prot · GA09117 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag talade inte med avsmak om transplantation,men jag talar för att vi måste ha respekt för människors önskan och derasförmåga att donera organ. Jag tycker också att man skall ha respekt förmänniskor efter deras död. Därför är det helt naturiigt för mig att kräya ettaktivt donationsförfarande som bygger pä ett skriftligt medgivande, öch detskall gälla alla sorters organdonation. Det är en fråga om respekt för integritet och respekt förmänniskor och människors död. Det är vad det handlar om - inte någon avsmak förtransplantationer. Prot.1986/87:117 Anf. 30 () repUk: Då kan jag säga tillInga Lantz att vi delar uppfattningen att Hjärnrelaterade döds kriterierm. man skallha stor respekt när det gäller de här frågorna. Jag tycker att den respektenåterfinns i de förslag som kammaren har att ta ställning till . 31 i (ra): Vad kammaren här diskuterar är inte enbart enmedicinsk fråga. Inte heller är det enbart en juridisk fråga. Så som jagupplever saken är det i grunden en livsåskådningsfråga - en fråga om människansvärde, om hennes integritet, om vördnaden för dem som är i färd med att tagasteget in i det stora okända. Jag har haft den frågan så näramig att jag nalkas den med för och varje timme ökande ödmjukhet. För mig, som haft tillfälle att följatransplantationskirurgins utveckling på nära håll - från det att minkirurgkollega på , professor , utförde de förstanjurtransplantationerna i och fram till de omstridda händelserna påKarolinska sjukhusets thoraxklinik - står det utom varje tvivel attdödsbegreppsdebatten är en konsekvens av transplantationskirurgins expansionoch dess företrädares i och för sig begripliga önskemål om att få fillgång tilltillräckligt många - och i så gott skick som möjligt varande -ersättningsorgan. Debatten skulle ha vunnit på om man inte här och var hadeförsökt bestrida detta uppenbara förhållande - som till yttermera vissobestyrks av att båda frågorna är kopplade till varandra i en och sammaproposition. Det är ägnat att beklaga att kirurgernas och neurologernas starkaoch välorganiserade påtryckningsgrupp skapat intrycket av en större enighetbland landets läkare om hjärndödens självklara supremati än vad som förmodligenär fallet, alldeles speciellt som motståndarsidan, om jag så får säga, frånbörjan och in i det sista innefattar erfarna neurokirurger ochintensivvårdsläkare, som verkligen vet vad de talar om. "Hjärndöden"innebär praktiskt sett huvudsakligen att man tidigarelägger-kanske ocksåarbetsschemaanpassar - tidpunkten för dödförklaringen. När ordförande inför -som skett - på vägnar hemställer om ett nyttdödsbegrepp, har han förmodligen flertalet - men, som framgått bl. a. avprotester , långt ifrån alla- av sina medlemmar med sig. Föregen del kände jag mig som både läkare och riksdagsman "överkörd" ochfann mig nödsakad att begära mitt utträde ur , Den fråga vi behandlar är, som många redan sagt,inte uteslutande och inte främst ett medicinskt-juridiskt problem, Det är fastmer en livsåskåd ningsfråga, en etisk fråga om "hållning", innerst ett personligtställningsta gande för envar av oss. Inför döden blottar vi våra huvuden, och om den döde intet annat än gott. Det skydd som envar av oss åtnjuter genom regeringsfor mens stadgande, att varje medborgare gentemot "det allmänna" ärskyddad mot påtvingat kroppsligt ingrepp (RF 2:6) bör enligt min mening-och jagar inte ensam om den - gälla inte bara i utlandet utan också här hemma"avlidna svenska medborgare", Vad jag saknat i propositionen - och ibland idebatten - är en tillräcklig känsla för den döendes och den dödes integritet, menade att ingen människa får utnyttjas som medel för någon annan, 44 och den föreställningen kan ocksååterfinnas hos , Gäller den fortfarande- eller är det nu dags att revidera den? För egen del kan jag måhända se på de här problemen med enviss distans: Mina organ är rimligen alltför gamla och medfarna för att varaanvändbara som transplantat och själv är jag också för gammal för att någonskulle anse det lönt att kosta på mig några nya: Däremot vore jag tacksam oraman - när är inne - lät mig dö på det gamla vanliga viset, närhjärtat gjort sitt och inte vill mera, Mina hornhinnor vill jag nog också gärnafå behålla. Jag harlänge känt mig främmande inför den princip, som inneburit att man - om den avlidnesinställning inte varit känd - likväl ansett sig kunna förutsätta hans eUerhennes samtycke till avlägsnandet av numera allt flera inre organ, I en såallvarlig sak som denna - och sett i förhållande till den av domstolar sombrottslig bedömda gärningen att tillägna sig den avlidnes tandguld urkrematorieaskan - förefaller det i varje fall rimligare att, i enlighet medpropositionens intentioner, alltid kräva "informerat samtycke" - men av vem förutomav patienten själv? Häromkvällen kunde man på TV se en intressant film om enhjärttransplantation, där samtycket lämnades av ett minderårigt barn, varefterkirurgens blödande snitt raskt drogs genom mammans bröstkorg och"skörden" av organ kunde börja, I en av gårdagens tidningar kunde man läsa atthjärndödsdebatten lett till en minskad tillgång på "donerade" njurar:"är var tredje anhörig kritisk"! Man har kanske frambesvurit enreaktion, som man har svårt att hantera. Engagemanget för hjärtana har kanskekontraproduktivt drabbat njurarna. Man talar om "organdonatorer". Om ordet donatorskall ha en konkret innebörd, måste man rimligen försöka att i störreomfattning utverka skriftliga donationer av hiedvetna givare, som ännu är ilivet. Eftersom det inte gärna kan ske vid en sjukbädd, måste man vända sigtill den friska delen av befolkningen. om åren hände det att människor - med eller utanersättning -donerade sina döda kroppar till anatomiska institutioner. Det ärmig obekant om så fortfarande sker i Socialsverige, men jag har svårt att trodet. Men medvetna donationer eller kontrakt, registrerade på körkort eller hosförsäkringskassan, kan möjligen skapa en psykologiskt pålitligare grund förtransplantationskirurgin än fiktionen om "presumerat samtycke", somnu i samband med dödsbegreppsdiskussionen och regeringens proposition intelängre torde kunna vidmakthållas. Vad ordförandena i och Läkaresällskapetuttalat går tyvärr inte för min del att förena med den känsla av aktning för endöende medmänniska, som följt mig genom mina medicinska studier och ett långtliv som läkare.-Del är därför jag motionerat om avslag på den proposition, somen majoritet i socialutskottet nu anbefaller till antagande - ett tekniskt ochjuridiskt aktstycke, vilket knappast förmedlar någon känsla av vördnad för detliv, som är i färd att ändas. Snarare, med ord: Men vi som innan han är stel står vakt om den av plågorkrökte uppför ett uselt skådespel. Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. Det kan också vara skäl att erinra om att som läkarnas Prot.1986/87:117 organisationergjort anmärkningsvärda insatser för att befästahjärndödsbe- Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. greppethar den övriga, övervägande kvinnliga, sjukvårdspersonalens fackligahuvudorganisation gått hårt emot det. Åtskilliga av motionerna om avslag påpropositionen har också - borgerliga - sjuksköterskor som undertecknare. Hurdet känns när slutet nalkas för en patient vet nog vårdpersonalen ofta mera omän den jourhavande läkare, som tillkallas för att fastställa dödsfallet. Låtmig återge några rader ur en dikt av : Ditt liv är ditt enda. skall duäga din levnad.------------------------- Ett ljusdet brinner till det slocknar och lyserupp tills dess. i dig ärlivet inte slut. Det är, det pågår - livethär vid gränsen har sålåga anspråk. Att det är tacksamt Ställer andra krav. De gällerinte här. Men är det alltså här i sora medborgare, vilka i bästa fall själva förskonats från en alltförnära kontakt med döende och döda, skall "tycka till" och besluta omfastställandet av döden och om de rätfigheter samhället skall överantvarda tillutomstående evad det gäller att beröva den dödförklarade några av hans ellerhennes ännu levande organ. Men det är ju inte så enkelt att man antingen ärlevande eller död. Livet går, långsamt eller snabbt, över i döendet. Därnästföljer dödförklaringen, då ännu många av de inre organen är levandeoch just därför åtråvärda, och blir man ett lik. Innan man dödförklarasskyddas man obetingat av grundlagen. När man blir lik skyddas man avbrottsbalken. Det är i tiden efter dödförklaringen som det - enligtmin mening med orätt - har förefallit att vara "fritt fram". Varfinns här hälso- och sjukvårdslagens målsättning: Integritet ochsjälvbestämmande? Sannerligen, del är ingen lätt uppgift som förelagtsriksdagen, och det finns skäl att erinra om att del faktiskt finns en knapp somheter "avstår". För egen del har jag brottats med denna problematik imånga år. Men vad man tänkt, sagt och skrivit sopas ju rasktbort i den propagandastorm som med massmediernas hjälp svept fram frånföreträdarna för de presumtiva organmottagarna. Jag kan självfallet ocksåförstå deras bevekelsegrunder. här frågan finns det två sanningar, eller ivarje fall två sidor av sanningen: Organmottagarnas och de som berövas delar avsin kropp. Det är,de senares talan jag sökt föra. Jag är medveten om att, efter den omfattandepropagandainsats som gjorts från den ena sidan och det mera fåordiga försvarsom mobiliserats för de till döden vigda, - och medhenne också förmodligen - kommer alt stå som segrare på valplatseni ett ärende, som tidigare ansågs böra anhängiggöras endast om man kunde räknaraed allmän enighet. får vi av allt att döma något som skulle kunna kallasden socialdemokratiska döden. För egen del gör jag mig inga förhoppningar om attraan skall lyssna till vad jag - utan att kunna åberopa mig på någraorganisationers liar att andra, nu lika litet som i andra sammanhang här iriksdagen. Integritet, respekt och värdighet är föga gångbara begrepp i vår tid- inte heller åtskilligt annat "om vilket raan i sin tystnad vet något,men finner det vara lönlöst att tala", sora kvarngubben säger hos HarryMartinson i "Den saktmodige". Ännu återstår mig några smärre sysslor attsvara för, men när hösten kommer skall kammaren inte längre behöva besväras aven fritänkare, som likväl ansett sig skyldig att ställa upp för vadHjalmar kallat "värdighet i döden". Hjärnrelaterade dödskriterier m. m. 32 () replik: Jag skall inte replikera på de sakfrågor soraBiörck i tog upp. De har diskuterats ingående tidigare. Jag kan inteheller hålla något stort filosofiskt tal. Jag begärde replik endast på enpunkt, sora jag också försökte framföra i mitt huvudanförande. Var finns människans, själens och andens centrum? Varfinns människoandens centrum? Om man ser det ur livsåskådningssynpunkt kan jaginte komma fram till annat än att det måste vara hjärnan. Det är därifrån våraimpulser går ut. Det är där vi formulerar den litteratur som skrivs. Det är därvi formulerar våra ord i den här kammaren. Det är därifrån våra böner går. Detär där livet har sitt centrum och där som livet regleras - kroppen, själen ochanden. Jag har, fru talman, velat säga detta därför att det förmänga säkert är en stor fråga. Anf.33 () replik: Fru talman! Jag skall inte replikera påett, som jag upplever det, mycket ödmjukt och fint inlägg, utan jag vill barakomplettera med ett par siffror som kanske kan.vara av intresse,.eftersomfrågan har tagits upp hur pass stort stödet från läkarkåren kan vara. Samtligasextio sektioner inom har tillfrågats. Också neurokirurgernasmajoritet liksom inlensiv-vårdsläkarna stöder utskottets förslag. Man harpersonligen tillfrågat de 844 intensivvårdsläkarna, sora ju vårdar.de patientersom är aktuella. Av dessa läkare har 12 tagit skriftligt avstånd från förslagetom hjärnrelaterat, dödskriterium. 34JAN-ERIK (): har jag fått mångabrev och telefonsamtal från både vänner och för mig obekanta personer, somuttryckt oro inför det beslut som nu skall falla i frågan om en lagom dödens inträde. Det är brev från pastorer i övreNorriand, från , från , från ochEva , från Korskyrkan i , från och från många,många andra. Först är det mänga som undrar om vi riksdagsmän hunnitsätta oss in i frågan tillräckligt. Mitt svar är all riksdagsgrupphar ägnat Hjärnrelaterade dödskriterier/n. osedvanligtmyckel tid åt föredragningar och överläggningar kring dödsbegreppet. Vi harlyssnat till läkare med olika uppfattningar, vi har tagit del av ett stortantal debattskrifter och debattartiklar, vi har medverkat i många möten avolika slag kring denna sak. I riksdagsgrupp har vi självfallet frihet attrösta efter vår egen övertygelse i detta ärende liksom i andra som har karaktärav att också vara samvetsfrågor. Personligen har jag kommit till att jag måste stödjapropositionens förslag. Det har därvid inte varit utan betydelse att , frikyrkoråd. De fria kristna samfundens råd,kristna ungdomsråd och Katolska biskopsämbetet i sitt gemensammaremissvar intar samma ståndpunkt. Likaså har ärkebiskopen ställt sig bakomförslagen till dödsdefinition, dödskriterier och de överväganden sora görskring transplantafionsverksamheten. Dessa står enligt ärkebiskopen i samklangmed den kristna kyrkans helhetssyn på döden. Åtgärderna är i överensstämmelsemed den grundläggande respekt för människoliv som människovärdesprincipen ärett uttryck för. De ligger också i linje med den humanistiska människosyn somsamhället omfattar och kyrkan stöder. Den nu föreslagna, hjärnrelaterade dödsdefinitionen harutformats i samarbete mellan bl.a, läkare, teologer, filosofer och jurister ochhar fått stöd av de flesta remissinstanser. Motståndarna till propositionens förslag om enhjärnrelaterad dödsdefinition har hävdat att denna definition tillkommitendast för att tillgodose transplantationskirurgins krav och att den rent avinnebär en medveten manipulation av dödsbegreppet för att kunna tillmötesgådessa krav. Om denna manipulationsteori skriver styrelsen förteologiska fakulteten vid i sitt remissvar: "Styrelsen vill med emfas understryka att detta slagsbeskyllningar mot utredningen saknar grund. Styrelsen vill med lika stark emfasinstämma i utredningens uppfattning om behovet av ett lagfäst enhetligtdödsbegrepp och av enhetliga dödskriterier med tillämplighet på alla relevantasituationer." Teologiskafakultetsslyrelsen skriver vidare: "Styrelsen kan därför inte instämma med de kritikerav utredningens förslag vilka hävdat att dessa förslag tillkommit enbart föratt tjäna transplantationskirurgins intressen, och att situationen vadbeträffar respiratorspatienter redan är fillfredsställande löst genomsocialstyrelsens cirkulär. Cirkuläret är en halvmesyr och ett provisorium, somlämnat de grundläggande principiella och etiska frågorna kring dödsbegreppetoch dödskriterierna olösta." påpekar att döden som enbiologisk process börjar mycket tidigt i människans liv. Morientes nascimur -vi föds döende. Insikten om detta är ur den kristna trons synpunkt viktig.Medvetandet ora detta är i det personliga bearbetandet av dödsproblemet enhjälp alt nä saklighet. Andra talare har i denna debatt diskuterat frågan frånmedicinska och etiska utgångspunkter. Jag har velat peka på att det också i ettteologiskt perspektiv och med ett kristet betraktelsesätt är naturligt attstödja proposi- tionen.Den uppfattningen har alla representativa organ för den svenska kristenheten.Det är också den syn som delas av många av oss som har en liberal grundsyn ochsamtidigt vår förankring i evangeliet och den kristna kyrkan. Det är fullt förenligt att rösta för den nyadödsdefinilionen och i kyrkan läsa med i trosbekännelsens ord:"Vi tro ock på de dödas uppståndelse och ett evigt liv." Hjärnrelaterade dödskriterier/n. I detta anförande instämde , BörjeStensson, Per , . MargaretaLorentzen och (alla fp). 35 (): Sä står vi nu här. inför att trycka pä våraknappar och rösta om när döden egentligen inträffar. Hur många av oss är mognaför alt fatta ett sådant beslut? Kan vi någonsin bli mogna att sora politikerbestämma när döden inträder? Om vi bara ser det rationellt och tekniskt, kanske viupplever att vi kan ta ställning. Det verkar ju sä logiskt. När hjärnan är dödså är väl människan död. Punkt och slut. Vi vill ju som politiker verkarationella, basera våra beslut på fakta och inte pä känslor. Så har också jag tänkt. har jag funderat,vacklat mellan olika ståndpunkter. Inte ens när propositionen lades fram varjag riktigt säker pä mitt ställningstagande. Men så började jag tänka heltpraktiskt. Vad händer i den och den situationen? Och dä behövde jag intefundera särskilt länge till. Det nya dödsbegreppet är helt obegripligt,mänskligt sett. Jag tror att vi som enskilda riksdagsledamöter gör oss skyldigatill ett oerhört övertramp av våra befogenheter, om vi röstar igenom en död somstrider mot de principer som människor använt sedan mänskligheten föddes. Vi människor är utrustade med fem sinnen. Med de sinnenakan vi uppleva döden. Vi kan se den, vi kan höra när hjärtat slutar slå, vi kankänna den. Men vi behöver inte ha studerat medicin, vi behöver inte lila tillnågra experter, vi behöver inte ta del av några undersökningsresultat - vi kanlila till oss själva. Sedan kandet ta nog så långtid all med vårhjärna och värt intellekt/ö«/fl att del hänt. Än sålänge kan ingen lura oss om döden. Jag har mött människor som haft anhöriga som döttplötsligt och som de av någon anledning aldrig fåll se som döda, harde plågats av ångest och av fantasier kring delta. Fast de med sill intellektvet alt personen är död, har de ändå undrat - därför all de aldrig med sinasinnen upplevt del. Hur blirdet då med den nya döden? Tänk ora ett av mina barn råkar ut för,en olycka. Efternågon dag säger läkarna: Hon är död. Men sora en konsekvens av delta stänger deändå inte av respiratorn, därför att de behöver kroppen för transplantationer,de stängde av respiratorn när dödförklaringen skett, så skulleju den synliga döden följa direkt på den osynliga och några större probleraskulle inte uppslå, I propositionen ger man sken av att så kommer att ske inästan 4 protokoll 1986/87:117 Hjärnrelaterade dödskriterier nx. alla fall.Det är förmodligen inte sant, utan kroppen skall man fortsätta att hålla liv idärför att man behöver den. Skall jag då ta avsked av mitt döda, men till syneslevande barn och gå ifrån sjukhuset? Nej, det gör jag naturligtvis inte. Jagkomraer all stanna där tills jag kan sedöden med mina egna ögon, känna med minahänder och höra med riiina öron att hjärtat slutat slå. Och det inträffar inteförrän respiratorn är avstängd och cirkulationen upphört. Dä, men först då, kanjag uppleva mitt barn som dött, och först då kan jag ta avsked. Jag måste kunna lämna sjukhuset och veta, att nu är minanhöriga död. nu skall hon föras därifrån och jag kan börja ordna begravningen.Det blir ju fullständigt orimligt om jag skall lärana sjukhuset med läkarensord "hon är död" ringande i öronen, trots att jag inte kan se det.Jag vet ju att hon ligger där på ett rum och andas och ser ut som vanligt.Skall jag då gå hem och säga att hon är död? När kan egentligen begravningen ske?Man kan ju inte stoppa någon i jorden som andas och där hjärtat slår. Förespråkarna för hjärndöd säger att några organbankerinte skall tillåtas, men några absoluta gränser för hur länge raan kan hällaliv i en död människa anges inte, I har del skett , med denkunskap man har . Ännu mer absurt blir det när en gravid kvinna drabbas avtotal hjärninfarkt. Med den nya definitionen förklaras hon då för död, men föratt rädda det väntade barnet stänger man inte av respiratorn. På den här centrala punkten är betänkandet synnerligenoklart. Så här står det: "Sedan diagnosen total hjärninfarkt ställts skallfostret om det bedöms livsdugligt så snabbt som möjligt förlösas medkejsarsnitt," Om så sker blir det inga avgmndsliknande problem. Men om barnet inte bedöms som livsdugligt utanför modernskropp? Skall man då slänga av respiratorn, trots att barnet kanske skulleöverleva ora det fick vara kvar i moderns kropp ? Detär också medicinskt möjligt att hälla liv i kroppen ,och kanske är del just de veckorna som avgör om fostret skall bli en livsdugligmänniska utanför moderskroppen. Min fråga till utskottet är: Om en kvinna är i t, ex, 21:aveckan av sin graviditet, skall man stänga av respiratorn då? Jag hoppas svaretblir nej. Jag hoppas svaret blir, att man självfallet skall försöka räddabarnets liv, I så fall är dock betänkandet synnerligen oklart. Men om man nu håller liv i kvinnan ytterligare någraveckor för att rädda barnet, då är inte kvinnan död för mig. Det är heltomöjligt. Om hon är oundvikligen nödvändig för ett nytt livs överlevnad, hurkan hon då vara död? Utanför livmodern kah barnet inte överleva. Livmodern ärden perfekta kuvösen. Även om moderns hjärna är död, så är hennes kropp -visserligen med artificiell hjälp utifrån - det enda ställe där barnet kan växatill ett eget människoliv. Är modern dä bara ett dött, tomt skal? med den nyadefinitionen av död. är hon det. Jag tror ingen människa fattar detta. Del äromänskligt, det är obegripligt, det är osmakligt, det är oetiskt all ett barnskall födas av ett kanske gammalt lik. Människanär inte bara en själ med högsäte i hjärnan. en kropp.Tillsammans, kropp och själ, blir det en individ, en människa. Vad tror vi ossom. vi riksdagsledamöter, som kan säga att en havande kvinna, som föder och närett barn, bara är ett skal som är dött? Och vad skall mannen göra? Skall han gå hem när hanshustru dödförklaras? Skall han ringa och fråga om han harfåll ell barn? Eller skall han fråga efter hur hans hustru mår? Kan man frågahur en död niår? Hur blir del med arvet? Tänk ora kvinnan har en del pengarmen är ogift. När hon dödförklaras måste väl hennes pengar gå till dem som dåär arvsberättigade. När sedan hennes eget barn föds senare, får barnetnågot? Jag har valt att ställa de här praktiska och obehagligafrågorna därför att jag menar att om vi tar ställning till ett nyttdödsbegrepp skall vi vela, ända in i själen, vad det är vi beslutar om. För mig har dödsbegreppet ingenting raed möjligheten alttransplantera att göra. Del är för mig én helt annan frågeställning. Den somunder sin livstid aktivt vill donera t. ex. sitt hjäria vid en eventuellhjärninfarkt skall kunna göra det. Men'inte förrän deh operationen är slutfördoch personens cirkulation upphört anser jag dödförklaringeri kan ske. Om jagnågon gång skall bära en annan människas hjärta i mitt bröst, då vill jagsannerligen veta alt dess ursprunglige innehavare önskade dét! Jag tror att en gigantisk missuppfattning råder ora delnya dödsbegreppel. Många tror att del finns många patienter på vårasjukhus som hålls vid liv med artificiella metoder men som med en ny definitionskulle slippa detta. Det nya dödsbegreppel har ingenting med detta att göra.Redan i dag stänger man ju respiratorn - efter överenskommelse med de anhöriga- när raan vet och har konstaterat att all behandling är meningslös. Närhjärtat sedan slutat slå dödförklaras människan. Något nytt dödsbegrepp behövsalltså inte. Jag tycker också all detär rikligt att det är läkarna somskall avgöra när en meningslös behandling skall avbrytas. Det är ju bara läkarnasom kan bedöma vilka behandlingsformer som är meningslösa. Vi som sitter i den här salen och skall rösta i den härfrågan, vet vi mer än alla de sjuksköterskor som vårdar döende och som komraerall få tala raed de anhöriga? Nej, det vet vi inte. Varför lyssnar vi då intepå deras protester? Neurokirurgerna på , just de läkare somförmodligen behandlat och bedömt flest hjärndöda lyssnar vi inte på dem heller?Också de går ju emot det nya förslaget. Eller professor , somunder vårdal döende på Radiumhemmet, lyssnar vi inte på honom heller?Han säger: "Döden kommer att kringgärdas med alltmer medicinsk teknik och det kommer alt bli allt svårare alt inom sjukvården åstadkomma enmänniskovärdig död." Han vill också att vi röstar nej. De här rösterna, sjuksköterskorna och de läkare sora undermånga år haft ansvar för just hjärndöda patienter, borde vi inte lyssna extraraycket pä dem? Vad säger vi till alla de-tusentals människor som äroroade? Ett nytt dödsbegrepp måste omfattas av en stor del av befolkningen. Såär inte fallet .