prot · GA0964 · 1986-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1986/87:64 1 8 Justerades protokollet för . AnL 1 CARLBILDT (m): För sedan fick jag ett brev som jagsedan dess har burit med mig. Det var från , som är moderatpartimedlem och till yrket ålfiskare i i . Hans brev gällde miljön och miljöpolitiken. Som ålfiskarehade han konkreta erfarenheter av de förändringar i främst vår havsmiljö sominträffat under . Han skrev så här: "har två massafabriker i och Mörrumförstört ålfisket för oss här i med sina utsläpp. Vi har försökt attsadla om fill torskfiske vår och vinter, men har bottnen i havet blivit såförsurad att torskrommen infe kan kläckas. Blåstången har försvunnit ochersatts av helt nya alger som sätter sig i näten. Näten blir så tunga aft desjunker, följden blir ingen fisk." Hans budskap till sitt parfi var att vi skulle föra frammiljöfrågorna med ökad tyngd . Det kommer vi också attgöra. Det är naturligt för oss moderater att känna ett specielltansvar för natur och miljö. Det ligger i vår konservativa grundsyn att varavarsamma om def arv vi fått och är safta att förvalta för kommandegenerafioner. För oss har miljöpolitiken heller aldrig varit skild frånpolitiken i övrigt. Vi har vävt samman miljöfrågorna med jordbrukspolitiken,med mark- och bostadspolitiken, med energipolifiken och med vår syn påindustriell utveckling. Men framför allt har vi saft miljöpolitiken i sambandmed vår syn på enskilt ägande och ansvar. har det varit just enskilda människor -jord- och skogsbrukare, skärgårdsbor, fritidshusägare och naturvänner- somformat och bevarat det natur- och kulturlandskap som vi svenskar är så oerhörtfästa vid. Man har ägt sin mark, och man har känt ansvar för sin natur. Ägandeoch ansvar har varit och är oupplösligt förenade. Det är också när def personliga ansvaret åsidosatts som destörsta miljöbrotfen har begåtts. I sin extrem visar sig detta i öststaterna.Länder som byggts upp efter renläriga socialistiska principer, och där defpersonliga ansvaret fullständigt utraderats, brottas med miljöproblemlångt värre än nästan alla andra länders. Men även i vårt land har frånvaron av personligt ansvaribland fått allvarliga konsekvenser. När befongpolitikens härjningar pågick somvärst var def statliga byggnadsplaner och kommunala moderniseringsprojekt somsatte en ny och kall prägel på vår närmiljö. För staten är det lätt aff fattabeslut om en stor nationalpark, men lika lätt att fatta beslut om ett stortingrepp i denna för aft behovet av en ny väg eller en ny kraffdamm anses krävadet. Socialdemokraterna har infe lyckats med sinmiljöpolitik. När man spelat bort def personliga ansvaret och isoleratmiljöpolitiken har man skapat en situation där man för en politik som ställertill miljöproblem, och en annan som skall ställa dem till rätta. Så får detinte vara. Vi står under de kommande månaderna inför viktiga beslutpå främst det energi- och miljöpolitiska området. Kärnkraftens risker är väl kända. De är små, men de ärinfe obefintliga. Vi vet aft vi oavsett säkerheten i våra egna kärnkraftverkinte kan gardera oss helt mot konsekvenserna av osäkerheter i andra länderskärnkraftverk. Alternativen till kärnkraft är få. Tanken att det skullegå att dramatiskt minska el- och värmeförsörjningen i torde efter degångna köldveckorna ha något färre anhängare. Att bygga ut vattenkraften går,men få är beredda aft göra de ingrepp som en utbyggnad av de orördahuvudälvarna skulle innebära. I ett europeiskt perspektiv är det kol som är def verkligaalternativet till kärnkraften. Och kol skulle bli ett huvudalternativ även förSverige om def skulle fatfas beslut om snabbavveckling av kärnkraften. En europeisk övergång från kärnkraft till kol skulle ledatill nya miljöpå-fresfningar för . I en rapport till energirådet talarnaturvårdsverket om risken för "allvarliga miljöförändringar i månganafurtyper i ". Den risken är vi inte beredda att ta. Vi läser redan i tidningarna om hur de nyaförsurningsalgerna klättrar i träden på . Vi vet att tusentals avSmålands glittrande sjöar är livlösa-döda. Vi ser hur luffen överGöteborg leder till att sjuka blir än sjukare. Jag skall skriva - jag har inte hunnit göra det än - ettsvarsbrev till i , och sända honom den stora miljömotionsom vi moderater har lagt fram till detta . Den anger vår syn på natur-och miljöfrågorna, och den visar vägar-genom skärpta gränsvärden för utsläpp,ett nytt miljöavgiffssysfem och en politik som gör det möjligt aff minskaförbränning och försurning - att skydda vår natur och vår miljö. Jag vet inte alls om blir nöjd.Egentligen hoppas jag att han infe blir det, eftersom detta är ett område därdet finns så mycket aff göra. Årets finansplan inleds som vanligt med någravälformulerade sidorom den s. k. tredje vägens ekonomiska politiks storartadeframgångar . Men när man läser dokumentet, blir tonen gradvisen annan, därför att siffrorna tränger sig på. Överskottet i bytesbalansensjunker samnian. Lönekostnadsökningarna är för höga. Inflationen kommer attöka. Vår exportindustri förlorar långsamt marknadsandelar. När regeringen gjorde jättedevalveringen tillhörnstenen i sin ekonomisk-politiska strategi var tanken att därmedskulle komma in i ett skede av export- och investeringsledd tillväxt, somskulle föra oss ur de bytesbalansproblem som vi levt med sedan mitten av1970-talet. Inledningsvis gick det bra, t. o. m. avsevärt bättre än väntat, ioch med att främst den amerikanska ekonomin drog i gång världshandeln på ettsätt som knappast någon hade räknat med. Framgångarnaför 1983 och 1984 har sin rot i just detta. Aff devalvera är lätt. Def är förödande enkelt. Att skördade inledande framgångarna av en devalveringspolifik är knappast svårare. Defsvåra kornmer alltid senare - att få ner pris- och kostnadssfegringarna tillsamma nivå som i viktigare konkurrentländer i omvärlden, att se till attexportökningen infe blir tillfällig, därför att inflationsbekämpningenmisslyckats och därför aft investeringarna inte fått fram tillräckligt månganya fabriker och företag. 1986 blev äter då hade litet tur.Oljepriserna mer än halverades, som såväl dollarn som deinternationella räntorna sjönk. Vi fick en omvänd oljeprischock, fill nytta förfillväxt, bytebalans och inflationsbekämpning. Ändå blev 1986 inte så bra som de flesta hade hoppats.Oljan, dollarn och räntan förbättrade vår bytesbalans med ca 20 miljarderkronor, och ändå stannade dess överskott vid ca . Inflationensjönk, men ändå bröts avtalens pristak igenom med en ny osäkerhet som följd. Avden fillväxtpolitik som t. o. m. regeringen talade om blev i stortsett intet. När budgeten och finansplanen presenterades blevreaktionen negativ. Räntorna gick upp, och börsvärdena gick ned. Denlångsiktiga betydelsen av kortsiktiga förändringar som dessa skall inteöverdrivas, men alla vet aft det som inträffat under de senaste veckornainnebär aft en skeptisk bedömning av regeringens ekonomiska politik och enbekymrad bedömning av ekonomiska utveckling har börjat bli alltmerdominerande. Tyvärr kan jag inte se annat än att dessa mera skeptiskaoch bekymrade bedömningar är riktiga. Regeringens budget har, med rätta, beskrivits somuppgiven. Problemen med de för höga lönekostnadsstegringarna beskrivs, men utanaft man gör någonting åt dem. Problemen med tillväxten döljs inte, men någraåtgärder är inte aktuella. Problemen med de sjunkande byfesbalansunderskottenlyser igenom, men någon politik för aft vända utvecklingen läggs inte fram. Ochdärmed är risken överhängande för att vi nu ser den s. k. tredje vägens ekonomiskapolifik fullborda sin cirkelgång och återvända fill utgångspunkten. Den exportledda tillväxten har vi för länge sedan lämnatbakom oss. 1986 hade vi en utpräglat konsumfionsledd tillväxt, och t. o. m.regeringens egna siffror tyder på aft av tillväxten 1987 kommer affhärröra just frän konsumtion. eller senare kommer detta att leda oss tillbaka in ide stora byfesbalansunderskoffens problem. När vi lagt ansträngningarna attarbeta oss ur de problemen åt sidan och i stället tycks tro att vi kankonsumera oss ur dem, harvi faktiskt återvänt till den filosofi som i början och mitten av 1970-taletbäddade för de svåra problemen. När cirkeln sluts är vi själva knappast herrar över. Detavgörs till stor del av den internationella ekonomin. Men aft situafionenkommer att bli gradvis alltmer bekymmersam är det få sombetvivlar. Den för svaga budgeten, och den ofördelaktigaufvecklingsriktningen i vår ekonomi, har redan avsatt sina resultat. förkunnade statsråden ochJohansson aft allmän prisreglering återinförts för aff man skall försöka att fåstopp på prisstegringarna. Det finns ingen som tror att detta kommer att ha någon somhelst betydelse för att bromsa inflationen. Jag tror faktiskt aft inte ensherrarna lever i några sådana illusioner. Även de har iklarare stunder sagt def som alla vet, nämligen att prisregleringar ärmeningslösa slag i luffen som oftast leder till långt större problem än de somde till äventyrs löser. Hade det varit möjligt att lagstifta bort inflationen,hade det gjorts för länge sedan. Men den allmänna prisregleringen visar aft den ekonomiskautvecklingen redan nu håller på att glida regeringen litet ur händerna. Det vi ser nu är bara början. Åtgärd kommer att följa pååtgärd. Symtomen på problemen i vår ekonomi kommer aff tvinga fram gradvis nyaimprovisationer. Jag har fått frågan: Vad är det som kan göras för aft rättatill situafionen? Svaret är: Mycket litet. Ty dagens problem är eft resultat avgårdagens försummelser och misstag. I ekonomisk politik kommer resultaten -goda såväl som dåliga - först . Det finns inga snabbalösningar. Hade vi 1985 fåft den skattereform krävde,hade vi 1986 haft marginalskatter som hade gjort det möjligt aft hålla nere dehöga lufflöneökningarna och som därmed nu 1987 hade gett oss lägre inflation,bättre konkurrensförutsättningar och högre sysselsättning. är det desto vikfigare aff rikta blicken framåt och attförsöka se hur vi kan utforma politiken och åren därefter. Detamerikanska s. k. Brookinginstifufet, vars polifiska inriktning i välnärmast kan karakteriseras som försiktig vänster, har presenterat enpå många punkter intressant analys av den svenska ekonomin. En del som institutet skriver finns def anledning attsätta frågetecken i kanten för., och det har ju också de svenska ekonomer somkommenterat rapporten gjort. Men åtskilligt finns det anledning för oss allaatt ta ad notam. Studiens mest uppmärksammade slutsats är att det inte ärmöjligt att förena en fortsättning av dagens politik med fortsatt stabil kursför den svenska kronan. Slutsatsen kan också formuleras så. att den s. k.tredje vägens politik i sin nuvarande utformning leder fram mot nyadevalveringar. Studien rekommenderar också sådana i form av en s, k. flytandevalutakurs. Denna rekommendation är oacceptabel. Den accepteras inteav oss, och den accepteras, såvitt jag kan förstå, inte heller av regeringen.Vi kan aldrig lösa våra ekonomiska problem genom att gång på gång skriva nerden svenska kronans, och därmed indirekt vår nations, värde gentemot omvärlden. Dét som krävs är i stället en politik som far tag i degrundläggande problemen i vår ekonomi, I sammanfattningen av Brookinginsfitutets studie ochrekommendationer sägs att "underskotten måste minskas, kommunernas ansvarför de egna utgifterna måste förstärkas, de sociala välfärdsprogrammen bordeutvärderas efter deras effekter, onödiga inkomstöverföringar ochkapitalsubventioner borde avskaffas och användningen av avgifter föroffentliga tjänster borde utökas". Att man lägger till, aft"alla dessa förslag har det gemensamt att de är ganska lätta attinföra" visar att studiens författare aldrig kommit i närkonfakt med densocialdemokrafiska polifiska maskinens alla blockeringar, fördomar ochnedgrävda intressen. Ty det är just denna typ av strukturförändringar som krävsför att vi skall kunna undvika att på nytt hamna i en devalveringssifuafion. Den viktigaste reformen är en omfattande skattereform. Ensådan har vi moderater ända sett som kärnan i varje politik som villkomma till rätta med våra problem och skapa förutsättningar för bäde valfrihetoch välfärd. Menfortfarande verkar denna sä nödvändiga reform vara långt avlägsen. Den s, k, underbara natten 1981 sköt den nödvändigaskaftereformen pä framtiden. har socialdemokraterna bromsat ochförhalat varje tanke på en genomgripande reform. Det är först under def allrasenaste året, och med inriktning en bra bit in på 1990-falet, som man börjatröja viss insikt om att någonting måste göras. Sent skall syndaren vakna. Vi moderater har till denna riksdag lagt fram omfattandeskaffepolitiska förslag. För det första har vi presenterat ett konkret förslag tillskaftesänkning 1988 för så gott som alla löntagare. Vimenar att en sådan skaftesänkning är en absolut förutsättning för att def iavtalsrörelsen skall gå att förena löntagarnas krav på pengar kvar ilönekuverten med den samhällsekonomiska nödvändigheten av att hålla fillbakakostnadsstegringarna. Regeringen hoppas att nya kafferep i skall klaraavtalsrörelsen , Den vägen är prövad och befunnen otillräcklig. Bara enskattesänkning kan lösa upp ekvationen. För def andra har vi presenterat riktlinjer för engenomgripande skattereform 1989 och 1990 som sänker inkomstskatterna fill 35 %för de flesta inkomsttagarna och för de högre inkomsttagarna. För det tredje har vi visat, att det med en restriktivutgiftsprövning och en rimlig tillväxt i samhällsekonomin är möjligt ochrealistiskt aff sänka det totala skattetrycket. Sänkningen av det totala skattetrycket är hörnstenen i vårskattefilosofi. Sänks infe def, blir varje skatteförändring bara enskaffeomfördelning, där sänkningar för vissa betalas med höjningar för andra.Och jag skall erkänna aft jag har mycket svårt aft se vilka grupper i dettahögskattesamhälle som skulle klara av ännu högre skatter än dem som de redanhar. Jag tror inte alla småhusägare med höga ränteutgifter, ofta unga barnfamiljer,gör det. Jag tror inte de småföretagare som satsat av sitt eget kapital för enbättre framtid för sig själva och sina anställda gör det. Jag tror infe aft demånga deltidsarbetandeeller de flesta av våra pensionärer gör det. Jag tror inte att de familjer sombehöver en ny tvättmaskin eller en ny dammsugare och som indirekt hotatmed en ny skaft gör det. Hela har slagit i skaftetaket, och därför måstevarje realisfisk skattereform också handla om att sänka det totalaskattetrycket. Det är vimoderater som står för den polifik som gör det möjligt. Alldeles säkert kommer vi att mötas av socialdemokrafiskaanklagelser om att vilja riva ner välfärdsstaten, ta, maten ur munnen påvanliga människor och att i största allmänhet föra nationen fillbaka tillmedeltidens påstådda mörker och elände,. Men den agitationenhåller pä att förlora sin kraft. Sänker man skaften, kan man också sänka bidragen. Och medsänkt skatt minskar många människors beroende av bidrag. Vi vet aft av demsom 1983 fick socialhjälp betalade mer i skaft än vad de fick i understöd. Med sänkt skaft ökar utrymmet för enskilda människors ochfamiljers valfrihet. Men för att kunna lösa våra problem och säkra välfärdensförutsättningar kan vi inte låta skaftereformen stå ensam. Vi behöver en politik som stimulerar de små och medelstoraföretagen. Det betyder mycket icke minst för de eftersatta regionernasmöjligheter till utveckling. Vårt förslag om aff ta bort skaften på detarbetande kapitalet skulle kunna betyda mycket. Vi behöver en polifik som bryter ner monopolen och skaparutrymme för valfrihet. Def är en rättvisefråga, men också en välfärdsfråga. Detvisar, om inte annat, vårddiskussioner. När inte har annatatt komma med än dels ett nytt korståg mot fritidspraktiker, som svarar för 1,5%cav den totala vården, dels att de som står i de olika sjukhus- ochlandstingsköerna i framfiden skall stå i en nationalkö, då är def inte mycketbevänt med politiken. För dem som har mycket pengar finns valfriheten . Men vi vill ha en valfrihet som man infe skall behöva att betala extraför, genom en lagstadgad rätt för den enskilde att få sin vård betald, också omden sker i enskild regi. Vi behöver också en polifik som frigör den viktigaservice- och tjänstesektorn. Vi behöver en polifik som öppnar mot omvärldeni allmänhet och i synnerhet. Ansvaret för välfärdens förutsättningarkräver en ny skattepolitik och en mer långsiktigt inriktad ekonomisk politik. Därutöver har vi politiker också ett ansvar för de frågorsom rör vår nations yttre och inre trygghet. Vi moderater hade hoppats aft def skulle gå att nå framtill en fyrparfiöver-enskommelse om försvarspolitiken. En sådan hade varit braför försvaret, och den hade varit bra för , Det blev infe så. Socialdemokraterna valde den billigauppgörelsen framför den breda. Och ställde sig till förfogande. Deninriktning som försvarspolitiken därmed ges är otillfredsställande. Det är bra aft försvaret får föraft reparera vissa av bristerna i utbildnings- och personalsituafionen. Detfinns ingen anledning att invända mot att avsätts tillprisreserver och fillutvecklingsprogram-för aff ersätta en planerad jaktrobot med en annan. Men det är på tok för litet, när fillskottef tillmodernisering och förstärkning stannar vid något mer än . Vårt luftförsvar blir för svagt i förhållande fillomvärlden. Def blir svagare än vad vi förutsatte i samband med försvarsbeslutet1982. Vårt ubåtsskydd får infe tillräcklig styrka. Den komplettaandra ubåts-skyddsstyrka som'marinen anser aft man så väl behöver kan intesättas upp. Vår armé riskerar att eftersättas. Den skall drabbas avännu icke kungjorda nedskärningar och indragningar. Uppgörelsen innebär sammantaget aft eftersläpningengentemot omvärlden kommer att fortsätta. Den som konstaterat def är infefrämst jag utan överbefälhavaren. Socialdemokraterna ville inte ge~ försvaret de resursersom krävs, och anslöt sig till'detta. Så blev det som def blev. Jagbeklagar det djupt. Sverigehade behövt en bredare och bättre försvarsuppgörelse. Polifik handlar om färdriktningar förframtiden, om de visioner och vägar som skall leda oss framåt i arbetet med attskapa förutsättningarna för en bättre framtid. Jag troratt vi är på väg in i ett skede äv fördjupad idédebatt. Den socialdemokratiska utvecklingsmodellen har uttömt sinkraft, och den socialdemokratiska politiken har blivit alltmer defensiv,principlös och fillbakablickande. Man tycks tro, aft det går att gå baklängesin . Diskussionen kring essä om makfen ochMachiavelli kan ses som den slutgiltiga slutpunkten för den socialistiska idénsdominans i svensk samhällsdebatt. är def friheten som i formuleringar är detavgörande politiska projektet för framtiden, och i den diskussionen ärsocialismen och dess kollekfivism ett avgörande hinder. Socialdemokraternas dilemma är att dess politik består aven lång serie föråldrade idéer, och allra mest föråldrad av dessa ärsocialismen. Def är dilemmat för svensk socialdemokrati, och det ärockså dilemmat för alla de av dess västeuropeiska systerparfier som brottasmed så påtagliga svårigheter. På oss - som förenar det liberala och det konservativa, detvå stora idétraditionerna i västerlandets frihefliga utveckling - liggeruppgiften aff visa vägarna fill det nya. Defförutsätter eft principfast försvar för värden som infe får rubbas. 1 fredags skrev författaren en tänkvärdartikel på kultursidan i , där han kritiserade def sk.symtomsamhället som tror att grundläggande samhällsproblem kan lösas genom aftman börjar aft . angripa deras symtom. Hans kritik - man kan diskutera den -riktade sig nu mot tron att man med en s. k. anti-våldsgrupp kån.få bukt medden oroande våldsutvecklingen. Ytterst, skrev Per , har dessa problem sinarötter i villkoren för våra barn och deras fostran. Och visst har han rätt. Det är lätt aft sé att det krävsfler poliser -regeringens nedskärningar är närmast en skandal! - men det krävsockså en annanfamiljepolifik, en bättre skola och en fasthet i normer och värderingar somkanske saknats . Friheten, rätten och ägandet får inte sättas på undantagpå det sätt som pensionsskai:ten och debatten kring den var eft exempel på. Vimoderater kommer att fortsätta att kräva fasta gränser för beskaftningsmakfenoch ett förstärkt grundlagsskydd för ägandet. De ined förtroendeposter i olika delar av värt samhällemåste vara redo att leva upp till sina idéer och ideal. Fonddirektörer somfriskt delar ut förmåner fill bankdirektörer, och bankdirektörer som tystaccepterar dessa förmåner, sviker de värderingar de sagt sig företräda. Det ärinfe bra - för någon. Vi moderater kommer att stå fast, vid vårt bestämdamotstånd mot fonderna. De må köpa sig in varhelst de förmår - de kommer ändåatt försvinna den dag denna riksdag får en icke-socialistisk majoritet. När vi lyfter blickarna ut över denna kammareoch detta land mot omväriden så brukar förtryckets mörker förefalla tämligenkompakt. Men jag tror att den bilden delvis är bedräglig. Våra idéer om frihet,värdighet och rätt för alla människor befinner sig faktiskt på frammarsch. Låt migpeka på två små ljus som tänts i detta mörker, I har och fåttåtervända fill av förvisning. Och lovar man, att nobelpristagaren roman om äntligen skall få ges ut i det land varstragedi den så gripande skildrar. t har Pinochet-regimen äntligen tvingats aft läggafram en lag som fillåter politiska partier aft verka inom vissa ramar. Trotssina mycket tydliga begränsningar hälsades lagen med tillfredsställelse av dendemokratiskt krävande kardinalen i . Men detta ändrar icke grunddragen i regimerna. Sovjetförblir en kommunistisk diktafur. är fortfarande en militärdiktatur. Mennågra nya ljus för friheten har tänts. Och det har vi all anledning att uttryckavår fillfredsställelse över. Ty friheten för de förtryckta i alla länder är i detlängre perspektivet en förutsättning också för vår fred och vår frihet. AnL 2BENGT (): För sedan träffade jag styrelsen förSTIL, . Den beskriver sig som enmedborgarrätfsrö-relse för handikappade. - Vi är trötta på att andra, icke-handikappade, bestämmeröver våra liv. Vi vill ha samma frihet, och samma ansvar, som andra, sade AdolfRatzka, en av inifiativtagarna till STIL. Def är STIL startade sin verksamhet.Den första uppgift som de gav sig i kast med var att utforma ett alternativtill hemtjänst och annan service som erbjuds dem som har funktionshinder avolika slag. I stället för att kommunala myndigheter i skilda sammanhang skallställa upp med biträden, vårdare eller hjälpare vill STIL ha en ordning, där desom sä önskar själva skall få anställa sina egna assistenter. Tanken är egentligen ganska självklar. Den som behöverservice skall själv få ställa krav och utforma den. har STIL nått ett efappmål. Ett projekt dras igång i fem kommuner här i , vilket innebär att 18 handikappademänniskor får möjlighet att själva anställa sina personliga assistenter, aftkliva in i arbetsgivarrollen. Det här är eft vikfigt försök. Det visar en väg aftutveckla välfärden. Vi har all anledning att noga följa försöket. Så småningomborde alla handikappade som har behov av personlig service få samma möjlighetsom och hans vänner aff anställa sina egna assistenter, aff bliherrar över sina egna liv. Def är befriande att träffa , , , Lars-Åkeoch de andra i STIL-gruppen. Osentimentalt, självklart och auktoritativt har detagit itu med sina svårigheter. Och kampen för integritet, människovärde ochsjälvbestämmande har också gjort dem starkare, gladare och mer utåtriktade. Detta är, herr talman, eft fint exempel på att närmänniskor, ensamma eller tillsammans, tar itu med problem, tar initiativ ochskapar nytt, sä växer de. inspirerar de andra till växt. Sä var det också i , ett litet samhälle i kommuni södra . Byn höll på att avfolkas. Sågverket kunde inte längre geårefruntsysselsättning. Det såg hopplöst ut. De flesta var uppgivna, men infe . Självgammal slalomåka-re och uppvuxen i insåg han att där fanns goda möjlighetertill skidturism. Den borde kunna ge kompletterande sysselsättning åt sågverksarbetarnaså aft de fick tillräcklig utkomst för att kunna stanna och rädda byn.