prot · GA0913 · 1986-12-31 00:00:00 — I den del av regeringens budgetproposition1985/86 som gäller anges inriktningen för samhälletsbrottsbekäm- Det ärnarkotikabrottsligheten, den ekonomiska brottsligheten, våldsbrottslighefenoch den integrifefskränkande egendomsbrottsligheten som skall prioriteras. Denekonomiska brottsligheten därför att den har utvecklats till,ett allvarligtsamhällsproblem, som vållar både enskilda och samhället stora skador ochförluster och som i grund och botten hotar samhällssolidariteten. Narkotikabrottslighetendärför att i dess spår följer social misär och enskilda tragedier.VåldsbrottsUgheten och den integritets-kränkande förmögenhetsbrottslighetendärför att den leder till fysiska skador och ekonomiska förluster ochframkallar rädsla och osäkerhet i samhället. Detarbete som pågår för att på olika sätt bekämpa våldsbrottsligheten . och denintegritetskränkande förmögenhetsbrottsligheten är således en del i en medvetenprioritering av samhällets insatser mot brottsligheten och inte ett uttryck fören reaktion på en debatt som har försiggått . Debatten om åtgärderna mot brottsligheten kretsar kringganska snäva kriminalpolitiska perspektiv. Det är naturligtviskriminalpolitikens uppgift att motverka brottslighet. Man måste dock varamedveten om att straffsystemet och åtgärderna inom rättsväsendet i dettaavseende inte är något särskilt effektivt instrument att tillgripa. För dettalar erfarenheter både i och utomlands. Detfinns exempelvis inte någon omedelbar koppling mellan stränga straff och lågbrottslighet. I själva verket torde sådana faktorer som stor upptäcktsrisk ochsnabbhet i det rättsliga förfarandet vara av större betydelse förbrottsbekämpningen. Jag tror att man på ganska goda grunder kan slå fast attbrottsutvecklingen styrs av andra faktorer som är oberoende av straffsystemetoch åtgärder inom rättsväsendet, nämligen faktorer som har samband med densamhälleliga strukturen. Det är där vi har atf söka förklaringarna tillbrottsutvecklingen. Jagtycker att det finns skäl att understryka det här i den aktuella debatt somförs om vålds- och tillgreppsbrottsligheten. Det finns ibland tendenser fillatt man kastar all erfarenhet och vetenskap över bord och hemfaller åt vad jaganser vara primitiva rop på hårdare tag. Fler poliser och strängare straff är,inget universalmedel mot brottsligheten. Jagvill, herr talman, ge ett erkännande för hans anförande i det häravseendet; hemfaller inte åt ett sådant ythgt betraktelsesätt. Enmedveten kriminalpolitik måste med den här utgångspunkten vidga perspektivetutanför straffsystemet! Vad som krävs är brottsföfebyggaride åtgärder ividsträckt bemärkelse. Det gäller reformer inom familjepolitiken, arbetslivetoch fritidsverksamheten, sociala åtgärder för att minska drogmissbruk ochutslagning. Det gäller att pressa tillbaka arbetslösheten och särskilt dåungdomsarbetslösheten. Särskiltviktigt är att skapa goda förutsättningar för barn och ungdom att växa uppunder trygga förhållanden och finna en plats i samhället. Genom insatser inombostads- och familjepolifik, i skola, arbetsliv och fritidsverksamhet kanförutsättningar skapas för att motverka sociala och personliga problem: I densolidaritet och det ansvarstagande som vi alla måste iaktta ingår som ettviktigt inslag att vi måste på ett bestämt sätt ange gränser och normer,särskilt bland ungdom och barn. Här har vi alla ett ansvar- som föräldrar, i skolan, inombarnomsorgen, som boende och som deltagare i fritidsverksamhet. Jag vill fillBjörn Körlofs anförande om förhållandena i skolan lägga - för det tyckte jagatf han inte tillräckligt uppmärksammade - att det inte bara är fråga om attsätta upp gränser och normer, utan också om att ge barn och ungdom endelaktighet och ett ansvarstagande inom skolans verksamhetsområde precis sominom fritidsverksamheten. Genom delaktighet och ansvarstagande minskar manockså brottsligheten och förhindrar en broftsutveckling som annars hade varitotillfredsställande. Viktigt är också att skapa ett brett enskilt engagemang ikampen mot brottsligheten. Den allmänna kampanj mot våldet som nyligenpåbörjades med ett brett stöd från allmänheten är ett bra exempel på ett sådantengagemang som sikfar till att förändra attityden fill denna typ av brottslighet. Naturligtvis har också den traditionellakriminalpolitiken, den som rör straffsystemet och dess tillämpning, och detdirekt brottsförebyggande arbetet liksom andra åtgärder inom rättsväsendetbetydelse för bekämpandet av brottsligheten. Men det är knappast graden avrepression som har betydelse utan snarare att beteendet kriminaliseras, attupptäcktsrisken är hög och att det sker en snabb reaktion från samhällets sida. Inom den traditionella kriminalpolitiken bedrivs nu ettintensivt utvecklings- och reformarbete. Regeringen har i särskild skrivelsetill redovisat vilka åtgärder som övervägs när det gäller vålds- ochegendomsbrottsligheten - exempelvis åtgärder för aft ffektivisera detbrottsförebyggande arbetet, insatser för att begränsa tillgången på vapen ochfarliga föremål, åtgärder mot våldspornografi, insatser inom kriminalvården,attitydförändrande verksamhet och en stärkning av brottsoffrens ställning. Det lokala samarbete som har initierats ute i kommunerna idet brottsförebyggande arbetet är under stark utveckling, och detta kan ocksåkomma att spela en betydelsefull roll i det brottsbekämpande arbetet. En annan fråga som kan ha stor betydelse är genomförandetav polisreformen med dess ökade frihet för de lokala polisorganen att göraprioriteringar av insatserna och därmed öka effektiviteten i polisens direktbrottsbekämpande arbete men också i det mera långsiktigt förebyggande arbetet. bedriver ett omfattande arbetesom bl. a. tar sikte på traditionellt brottsförebyggande åtgärder, som teknisktskydd, men också syftar fill att öka de enskildas medverkan till att förebyggafrämst vålds-och egendomsbrott. Långsiktigt pågår också ett genomgripandereformarbete som en följd av fängelsestraffkommifténs och frivårdskommitténsarbete. Utgångspunkten för det reformarbetet är att eftersträva en minskning avfängelsestraffen och finna alternativ till frihetsstraff. Ett ökat användandeav fängelsestraff är inte ett verksamt medel när det gäller att minskabrottsligheten eller ens motverka den. Infe minst från humanitär synpunktfinns det starka skäl som talar för en begränsad användning av fängelsestraff,som bör ersättas med andra påföljder. Fängelsestraffkommiftén har haft detta synsätt somutgångspunkt för sitt arbete och uppnått en ganska bred politisk enighet i sinbedömning. 12 protokoll 1986/87:12-13 tagit siguttryck i förslag fill förändringar i straffskalorna, förändringar som tarsikte,på en försiktig sänkning av straffnivån. Arbetet har också inriktats påatt anpassa de olika brottens straffvärden till ett mer modernt synsätt. Detinnebär att straffvärdet på bl. a. brott mot den personliga integriteten,främst våldsbrott, får ett högre sfraffvärde än . Såväl fängelsestraffkommitténs som frivårdskommitténsarbete kan komma att få stor betydelse när det gäller samhällets reaktionermot bl. a. vålds-och tillgreppsbrottsligheten. Jag har velat ge denna korta resumé av detreformarbete som pågår och som kammaren vid senare fillfälle kommer att fåmöjlighet att ta ställning till. Det gäller ställningstagande fillfängelsestraffkommitténs och frivårdskommitténs betänkanden. Det gäller ocksåställningstagande till propositioner med anledning av den skrivelse somregeringen har redovisat för om åtgärder mot vålds- ochtillgreppsbrotfslighet. Det finns all anledning att se med mycketstort allvar på vålds- och integritetskränkande egendomsbrotfslighet. Inomkriminälppliti-ken har också bekämpandet av'denna typ av brottslighet redantidigare haft hög prioritet. Som jag har redovisat pågår nu ett brettutvecklingsarbete för att motverka och bekämpa denna brottslighet. Det äremellertid vikfigt aft understryka att detta inte får innebära ett eftersättandeav insatserna inom de båda andra högprioriterade områdena jnomkriminalpolitiken - bekämpandet av den ekonomiska brottsligheten ochnarkotikabrottsligheten. Visserligen har narkotikabrottsligheten ochnarkotikamissbruket trängts tillbaka, delvis som en följd av den samordnandenarkotikapolitik som var ett resultat av arbete. Mendetta arbete måste bedrivas vidare med målet ett narkofikafritt samhälle. Det åtgärdsprogram mot den ekonomiska brottsligheten somriksdagen har antagit måste också fullföljas med all kraft. De utvärderingarsom nu görs av brottsförebyggande rådet av insatserna visar atf det går attuppnå ganska goda resultat i kampen mot den ekonomiska brottsligheten. Därförmåste detta arbete fullföljas med stor beslutsamhet. 72BJÖRN KÖRLOF (m) replik; Jag tackar för den eloge somhan gav mig för vad han ansåg vara ett balanserat och nyanserat anförande. Jagskall gärna återgälda det. Jag tycker att om hade fått utformaden skrivelse som regeringen nu har överlämnat till , hade denmöjligen varit mindre fylld av plattityder och i en del hänseenden varit bättregenomtänkt än det som justitieministern nu har åstadkommit. Jag skall kommentera något av det som varinne på. Jag tror precis som att det i och för sig endast förett ringa arifal brott finns behov av mycket långa strafftider. I fråga omdessa brott gör sig framför allt skyddsaspekterna gällande. Jag tror somLars-Erik aft hög upptäcktsrisk och snabb reaktion är det som mångagånger leder till bättre resultat. Men talar man om hög upptäcktsrisk kräverdet också, såvitt jag kan förstå, en poliskår som kan svara för denna högaupptäcktsrisk och ganska snabba reaktion. . Om man går tillbaka itiden och ser hur många poliser vi då hade atf sättain i olika arbetsuppgifter, kan vi klart konstatera att det var fler poliser dåän ; Ledighetslagstiffning, semesterlagsfiftning och annan lagstiftninghar gjort atf det inte går ått utnyttja poliserna fullt ut så mycket som detgjorde . Vi hade alltså tillgång till mer polisarbetstid förr än vi har . Precis som många socialdemokrater, och måste jag börjakritisera , talar om samhällsstrukturen,bostadssituationen osv. Men jag tycker att det vore bra om vi i dettasammanhang kunde få en debatt som bygger på fakta. Forsknirig från olikakriminologiinstitut pekar mycket klart på att bostadssituationen i sig intehar betydelse för brottslighetsnivån, utan det är den sociala kontrollen somhar betydelse för broftslighetsutvecklingen. Även om man bor ganska torftigtoch har det besvärligt socialt på många olika sätt, är det i och för sig infedetta som är avgörande för om det begås många brott i ett område, utan det haraft göra med den emotionellaoch sociala mänskliga kontakfnivån inom området.Det är detta som jag tror aft vi på olika sätt måste angripa och komma tillrätta med. Jag skall peka på en del av det som sadeoch som han möjligen har knyckt ur justitieministerns skrivelse. Han sade attvi på ett bestämt sätt måste ange gränser och normer för barn och ungdomar -vad de får och inte får göra. Mitt hela anförande gick ut på att vi nu måstekomma till den punkt där vi faktiskt gör det och meddelar skolpersonal ochandra hur detta i praktiken skall genomföras konkret på platsen. Det är detta somär den stora svårigheten och som jag nu vill ha en diskussion till stånd om. 73LENNART ALSEN (fp) replik: Jag delar i mycket stor utsträckning deuppfattningar spm framförde. En sak som han tog upp var kanske indirekt en anspelningpå vad jag sade. Det gällde antalet poliser och polistjänster. Antaletpolistjänster är ju betydligt större än vad intagningen motsvarar. Jag sade attrekryteringen av polisaspiranter måste öka från nuvarande 150 till 460 för attmotsvara avgången från poliskåren. Jag tycker fakfiskt det är ett ganskarimligt krav . Vid de samtal som vi har haft med har vinoterat aft man har ett behov av mer kvalificerad och erfaren personal.Många gånger har man på de mest utsatta ställena, framför allt här i ,oerfarna och unga poliser som infe riktigt är kapabla och mogna aft klara av situationen.Det är ett mycket stort problem för polisen. Jag vill också ställa en fråga om den s. k. kampanjen. Denär så pass vagt och löst utformad att det skulle vara intressant att höra omLars-Erik kunde ge litet mer upplysning om vad den innebär och säga omden, som var inne på, kommer aft tränga ut till skolan ochmyndigheterna. Som skolman får jag nog säga att mycket av det togupp är rätt och riktigt. Det är mycket som grundläggs i tidig ålder. harvi problem ute i skolan när det gäller att på ett konsekvent och vettigt sättsnabbt rätta till vissa olater. Just snabbheten är ett problerii - det ärmånga kontakter som skall tas. Jag tror atf lärarpersonalen - det får viständiga belägg för - känner en viss vanmakt inför detta. 74LARS-ERIK LÖVDEN (s) replik: Först några ord om polisen. Jag tror inte generellt kan säga aft vi har för få poliser här i landet. Vi är ganskavälförsedda med poliser, om man gör en internafionell jämförelse. Det är riktigt att intagningen fillpolisaspirantutbildningen ligger på 150, en nivå som är lägre än tidigare år.Men det beror på att antalet polismän som ligger utanför personaltablån inomrikspolisens verksamhetsområde har ökat år . var det 1000 polismän, var det 1 200, och är det 1 400 poliser somligger utanför de ordinarie tjänsterna inom polisväsendet. Av den anledningenhar man ansett det vara möjligt att under ett begränsat antal år gå ner på enlägre nivå beträffande polisaspirantintagningen, medan de planer som ocksåanges i budgetpropositionen innebär att man successivtökar intagningen till polisaspirantutbildningen. Jag vill också erinra om att isin reservation beträffande polisanslaget för det budgetår som vi nu befinneross i inte föreslog 460 eller 430 polisaspiranter utan 200, en ökning med 50 iförhållande till regeringens förslag. Till vill jag säga: Det är vikfigt att sättagränser och normer, och det är viktigt att tala samma språk - föräldrar,skolpersonal och personal inom barnomsorg och fritidsverksamhet. Men jag trorinte att man kan begränsa diskussionen om gränser och normer tillbestraffningssystem och liknande inom skolväsendet. Långt mer avgörande trorjag är att ge eleverna och för den delen också föräldrarna en delaktighet i ochett ansvarstagande för skolans verksamhet, fritidsverksamheten och annanverksamhet i samhället. Det är först när man har ett ansvar och känner endelaktighet i besluten som man också kan fa den hänsyn som behövs för attmotverka brottsligheten och för att komma ifrån problemen. Gränser och normer är nog bra, men det är också viktigtatt verkligen ge eleverna en delaktighet och ett ansvar när det gällerverksamheten i skolan. 75BJÖRN KÖRLOF (m) replik; Det är naturligtvis riktigt som Lars-ErikLövdén säger att delaktighet och ansvar förebygger en hel del brottslighet. Detär en del i det som brottsförebyggande rådet har sysslat med ,och det har gett ganska bra resultat. Men man skall inte heller överdriva. Ibrottsförebyggande rådets undersökningar påpekas, att när man ger de ungadelaktighet och ansvar måste detta ske, i varje fall under de tidigareungdomsåren, med stark medverkan av de vuxna. Aft ge delaktighet och ansvartill alltför unga människor kan leda till både misslyckanden och andrasvårigheter. Det hela måste alltså ske under nära och kontinuerligavuxenkontakter, så att man får den normstyrning som är av betydelse isammanhanget. Det jag har reagerat emot i regeringens skrivelse - där harvi inte motionsrätt utan får bemöta skrivelsen på annat sätt - är just denoförmåga som justitieministern visar upp i försöket aft konkretisera sig.Precis som talar justitieministern om normer och gränsersärskilt för barn och ungdomar, men han fördjupar sig inte ytterligare i när,var och hur detta skall ske. Men det är just det som är det svåra. Föräldrar,lärare och annan skolpersonal ochfritidspersonal måste få veta när, var och hur de får ingripa och på vilketsätt normer och gränser skall sättas. Justitieministerntalar i ett annat sammanhang i skrivelsen om att det är viktigt att vidtasamhällsåtgärder som är "snabba, begripliga och tydhga och präglas avfasthet och konsekvens". Det kan alla hålla med om. Men hur får man tillstånd snabba, begripliga och tydliga åtgärder som präglas av fasthet ochkonsekvens? Jag tror att hela kan hålla med om att det är såkriminalpolifiken och straffrätten skall byggas upp. Men har den präglats avfasthet och konsekvens? Har halvtidsfrigivningsreformen präglats av en fasthetoch konsekvens i kriminalpolitiken? Är det sätt på vilket vi bekämparsnatterierna någonting som är snabbt, begripligt och tydligt särskilt för unga människor,när det lämnas rapporteftergifter och åtalsunderlåtelser för upprepadesnatterier? Är det ett snabbt, begripligt och tydligt sätt av samhället attreagera? Vi måste alltså vara konkreta, och vi får inte, som justitieministerni sin skrivelse, vara yviga och platta i formuleringarna. Hadejusfitieministern fördjupat sig närmare i de verkliga problemen, hade också denkriminalpolitiska debatten blivit mycket mera konkret, och vi hade säkertkommit närmare varandra. Anf.76 () replik; Jag noterar att inte närmare utvecklade densocialdemokratiska kampanjen. Det kanske vi får höra vid ett annat tillfälle. tar upp någonting mycket viktigt,nämligen att eleverna skall känna delaktighet i och ansvar för skolans arbete.Den grupp som på ett mycket tidigt stadium skiljer ut sig och sedan blir dengrupp ur vilken ungdomsbrottslighet alstras är inte mottaglig för deåtgärder som skolan har tillgång fill. Jag tror mig veta, med den bakgrund somjag själv har, att skolan drar sig i det längsta för att i t. ex. sådana fallsom redogjorde för polisanmäla en elev. Man vågar helt enkelt infedels för sin egen skull, dels med tanke på den allmänna opinionen. Här tror jagatt de myndigheter som har att göra med våldet i skolan saknar stöd från osspolitiker. Dessutom saknas ett handlingsmönster. Vi måste gemensamt diskuteradetta och fatta beslut. För den stora gruppen av elever finns det inget behov av ett handlingsmönster. Men två och tre elever på varje högstadieskola kani dag sabotera hela skolans arbete, och vi saknar ett konsekvent ochvederhäftigt mönster efter vilket vi kan ta hand om dessa elever. Det ärnågonting som vi måste se upp med. Jag kan inte säga att det finns enpatentmedicin för detta, men som jag sade inledningsvis i mitt huvudanförandeär de förebyggande åtgärderna inom familjerna så avgörande att man inte kanbortse ifrån dem. 77 () replik; efterlyste en konkretisering av vad vi menade med attsätta bestämda gränser och normer, men jag kunde inte höra att han självkonkretiserade vad han menade med detta. Det är naturligtvis lätt att tala omsådana här saker, men svårt att konkretisera dem - därom kan vi vara överens.Det enda jag på den punkten hörde nämna var det han tog upp i sitt inledningsanförande, när han refereradetill de engelska förhållandena. Det finns mycket att säga om dem, men det ärkanske infe det besfraffningssysfem som man har i de engelska skplorna som viskall överföra till de svenska förhållandena. Jag tror att det mera handlar om att vi som viger eleverna delaktighet och ansvar skall sätta upp gränser och normer. Jag harpå mycket nära håll upplevt hur en skola inom ett så socialt belastat områdekan fungera alldeles ypperligt genom atf man på ett bra sätt engagerarungdomarna i skolverksamheten och ger dem ansvar för aft de dagliga sysslorna iskolan fungerar. De fär ta ansvar för atf saker som blir förstörda repareras,och de får hjälpa till att måla och att hålla skolan i skick. Även orn skolanligger i ett socialt mycket problematiskt område, kan verksamheten faktisktfungera, om eleverna får delaktighet och ansvar. frågade hur antivåldskampanjen skallfungera. Det är naturligtvis viktigt att man får till stånd enattitydförändring när det gäller inställningen till våldsbrotten i samhället. Idet avseendet tror jag att den antivåldskampanj som regeringen dragit i gångkan betyda en hel del. Men ännu viktigare är aft det brottsförebyggande arbetetlokalt ute i kommunerna intensifieras. Om skola, fritidsförvaltning, polis ochsocialvård samarbetar med föreningsliv och folkrörelser kan man i kommunernabedriva en effektiv och bra brottsförebyggande verksamhet. Ett sådant utvecklingsarbeteär nu i gång, och jag tror att vi kan ha ganska goda förhoppningar om att dennabrottsförebyggande verksamhet ute i kommunerna skall leda till enminskning av brottsligheten. 78GUNILLA (); Skall vi tvingas att (eva i ettvåldssamhälle, ett samhälle där våldsbrottsligheten ständigt ökar och därvåldshandlingarna blir allt råare? Det är en fråga som många människor ställersig mof bakgrund av inträffade våldsövergrepp . Naturligtvis måste svaret på frågan vara nej. Vi kanaldrig acceptera en upptrappning av våldet. Allt måste göras för aft ändradenna tragiska utveckling. För egen del är jag övertygad om atf vi kan minskavåldstendenserna, om vi samlar våra krafter. En första förutsättning är att vi inser allvaret och intekommer med mer eller mindre krystade bortförklaringar, t. ex. att människor anmäler våldsbrott i större utsträckning . Våldet är inte mindreavskyvärt för att det inte kommer till allmänhetens eller polisens kännedom.Ett överfall är inte mindre brottsligt eller sfraffvärt för.att det utförs idet fördolda. Vi måste se verkligheten sådan som den är, inte gå omkringmed skygglappar. Frågan om våldet i alla dess former måste fram i ljuset. Vibehöver få till stånd en allsidig debatt som analyserar orsak och verkan ochsom leder fram till handlingslinjer både på kort och på lång sikt. För egen del har jag i olika sammanhangförsökt väcka frågan om våldsutvecklingen och föreslagit insatser för aft.förhindra de oroväckande tendenserna. Exempelvis föreslog jag redan våren 1984en folkkampanj för ett våldsfritf samhälle. Min förhoppning var att vi därige- nom skullefå en allmän debatt om utvecklingen och en förändrad attityd till våldet. Jag är naturligtvis glad över att statsminister nu bakat på mitt förslag om en folkkampanj, men tyvärr håller minriksdagsmotion på att förfuskas. Det är givetvis bra atf kända människorställer sig till förfogande i opinionsbildningen, men om det hela inte skallspåra ur och bli ett jippo måste hela Folkrörelsesverige engageras. Attkändisar vill betala stora annonser i vilka de tar avstånd från våldet ärhedervärt. För att nå resultat krävs dock också helt andra insatser. Denatfitydförändring som är nödvändig behöver genomsyra hela vårt samhälle. Enkampanj måste därför vara landsomfattande. Fackliga och ideella organisationerbör samverka med statliga organ och kommuner. Naturligtvis är varje våldsbrott oacceptabelt. Det är ettmisslyckande för ett samhälle som vill kallas civiliserat. Jag vill liknavåldstendenserna vid miljögift som härjar i den svenska samhällskroppen. Det är särskilt som våldsskildringarna når oss.Mestadels är det gatuvåldet som beskrivs. Vi blir skrämda, vi känner avsky ochförtvivlan. Offren drabbas oftast mycket hårt och får utstå svåra lidanden. Avallt våld och förtryck som förekommer är dock gatuvåldet bara en del. Inomhemmets väggar sker exempelvis kvinnomisshandel i en utsträckning som är heltofattbar. Av tillgänglig statistik framgår att bland dem som har blivit utsattaför misshandel är kvinnor. Därtill skall läggas våldtäktsfallen, de sexuellaövergreppen. När det gäller antalet anmälda våldsbrott kan vikonstatera att det år sker en ökning. Våldet har dessutom blivitbrutalare, och man använder tillhyggen i ökad utsträckning. En annan skillnadmot tidigare är att det är allt yngre ungdomar som gör sig skyldiga tillvåldsbrott. Inom denna brottskategori vet man att det finns ett stortmörkertal, dvs. brott som inte anmäls. Varför har vi då fått denna våldsvåg? Utan att göraanspråk på att ge någon fullständig förklaring vill jag nämna några troligaorsaker: Vi har inte brytt oss om alla vårabarn och ungdomar tillräckligt. Genomunderhållningsvåldet har våldet glorifierats och våldsverkare fått stå somförebilder. Alkoholförtäringär nu allt vanligare i allt yngre åldrar.