, beskattas, gesociala förmåner, ATP-poäng osv., ge rätt till sjukersättning om man måste varafrånvarande från studierna på grund av sjukdom. Det skulle också göra det helaadministrativt mycket enklare än vad det nuvarande studiemedelssystemet är.Ovanpå denna studielön skulle man ha stafsgaranterade banklån. Vi har sagt attett rimligt belopp kan vara av ett basbelopp, . Genom atfföra över lånedelen från statsbudgeten till bankerna lättar man den ekonomiskabelastningen på statsbudgeten. Totaleffekten blir att det inte uppstår någonkortsiktig merkostnad för statsbudgeten. På blir det fråga om enbelastning genom atf återbetalningarna minskar, men vi tror aft de storasamhälleliga vinsterna av ett rejält studiemedelssystem är så betydande att manockså härigenom kommer att finansiera kostnaderna för själva systemet. Det behövs rejäla tag i fråga om studiefinansieringeri,och vi är förvånade över regeringens totala tystnad när det gäller dettaområde. Det skapades vissa förväntningar , men de förväntningarna hargrymt svikits -i varje fall. Chansen finns ju ännu att getilläggsdirektiv till den utredning som jobbar med dessa frågor. Utbildningssystemet har också en väldigt stor betydelseför hela samhällsstrukturen. Detta märker man tydligt om.man undersöker vilkaregioner i vårt land som har ökat sin befolkning och vilka som intehar ökat befolkningen. Det är nämligen så att de län som ökade sin befolkning,t, ex, förra aret, har alla det gemensamt aft det finns ett universitet ilänet. Övriga län stod stilla eller minskade när det gäller invånarantalet. ökade snabbast var den som jag representerar, Stockholms.län, somökade sitt invånarantal med 15 000 personer , sominvånarantalet i landet som helhet bara ökade med hälften. Det finns ett klartsamband mellan utbyggnad av den högre utbildningen och utvecklingen i olikalän. Det är alltså universitetslänen som ökar härvidlag, medan övrigastagnerar-eller går bakåt, I varje län är det högskoleorten som sfär förökningen, medan andra orter ofta har en mer ogynnsam utveckling. Det skapar problem för oss här i genom ett alltförhårt expansionsfryck.