prot · GA0912 · 1986-12-31 00:00:00 — är faktiskt unikt bland världensstorstäder, infe genom att staden har gott om bostadsområden, industriområden,motorvägar och sådant - det har alla storstäder gott om. Men ärunikt därför att här erbjuds en miljö som det nog inte finns maken till i någonstorstad av motsvarande storleksordning. Jag syftar på de fina grönområden somfinns här, skärgården som går ända-in i stadens hjärta, klipporna, denförhållandevis rena luften osv. Vill vi behålla de fantastiska miljökvaliteter som vi hari denna storstadsregion och vidareutveckla den, så förutsätter det en lugn ochsansad utveckling. Det förutsätter att vi inte tvingas bygga igen de grönaytorna med nya industriområden, bostadsområden och motorvägar, utan att vi kananpassa utvecklingen till en god livsmiljö för invånarna här. Men skall det blimöjligt,, så måste vi också satsa på utvecklingen i andra delar av landet, setill att man kan skapa försörjningsmöjligheter över hela landet. Detta i sintur är naturligtvis en avgörande förutsättning för att upprätthållasysselsättning, servicestandard och en hög livskvalitet i de delar av landetsom nu hotas av avfolkning. Vi har alltså i högsta grad ett gemensamt intresse,vi i storstadsregionerna och de som bor i regioner som hotas av avfolkning, aftse till atf vi slipper en flyttlasspolitik. En av de viktigaste vägarna när det gäller atf få dennajämnt fördelade utveckling över hela landet är att se till aft vi har ettdecentraliserat, kvalitativt högtstående utbildningssystem och att vi byggeriit möjligheterna fill högre utbildning och forskning i hela landet. Det ärdärför som slåss så hårt för ett decentraliserat högskoleväsende iSverige. Detta är någonting som vi tror gynnar kvaliteten i utbildning ochforskning men söm också gynnar den regionala utvecklingen. Att satsa på utbildning och kunskap, fru talman, är atfsatsa . Det gäller hela framtid som ett land i frontlinjenbland tekniskt, ekonomiskt, vetenskapligt och kulturellt utvecklade nationer.Det gäller de enskilda människornas framtid - därför att kunskap är nyckelntill vars och ens framtid. Det gäller också olika regioners och ortersframtidsmöjligheter. Att skära ned på utbildningsresurserna är ett slagsmissriktat sparsamhets-nit. Det är aft lägga krokben för utvecklingen. Det ärdärför som vi anser atf utbildningen måste ha högsta prioritet. Utbildning ochforskning måste vara det som för oss mot en framtid, präglad av höglivskvalitet för alla människor i alla delar av landet. 19MARGO (vpk): Debatten i anslutning till konflikten inomden; offentliga sektorn är både motsägelsefull och oroande'. Det ärmotsägelsefullt när regeringen och de borgerliga partierna i ena ögonblickethävdar att det inom kommunsektorn finns så mycket pengar atf det finnsett utrymme för att dra in miljardbelopp till staten för aft minskabudgetunderskottet och i hävdar att det inte finns pengar tillatt ge de offentliganställda löneökningar som andra grupper. har de offentliganställda ständigtfått höra att de är ineffektiva, tärande på samhällsekonomin och attverksamheten skulle skötas bättre i privat regi. Inom sjukvården, äldrevården och utbildningen har deanställda pressats hårt av nedskärningar och minskade resurser. Och när destrejkar ifrågasätts deras fackliga rättigheter. SAF-chefen och borgerligapolitiker går ut öppet och kräver att de offentliganställdas strejkrätt skallomprövas. Jag måste säga att var ett glädjande undantag närhan här i, dag direkt uttalade att man icke fär ifrågasätta deoffentliganställdas strejkrätt. Men frågan är om ärrepresentativ för i den uppfattningeneller om det bara är hans privata åsikter. Vi vet atf politiskaorakel i är av en annan uppfattning. Regeringsföreträdare uttrycker sig inte lika öppet som desom direkt kräver att de offentliganställdas strejkrätt skall inskränkas, meninnebörden i vad regeringen säger blir densamma. Den säger att man skall falasvid efter konflikten och mäta erfarenheterna mot de huvudavtal som finns med deoffentliganställda. Att de offentliganställdas strejkrätt ifrågasätts är bådeupprörande och oroande. Ett ifrågasättande av strejkrätten innebär i praktikenatt de offentliganställda fråntas förhandlingsrätten. Vilka andra maktmedelstår till buds för de anställda vid förhandlingar om strejkmöjligheten upphävs?Skall de offentliganställda vara helt utlämnade åt arbetsgivarnas godtycke ochlöneförhandlingar bedrivas som MBL-förhandlingar, dvs. att den som har maktenavgör vilka avtal som skall gälla? Skall vi förse MBL med en ny paragraf, somföreskriver arbetsgivarens skyldighet att meddela om ny lön införts eller omavtalen fortfarande gäller? Krav på slopad strejkrätt för de offentliganställda ärinte bara ett slag mot förhandlingsrätten, det är också ett slag motjämlikheten och kvinnorna. Det är främst kvinnor som är anställda inom denoffentliga sektorn. har kvinnorna inte förmått atf föra fram sina kravmed samma kraft som manligt dominerade fack, exempelvis metallarbetarna. Ettexempel på deffa är att kvinnorna generellt sett fortfarande har lägrelöner än männen. Inom sjukvården har personalen, som främst består avkvinnor, alltid tvingats aft sätta sina egna krav på arbetstider ocharbetsförhållanden i bakgrunden och patienten i förgrunden. kan vikonstatera att det finns ett starkt stöd hos allmänheten och patienterna för devårdansfälldas strejk. Att de offentliganställda inte skulle behöva sammafackliga rättigheter som andra grupper motiveras ibland av att de skulle ha enstörre anställningstrygghet än andra. Men anställningstryggheten inom denoffentliga sektorn är en illusion. har de ständigt arbetatunder hot om verksamhetsminskningar, och minskningar har också genomförts.Många har enbart vikariat med ständiga omplaceringar som följd. Vilka andragrupper skulle acceptera sådana arbetsförhållanden? I debatten om de offentliganställdas lönekrav finns ocksåstarka krafter som tar chansen att blåsa upp motsättningar mellanprivatanställda och de offentliganställda. Syftet är givetvis aft splittralågavlönade privatanställda och offentliganställda. Men det är en falskmotsättning, som inte har något stöd i verkligheten. I verkligheten bestårmånga familjer av en lågavlönad privatanställd och en lågavlönadoffenfliganställd. Här är det den samlade familjeekonomin som gäller. Man fårbetala lika mycket för korven oavsett om man är privatanställd elleroffentliganställd. Då står man på samma sida i kravet på en lön att leva på.Det är beklagligt att företrädare för hjälpt till att blåsa liv i falskamotsättningar mellan låglönegrupper. Dess bättre rör det sig enbart om en litenkrets av förhandlare. Har de redan glömt bort Dalauppropet, som formuleradekravet på höjda reallöner, solidaritet med de offentliganställda och en rättvisfördelningspolitik? behövs det en gemensam front mot regeringens diktat iavtalsrörelsen. Vi måste också tillsammans försvara vår offentliga sektor. Angreppen om bristande effektivitet i den offentligasektorn, vare sig de kommer från eller de borgeriiga, som frånBengt , kräver förtydliganden för att inte vara renaskamgrepp. Vad menar ni egentligen? Är personalen inom exempelvis sjukvårdenlat och arbefsoduglig? Drar de benen efter sig på sjukhusen och vårdcentralerna?Behandlar de fel patienter, eller är man för generös när man diagnostiserarsjukdomar? Är det inte effektivt och lönsamt att behandla alla patienter, ellerär det några som inte skall ha behandling? Vilka mått skall vi använda oss avför att mäta effektiviteten inom sjukvården? De mått som vi har sägeringenting om effektiviteten. Det som ser effektivt ut i statistiken är kanskeineffektivt sett ur ett samhälleligt perspektiv. anses t. ex. kortavårdtider pch snabb pmsättning på patienter vara ett effektivt resursutnyttjande.Men om man analyserar den effektiviteten blir man varse att de kortavårdtiderna leder till att samma patienter har flera vårdomgångar under ett årpå grund av aft de inte hunnit bli friska under den korta vårdtiden. Det kanockså se effektivt ut med många korta besök på vårdcentralerna. Men hur blirdet med effektiviteten, om det är samma patienter som ständigt återkommerdärför att sjukvården aldrig har tid nog att verkligen ta reda på vad somframkallar ohälsan hos människorna? De mätmetoder vi har ger oss alltså inget besked omeffektiviteten i sjukvården. Och de som klagar över brist på effektivitet harinte kunnat ge några förslag på hur man egentligen skall mäta effektiviteten. Om det inte är det sätt varpå sjukvården, barnomsorgenosv. bedrivs som avses när man riktar kritik mot verksamheten för bristandeeffektivitet, måste det klart anges vilka delar inom den offentliga sektorn ochvilka personalgrupper som inte är tillräckligt effektiva. Självfallet skall krånglig och onödig byråkrati avskaffas.Men alla förespråkare för avskaffande av onödig byråkrati är inte trovärdiga.Vi har sett exempel på att borgerliga politiker infört krånglig byråkrati inomområden som tidigare fungerat rationellt och obyråkratiskt. Jag avserinförandet av patientavgifter vid besök hos distriktssköterskor. Vill manavskaffa dyr och onödig byråkrati inom exempelvis sjukvården - vilket deborgerliga säger att de vill göra - bör man föreslå ett slopande avalla patientavgifter. De utgör av landstingens inkomster ochförorsakar ett merarbete som förmodligen äter upp den största delen avinkomsten. De som faller in i kritiken mot den offentliga sektorn ochtalar om brist på effektivitet utan att exakt ange vad som avses ger sitt stödtill dem som vill överföra den offentliga sektorns verksamheter fill privatavinstintressen. gjorde ett nyttdebattinlägg avseende den pågående arbetsmarknadskonflikten. Då presenteradesen promemoria om ekonomi, byggd på rapporter från konjunkturinstitutet.Siffrorna pekar på dystra år för kommunerna. Enligt hadekommunerna ett underskott på 3,6 miljarder . förväntas underskottetbli 4,9 miljarder och 1987 3,2 miljarder. har något lägreunderskottssiffror i sina beräkningar, och där spår man t. o. m. aft det 1987skall bli ett överskott på 0,5 miljarder. nya bedömningar av kommunernasekonomi framstår som paradoxala vid en jämförelse med de bedömningar somgjordes i statsbudgetenoch den reviderade finansbudgeten. I statsbudgeten framhölls den storalikviditeten inom kommunsektorn - den angavs till 35 miljarder - somgarant för aft staten kunde fa pengar från kommunerna för att minskabudgetunderskottet. I tilläggsbudgeten tog man den beräknade goda finansiellasituationen i kommunsektorn till intäkt för att dra in ytterligare miljarderfrån kommunerna till statskassan. Hur skall man egentligen tolka de dubbla budskapen ipromemorian och statsbudgeten? Kan inte räkna? Eller tarman där fram de siffror som behövs för stunden för att legitimera den fördapolitiken? När staten behöver pengar för aft minska budgetunderskottet hänvisarman till ett stort överskott i kommunsektorn. efteråt, när deoffentliganställda kräver skäliga löner, har plötsligt miljarderna försvunnitoch i stället blivit ett underskott. Om nya uppfattning om kommunernasekonomi inte är ett nytt diktat i,avtalsförhandlingarna, förväntar vi oss attdet snart läggs fram ett regeringsförslag om att återställa konfiskerademiljarder till kommuner och landsting för att de skall kunna ombesörja sinviktiga verksamhet, som de flesta av oss är helt beroende av. har den socialdemokratiskaregeringen fört en framgångsrik polifik, som lett till att vi är på väg ut urde akuta ekonomiska problemen. Våra balansproblem är mindre och våra resurserhar vuxit. Detta har skett som vi har värnat om den gemensammavälfärden, om trygghetssystemet och om sysselsättningen. För att tillväxten i den svenska ekonomin skall blitillräckligt hög och sysselsättningen öka i önskvärd utsträckning utan atfbytesbalansen försämras, är det nödvändigt att konkurrenskraften är god. Detkrävs att den inhemska kostnads- och prisökningen inte är högre än i våravikfigaste konkurrentländer, och det kräver i sin tur att den nominellalönestegrings-takfen i den svenska ekonomin sjunker. Ett fullföljande av denförda ekonomiska politiken kräver sålunda atf vi varaktigt kan däriipa pris-och löneutvecklingen. Att skapa ett utrymme att förhandla om är, som statsministernsade i sitt anförande, den viktigaste insats regeringen kan göra för,avtalsrörelsen. Regeringen skall godkänna de avtal som träffas av statensarbetsgivarverk. Till yttermera visso skall avtalen undersfällas ochgodkännas här. Detta innebär självfallet att regeringen blir inblandad i vargränsen går för ett ansvarsfullt avtal på det statliga området. Regeringen skulle svika sitt uppdrag om den i efterhandlade skulden på arbetsmarknadens parter om priser, export, tillväxt ochsysselsättning ginge alldeles fel och inte försökte påverka utvecklingen medanden ännu går aft påverka. Visst kan en regering bara låta det hela löpa i väg -det harvi sett exempel på - men aft den socialdemokratiska regeringen engageratsig så hårt för att klargöra sambanden mellan löner, priser och sysselsättningberor pä aft de berör själva fundamentet för en framgångsrik ekonomisk politik.Vi måste få ner inflationen om vi skall klara ekonomisk tillväxt, reallöner ochsysselsättning. I anslutning till vad sade i sitt anförandevill jag säga atf en av de uppgifter som vi har lagt på oss alltsedan sommarenoch har varit just att klargöra att de ekonomiskaförutsättningarna inte är självklara: För det första att vi inte kan räkna med att effekterna iden svenska ekonomin av oljepris- och dollarprissänkningarna skall bli varaktiga. Vi måste också ha en beredskap åt andra hållet. Detta är ingenting som vi långsiktigt kan räkna oss till godo och därmed känna oss trygga och säkra för framtiden. För det andra att prisstegringarna måste bekämpas. Viskall ha så låga prisstegringar som möjligt; Jag vill emellertid säga till LarsTobisson atf det inte finns någon anledning aft spela upp en enskildmånadssiffra och säga atf den utgör något hot. i ett perspektiv ligger mani nuvarande situation ungefär på den linje som pris- och kartellnämnden räknatmed, utifrån en prognos om prisstegring under loppet av 1986. Sedan finnsdet däri säsongsmässiga förändringar, såsom de som skedde under september månadoch registrerades i den mätning som redovisades. Får jag, när jag ändå är inne på vad sade,också säga att jag tyckte det var en litet egendomlig diskussion han förde omvalutapolitiken. Den svenska valutakorgen är avvägd så att den skall varaen avspegling av våra handelsförbindelser. Det har blivit effekter på densvenska valutan tidigare genom konstruktionen av denna korg, när dollarkursengick upp och D-markskursen sjönk. gardet åt andra hållet, men i det långaloppet tar de ut varandra om korgen är riktigt avvägd. Några ledamöter har under denna allmänpolitiska debattberört och delvis kritiserat de ställningstaganden som regeringen och statensom arbetsgivare har gjort under den nu pågående avtalsrörelsen på denoffentliga sektorn. Jag finner det angeläget att ge min syn på det uppkomnaläget, och det finns också skäl att försöka se framåt och kommentera vilkaolika vägar som ligger framför oss för att vi skall undvika att utvecklingenunder upprepas. Jag vill gärna markera de utomordentliga insatser som görsinom vård, omsorg och förvaltning i kommuner, landsting och stat - därom finnsingen tvekan. Vi socialdemokrater betackar oss för att bli hopbuntade med deborgerliga partierna när det gäller försvaret av den offentliga sektorn. De tväsenaste valrörelserna är ett uttryck för det. Jag vill också tillbakavisa tt det först i ett sent skedeav avtalsrörelsen skulle ha klargjorts vilka förutsättningar som gäller för enframgångsrik avtalsrörelse. Regeringen klargjorde i både budgetpropositionenoch kompletterings-propositionen mycket tydligt önskvärdheten av en snabbavtalsrörelse som syftade till ett flerårigt avtal. Det klargjordes medutomordentlig tydlighet att det gällde atf parallellt få ned takten i pris- ochkostnadsökningarna för att väg därigenom skulle beredas förreallöneförbättringar. Förutsättningarna för att avtal snabbt skulle kunnaträffas på det offentliga området underlättades av den lösning som, visserligeninte utan svårigheter, växte fram på det privata området tidigt i våras.Lyckades man på det privata området att genom samordnade förhandlingar relativtsnabbt komma fram till en ramöverenskommelse för en fvåårsperiod gavs det ocksåbättre förutsättningar att komma fram ganska snabbt på den offentliga sidan. Det storaflertalet löntagare, såväl privat som offentligt anställda, kommer atterhålla betydande realinkomstökningar genom atf prisstegringarna blir mycketlägre än , och även ser det ljust ut. Till bilden hör aftregeringen i god fid har givit ytterligare ekonomiska förutsättningar genom atttidigt lägga fram förslag till inkomstskatteskalor . Där harregeringen skapat en grund för aft avtalsrörelsen skall underlättas. Man kan självfallet fråga sig, mot bakgrund av de sällsyntgoda förutsättningarna i form av stora reallöneökningar och ett givetprivatavtal, varför vi har hamnat i en avtalssituation på den offentliga sidanmed tre strejkskeden. Det finns ett antal faktorer som har bidragit till denkomplicerade situationen på den offentliga sektorn. var de sex fackligaförhandlingsorganisationerna på den offentliga sidan djupt oense om självaförhandlingsuppläggningen. Några ville förhandla snabbt och föresommaren. En facklig organisation gick ut i strejk innan någonegentlig budgivning hade startat, för att understryka att det var bråttom.Andra ville absolut vänta med alla realförhandlingar . Detta skapade en situation som var mycket svårforcerad,och det blev nödvändigt för regeringen att tillsätta en . Dethar ingenting med tvångsmedling atf göra, som någon av ledamöterna påstod. har därefter lämnat ett flertal budsom inte har kunnat antas av samtliga parter. Orsaken till att buden infe harlett fram till avtal är inte bara oenighet mellan arbetsgivare och arbetstagareom nivåerna och andra villkor, utan det är i hög grad också atf de fackligaorganisationerna inte inom sig och sinsemellan haft en gemensam uppfattning omhur ett tillgängligt löneutrymme bör fördelas. Trots att arbete, sedan strejkernablåstes av, ledde fram till atf direkta förhandlingar upptogs är det , efterendast ett par dygns förhandlande, strejk på det kommunala området ochomfattande varsel om strejker på det statliga området. Avtalsrörelsen har också varit komplicerad därför att destora lönenivåökningar som ägde rum på den offentliga sidan 1985 har lett tilllönekostnadsökningar och inkomstökningar 1986. Man kan emellertid ställa frågan om inte en huvudorsakfill att det har blivit en så komplicerad avtalsrörelse, särskilt på denoffentliga sidan, är atf det är mycket svårt för fackliga organisationer attställa om sina krav från en långvarigt onormal situafion till en mera rimligoch normal. Under en lång följd av år låg lönestegringsnivån genomsnittligt på10 % och prisstegringen en bit över. Följden blev kraftigt sänkta reallöner. Nuhar vi genom en framgångsrik ekonomisk politik fått produktionsökning igen, ochgenom den sänkta inflationstakten får vi utrymme för reala förbättringar medavsevärt lägre lönekrav. Men denna insikt har på en del håll svårt att trängaigenom, på samma sätt som en del företag tycks behålla ett gammalt ochfelaktigt beteende när det gäller prissättningen på varor. Man kan ha en vissförståelse för att det innebär svårigheter för fackliga organisationer atttänka om och ställa om från sina tidigare krav. Men det är nödvändigt. Men ligger inte en av grundorsakerna fill den uppkomnasvåra situafionen i att det under de tidigare åren blev naturligt att ställamycket höga krav? Jag kan ställa den motfrägan till de borgerligarepresentanter som vill se orsakernatill den uppkomna avtalssituationen i vad som inte skulle ha sagts avregeringen i valrörelsen eller vad som har sagts av regeringsföreträdare isjälva avtalsrörelsen. Är inte själva huvudproblemet att mänga tror sig i ettslag kunna vinna tillbaka det man förlorade i köpkraft under ett antalborgerliga år? Finns det då inte anledning till eftertanke på den borgeriigakanten i fråga om vad som är orsaken till den uppkomna situationen? 21LARS () replik; när båda morgontidningar medanledning av sfrejksituationen har ett och samma ord på löpsedeln - kaos - voredet faktiskt egendomligt om löneministern, som han tydligen planerat, kundesitta stilla i sin bänk och bara småle därtill. Jag sätter värde på att vi harfått detta tillfälle att diskutera en mycket allvarlig situation. Jag har infe kritiserat regeringen eller löneministern föratt han vill försöka hålla igen på löneutvecklingen på det offentliga området.Vi har i finansutskottet tagit över den roll som lönedelegationen tidigarehade. Jag har själv där sagt, det tror jag atf löneministern kan intyga, att iden rollen är vi alla, från moderater till kommunister, arbetsgivare. Vi skallnaturligtvis också spela den rollen. Vad jag har kritiserat är att regeringenoch löneministern enligt min mening inte har agerat med den konsekvens ochkraftfullhet som krävs för atf klara hem en mycket komplicerad förhandling somdenna. Det gäller alltså sättet att uppträda. Jag medger, som jag gjorde i mitt första anförande, attdet grundläggande problemet inte är löneministerns utan det härrör från sättetatt lösa upp den förra statstjänstemannakonflikten . Inför ettstundande val bakade man ihop det enorma överhänget, vilket gjorde att manegentligen kunde se att den typ av brytning som vi nu har skulle blioundviklig. Därtill har man kommit igen redan i finansplanen, som löneministernskryter med, och sagt att vi skall ha tvåårsavtal med noll första året. Detskulle vilken förhandlare som helst säga inte var någon särskilt klok tillsattes långt innan parterna hade bett om det. Inför enstrejk på ett avtalsområde satsade man på storlockout på ett annatavtalsområde. När tiden närmade sig för att den skulle utlösas, visade det sigaft den var ett tomt hot. Den gick inte atf genomföra. har man lämnatoklara besked om vilken syn man egentligen har haft på de medlarbud som harlagts. På ett sent stadium gav man till ett rytande och sade att nu är nivånför hög. Men, löneministern, inte kommer detta att hjälpa till atf få ned nivånså att den kan accepteras ur synpunkten att hålla tillbaka kostnadsstegringen. När det gäller fördelningen erinrade jag tidigare om depersonalpolitiska riktlinjer vi har lagt fast i . Får jag frågalöneministern; Står dessa fast? Kommer åtgärder att vidtas i årets avtal sominnebär atf rekryteringen av nyckelpersonal till underlätfas? Jag skall återkomma till frågor om valutapolitiken ochprisutvecklingen. Det är också viktiga beståndsdelar av denna debatt. Men jagskulle vara tacksam för att få svar på de första frågorna till att börja med. 22INGEMAR () replik: Å. sade att han inte villebli hopbuntad med de borgerliga partierna när det gäller den offentligasektorn. Jag förstår inte riktigt vad han menar. Låt mig upprepa vad jag sade imitt anförande, nämligen att de anställda inom den offentliga sektorn, ivården, i barnomsorgen och på andra håll, gör mycket förtjänstfulla insatserav hög kvalitet och atf de därför i många fall har gjort sig förtjänta av enbättre ersättning för det arbete än de får. Vad vi däremot brännmärker i regeringens inställning äratt man inte vill ge samma erkännande till dem som gör liknande insatser ienskild regi, de som arbetar i enskilda daghem, i enskilda vårdhem, iflykfinganläggningar och på andra håll. Varför är det så svårt att ocksåerkänna att de gör förtjänstfulla insatser och att ge de människor som villarbeta på det sättet samma stöd och uppskattning? Som konsumenter har vi behovav alternativ, de anställda har nytta av att det finns inte bara enarbetsgivare. Det är faktiskt både för allmänhetens och för de anställdas bästasom vi arbetar för alternativ till det som utbjuds i den offentliga sektorn.Nog om detta. Jag,håller med .