prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Vid riksdagsbehandlingen av förslaget till ny sekretesslagförutsatte att YFU skulle göra en noggrann genomgång av de enskildasekretessbestämmelsernas förhållande till meddelarfriheten (KU 1979/80:37 s.19). När det gäller förhållandet mellan meddelarfriheten ochlystnadsplikterna är del alltså två olika men sammanhängande frägor somaktualiseras. Den ena är om man i grundlag pä något sätt kan begränsamöjligheterna alt i vanlig lag inskränka meddelarfriheten när man där angervilka lystnadsplikter som skall ha försteg framför principen ommeddelarfrihel. Den andra frågan är om det finns skäl att göra en annanavvägning än den nuvarande mellan det område där meddelarfrihel råder och deldär tystnadsplikterna har företräde. Man kan uttrycka saken så att den förrafrågan gäller utformningen av grundlagsreglerna och den senare den materiellautformningen av de regler som finns samlade i 16 kap. sekretesslagen.Mellan frågorna finns det sambandet alt ändrade grundlagsregler givetvis kanpåverka regleringen i vanlig lag. Eftersom det ändå rör sig om två olika frågorbehandlar jag dem var för sig, och jag börjar med den mera övergripande. Grundlagsregleringen av förhållandet mellanmeddelarfriheten och tystnadsplikterna Frågan om en lämplig utformning av grundlagsreglerna omvilka tystnadsplikter som skall bryta igenom meddelarfriheten har visat sigvara svårlöst. En mängd olika lösningar har presenterats. Jagkan erinra om att del vid ändringar av TF förelåg flera alternativ(prop. 1975/76:204 s. 99-104). Av dessa valdes det som innebar atl man i vanliglag särskilt anger i vilka fall tystnadsplikter har företräde framför meddelarfriheten.Enligt min mening finns det ingen anledning alt gå ifrån den principiellalösning som dä valdes. Det betyder att jag i likhet med YFU avvisar tanken påalt reglera frågan helt i grundlag. Skall man mera utförligt än f n. i grundlagen regleraområdet för de kvalificerade tystnadsplikterna blir det alltså fråga om attåstadkomma ramar för den vanliga lagstiftningen på detta område. En möjlighet är dä den som JK pekade pä i 1976 årslagstiftningsärende och som innebär att man i grundlagen anger de principerenligt vilka gränsen mellan meddelarfrihelsbrytande tystnadsplikter och andrasådana skall dras i vanlig lag. Tanken är att man på detta område skulle fä engrundlagsreglering som motsvarar uppräkningen av de s. k. sekretessgrunderna i2 kap. 2 § TF (jfr prop. 1975/76: 204 s. 54). YFU har inte tagit fasta pä delta förslag, och inte hellerjag vill ansluta mig till det. Om man tar 2 kap. 2 § TF som förebild, uppnår man inte någon skyddseffekt i praktiken. Att hitta några andra ramar av liknande slag går knappast. Om man inte gör några större förändringar avgränsen mellan de meddelarfrihelsbrytande tystnadsplikterna och de andra, vilket inle är aktuellt här, kan man inte ange några sådana principer som att tystnads- 130 plikternaalltid skall ha företräde när uppgifter har lämnats i förtroendesi- Prop.1986/87: 151 tuationer, medan de alltid skall vika om det är fråga om uppgifteri ärenden av myndighetsutövning mot enskilda. En tredje möjlighet är dä att grundlagen - efter vissförebild i regleringen av tryckfrihetsbrotten - mer eller niindresjälvständigt anger de fall då tystnadsplikter "tar över"meddelarfriheten. En sådan lösning har YFU förordat. Den lösning som utredningen har stannat för innebär attinskränkningar i meddelarfriheten aldrig skall fä gä längre än vad somuttryckligen är medgivet i grundlagen. Delta vill utredningen i princip uppnågenom en förteckning som beskriver de undantagssituationer då meddelarfrihetenfår vika för de kvalificerade tystnadsplikterna. Beskrivningen är i flertaletfall så detaljerad att den nära överensstämmer med de bestämmelser i sekretesslagenoch andra lagar i vilka tystnadsplikter föreskrivs. Några tystnadsplikter,främst sädana som gäller skydd för enskilda intressen, ges dock en merasammanfattande beskrivning i grundlagstexten och förutsätter en utfyllnad ivanlig lag, YFU har så långt det är möjligt försökt alt uppnå den s.k. principen om dubbel täckning. Förutsättningen för att en tystnadsplikt skallha företräde framför meddelarfriheten skall således vara att detta ärföreskrivet både i grundlag och i vanlig lag. Härigenom har utredningen velatvinna den fördelen att en tystnadsplikt kan upphävas eller inskränkas genom enändring av den grundläggande tystnadspliktsbeslämmelsen. Däremot kan någon nykvalificerad tystnadsplikt, som inte ryms inom grundlagens ramar, inte införasulan ändring av själva grundlagen. Utredningen anser visserligen alt deföreslagna grundlagsbestämmelserna blir ganska omfattande och inle särskiltlättförståeliga. Med hänsyn till det stora värdet av en grundlagsreglering avmeddelarfriheten menar dock YFU att man utan avgörande nackdelar bör kunnavälja den av utredningen förordade lösningen. YFU:s förslag har fått ell blandat mottagande. För egen del vill jag först än en gäng understryka detslora värde som meddelarfriheten i vårt land har för den fria debatten och denoffentliga granskningen av myndigheternas verksamhet. För atl meddelarfrihetenskall tillgodose sill syfte krävs att regleringen av den är enkel, otvetydigoch lätlillämpad. Detta underströks också av föredraganden i 1976 årslagstiftningsärende (prop. 1975/76:204 s. 102). Alt sådana grundläggande kravuppfylls är nämligen av intresse både före den som avser all lämna en uppgift,t. ex. lill en journalist, för en myndighet som överväger alt efterforska enmeddelare och för den som lämnar upplysningar lill annan i förlitan på ettundantagslöst sekretesskydd. Klarhet i gränsdragningen främjar således bådeinformationsfriheten och sekretesskyddet. Också i förarbetena lill sekretesslagenframhölls att värdet av en reglering i hög grad blir beroende av hurbestämmelserna utformas. Om regleringen görs sä klar att den knappast gerupphov till några tolkningssvårigheter, kommer t. ex. benägenheten attutnyttja den sannolikt alt bli större än om den är så utformad att en tilltänktmeddelare aldrig med säkerhet kan förutse om hans meddelande kommer att vara slraffritt eller inte(prop. 1979/80:2 131 Del A s. 108). Jagkan lill fullo instämma i dessa synpunkter. De krav som jag nu nämnt Prop.1986/87:151 måsle givetvis också ställas när man överväger all genom engrundlagsreglering styra utformningen i vanlig lag av gränsdragningen mellande kvalificerade tystnadsplikterna och de andra. Jag vill erinra om minauttalanden i avsnitt 3.1 om atl det har varit en strävan i reformarbetet påfri- och rättighetsområdet att skapa ett skydd som är så otvetydigt som möjligtoch som kan tillämpas av alla de myndigheter och andra allmänna organ som haratt se till atl skyddet inle sätts åsido. Också de som vill utnyttja någon avde fri- och rättigheter som grundlagen reglerar skall veta vad de har all hållasig till. Man måste pä en grundlagsreglering på detta område ställa uppsärskilt stränga krav på klarhet och lättillgänglighet. Enligtmin och många remissinstansers mening uppfyller inle YFU:s förslag de krav somsåledes måste ställas. Det kan hävdas alt redan den nuvarande regleringen avförhållandet mellan meddelarfriheten och tystnadsplikterna är tämligensvårtillgänglig. Med den av utredningen förordade ordningen skulle regleringenbli än mer komplicerad. Bestämmelserna måste som YFU själv i viss män harerkänt betecknas som myckel svårtillgängliga även för den som behärskarnuvarande bestämmelser. En sådan lagstiftningsteknik inger sä starkabetänkligheter all jag anser övervägande skäl tala mot att man genomförutredningens förslag. Jag kan i sammanhanget hänvisa till atl en snarliknande,men likväl mindre invecklad lösning avvisades vid sekretesslagens tillkomst(prop. 1979/80:2 Del A s. 109). Jagkonstaterar alltså att det inte synes vara en framkomlig väg alt genom vad somkan kallas en materiell metod styra innehållet i den vanliga lag som skall angeundantagen från meddelarfriheten pä lyslnadspliktsom-rådet. Mot bakgrund av delreformarbete som har bedrivits på fri- och rätlighetsområdet kan det då finnasanledning atl överväga om man kan förstärka grundlagsregleringens skyddsverkangenom bestämmelser om ett särskilt, s. k. kvalificerat förfarande, som skalliakttas när meddelarfriheten skall inskränkas. Elt sådant förfarande haransetts vara en väsentlig förstärkning av RF:s rätlighelsskydd (prop.1978/79:195 s. 35). Underremissbehandlingen av kommitténs förslag har det också pekats pä denna metodatt stärka skyddet för meddelarfriheten. JO har föreslagit altförfarandereglerna i 2 kap. 12 § RF görs tillämpliga vid en ifrågasatt ändringav bestämmelserna om de kvalificerade tystnadsplikterna i 16 kap.sekretesslagen. En sådan lösning har den fördelen all den inle är behäftad medsamma lagtekniska komplikationer som de alternativ jag förut har diskuterat. Bestämmelsernai 2 kap. 12 § tredje stycket RF innebär att ett förslag till lag som angårbegränsning av vissa grundläggande fri- och rälligheter, bl. a.yttrandefriheten, på begäran av lägst tio riksdagsledamöter skall vila hosriksdagen innan det får antas. Undantag görs dock för delfallet att ett förslag vid omröstning i kammare får stöd av minstfem sjättedelar av de röstande. I så fall är förslaget antaget. Jaghar i etl annat sammanhang (prop. 1984/85:83 s. 4 f) anmält alt en ändring av dessa regler övervägs av folkstyrelsekommittén (Ju 1984:05). Del ärdock därvid fräga om en justering av tidsfristen och inte någon mera Prop.1986/87:151 genomgripande förändring. Tanken bakom detta särskilda beslulsförfarande är alt mankan fä etl uppskov med det slutliga ställningstagandet i . Man får dåbl. a. tid att noggrannare behandla den föreslagna rättighetsbegränsningen. Detskapas också ett större utrymme för den allmänna debatten i frågan. Det finnsdock en möjlighet att få till stånd ett snabbt avgörande utan att man för denskull släpper kravet på en skyddseffekt. Garantin ligger här i att beslutet isådana fall måste fattas med mycket stor majoritet. Förfarandet enligt 2 kap.12 § RF tillgodoser alltså i betydande mån samma syften som reglerna omgrundlagsliftning i 8 kap. 15 § RF. I praktiken når man en skyddseffekt sominte är så mycket sämre än den som en fullständig grundlagsreglering avförhållandet mellan meddelarfriheten och tystnadsplikterna skulle ge. Tystnadspliklsregler, som ju begränsar yttrandefriheten,omfattas inte f. n. av det särskilda förfarandet i RF i den mån de avseroffentliga funktionärer cch tillgodoser sekrelessgrunderna i 2 kap. 2 § TF (2kap. 12 § fjärde stycket RF). Delta hänger samman med det s. k.bihangsproblemet (jfr prop. 1978/79:195 s. 36 0. Detta aktualiseras l.ex. i detfallet atl en rällighetsbegränsning måste företas vid en reform som i övrigtinle har något med rätligheisskyddet att göra. Det kan t. ex. gälla en socialeller ekonomisk reform som kräver en tystnadsplikt för de offentliga funktionärersom skall administrera reformen. Skulle en föreskrift om tystnadsplikt varaunderkastad det särskilda lagsliftningsföifarandet skulle detta kunna påverkagenomförandet av hela reformen. Dä en sädan ordr.ing inte kunde godtasundantogs bl. a. lagstiftning angående tystnadsplikter från förfarandet närdelta infördes. Inte heller lagregler om vilka tystnadsplikter som harföreträde framför meddelarfriheten omfattas av det särskilda förfarandet (a.prop. s. 62). Detla beror på att TF och inle RF reglerar normgiv-ningen i frågaom meddelarfriheten (jfr 2 kap. 1 § andra stycket och 8 kap. 1 § RF). Enligt min mening kan del nu inle komma i fräga atl rubbagrundvalarna för rättighelsskyddei i RF. Del bör därför inte göras någonändring i det förhållandet atl fiertalet lystnadspliktsföreskrifter inleomfattas av det särskilda lagsliflningsförfarandel. Detla ställningstagandehindrar emellertid inle atl de särskilda förfarandereglerna förrättighetsbegränsande lagstiftning kan göras tillämpliga också på regleringeni vanlig lag av meddelarskyddet. Som JO har påpekat finns det nämligen ingentingsom hindrar all man särskiljer frågan, huruvida en tystnadsplikt skall vara avkvalificerat slag, från frågan huruvida en tystnadsplikt över huvud tagetskall införas. Det särskilda förfarandet kan med andra ord tillämpas vid enifrågasatt ändring av de bestämmelser som är intagna i 16 kap. sekretesslagen,fastän vanliga regler för lagstiftningen gäller vid ändring av de materiellasekretessbestämmelserna i övrigt. Att frågan, om en tystnadsplikt skall varakvalificerad eller ej, i ett lagstiftningsärende kan frikopplas från frågan omen tystnadsplikt över huvud laget skall införas eller ändras har för övrigterkänts redan tidigare (prop. 1975/76:204 s. 103). Fördelen med denna ordning är att meddelarfriheten får eltstarkare 133 skydd än f. n. Genom atl det särskildalagstiftningsförfarandet är tillämpligt Prop. 1986/87:151 förebygger man attmeddelarfriheten begränsas pä grund av tillfälliga opinioner ellerdagshändelser. Om inte en kvalificerad riksdagsmajoritet ger sitt stöd åt eltförslag alt låta en tystnadsplikt bryta igenom meddelarfriheten, kan enminoritet åstadkomma att förslaget får vila . Under denna lid gesrådrum för ytterligare överväganden om del önskvärda i den föreslagnabegränsningen av meddelarfriheten. Det särskilda lagsliftningsföriarande, som jag alltsåförordar för förslag till vanlig lag som begränsar meddelarfriheten iförhällande till en tystnadsplikt, bör regleras exklusivt i TF. Regleringenkan göras enklare än förebilden i 2 kap. 12 §RF. Alt den särskilda regleringen inte är avsedd att tillämpasvid lagstiftning som berör vanliga materiella bestämmelser om tystnadsplikt harjag sagt. Detta kommer också att framgä av alt undantaget i 2 kap. 12§ fjärde stycket 1 RF lämnas orubbat. Någon tvekan om huruvida del särskildalagsliflningsförfarandel skall tillämpas då det är fråga om en ändring avbestämmelser som rör meddelarfriheten kommer inte att behöva uppstå.Tillämpningsområdet bör därför bestämmas så att del omfattar bara förslag tilllag som begränsar meddelarfriheten och inte förslag som innebär att eninskränkning las bort. Någon särskild prövning av ,motsvarande den som kan ske enligt 2 kap. 12 § femte stycket RF, torde inteheller behövas, eftersom det inte gärna kan råda någon oklarhet i fråga omförslagets konsekvenser för meddelarfriheten. Enligt de nuvarande bestämmelserna i 8 kap. 18 § RF börlagrådets yttrande bl. a. inhämtas innan beslutar grundlag omtryckfriheten och lag om begränsning av rätten att ta del av allmännahandlingar. Gällande regler om inskränkningar i meddelarfriheten omfattasemellertid inle av om grundläggande fri- och rättigheter och därmedheller inte av föreskrifterna i 8 kap. 18 § RF om lagrådets hörande. Någon anledningatt ändra denna ordning anser jag inte finnas med det av mig nu framlagdaförslaget (jfr SOU 1983:70 s. 137). Sekretesslagens gränsdragning mellan kvalificeradetystnadsplikter och andra Vid tillkomsten av sekretesslagen ägnades storuppmärksamhet åt den avvägning som borde göras mellan intresset av sekretessoch intresset av offentlig insyn när meddelarfrihetens omfattning bestämdes.Etl flertal olika faktorer skulle beaktas enligt föredragande statsrådet (prop.1979/80:2 Del As. 111 f). t. ex. om en uppgift lämnats av en enskild i enförtroendesituation eller om uppgiften hänförde sig lill elt ärende ommyndighetsulövnitig. I del förta fallet borde meddelarfrihel normalt varautesluten. När det gällde uppgifter av det senare slaget borde däremot meddelarfrihelofta föreligga. Vid behandlingen i av förslaget till nysekretesslag godtogs i allt väsentligt vad som anförts i propositionen. uttalade därvid (KU 1979/80:37 s. 19) bl. a. att utskottets grundläggande 134 inställning var atl meddelarfriheten skall sträcka sig sålångt det är möjligt. 1986/87:151 Utskottet ställde sig därför intefrämmande till atl del kunde finnas utrymme för en ytterligare utvidgning avmeddelarfriheten i förhållande till propositionens förslag. Utskottet kundeemellertid inte bortse från risken alt den meddelarfrihel som föreslagits ipropositionen i vissa fall kunde sträcka sig för långt i förhållande lill iförsta hand den enskildes berättigade integriletskrav. Utskoltel förutsatte atlYFU skulle komma att göra en noggrann genomgång av de enskildasekretessbestämmelsernas förhållande till meddelarfriheten. lämnadedessa uttalanden ulan erinran. YFU har numera gjort en sädan genomgäng som riksdagenförutsatte. Utredningen har i stort sett godtagit den nuvarande omfattningen avundantagen frän meddelarfriheten pä tystnadspliktsområdel. Utredningens analyshar emellertid lett fram till en dei ändringsförslag. Dessa innebär bl. På skatteområdet föresläs att meddelarfriheten skall fåstörre utrymme än f. n. I och för sig sekreiessbelagda uppgifter skall fålämnas ut för publicering, om det står klart att röjandet kan ske ulan fara föratt någon part utsätts för men. Vid förvaltningsdomstolarna skallmeddelarfriheten gälla om det inte kan antas atl ett röjande av en uppgiftinnebär fara för all någon part utsätts för men. I sådana förvaltningsärenden pä hälso- och sjukvårdens ochsocialtjänstens område som gäller omhändertagande eller vård ulan samtyckeföreslås meddelarfrihel få råda, om det inte finns anledning att anta atl faraför att någon enskild utsätts för men skall uppkomma om en uppgift röjs. I måloch ärenden hos domstolar och vissa domstolsliknande nämnder skallmeddelarfriheten därutöver gälla beträffande uppgifter om enskildas personligaförhållanden ulan något särskilt förbehåll för fall där skada kan befaras. YFU föreslär också att meddelarfriheten för den som undersärskilt beslutad tystnadsplikt får del av hemliga uppgifter under rättegångeller förundersökning i brottmål eller pä grund av särskilt utlämnandebeslut iförening med förbehåll utvidgas så att den får motsvarande omfattning som föroffentliga funktionärer. Vidare föreslår YFU en del ytterligare smärre ändringarsom jag inle närmare redovisar här. När det gäller utredningens ändringsförslagnöjer jag mig här med att hänvisa till huvudbelänkandel s. 137154. Flertalet av de remissinstanser som har uttalat sig idessa frågor är kritiska till den föreslagna utvidgningen av området förmeddelarfrihet när det gäller skatteärenden samt hälso- och sjukvärden ochsocialtjänsten. Denna kritik drabbar också förslaget att samma inskränkningar imeddelarfriheten som gäller för offentliga funktionärer skall gälla också förden som åläggs särskild tystnadsplikt under rättegäng m. m. eller genomsärskilt förbehåll. En återkommande invändning är atl utredningsförslaget intetillräckligt beaktar hänsynen till den enskildes personliga integritet. De särskilda sekretessbestämmelser som jag har tagit upp idet föregåen de är exempel pä sådana fall där tungt vägande skäl kan anföras såväl för intresset av offentlig insyn som för intresset att skydda uppgifter av hänsyn till enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. YFU har föga 135 överraskande utifrånutgångspunkten all vidast möjliga yttrandefrihet bör råda stannat förbedömningen att insynsintressena skall ges företräde. Remisskritiken har å sinsida visat att hänsynen till skyddet av den enskildes förhållanden vägertungt. Som jag inledningsvis nämndegjordes ingående överväganden om gränsdragningen kring de kvalificeradetystnadsplikterna i samband med sekretesslagens tillkomst. Även med beaktandeav de argument som YFU anfört för att en viss utvidgning av meddelarfrihetenskulle vara tänkbar, har jag på grund av den tämligen omfattande remisskritikenmot förslaget inle blivit övertygad om att man nu bör göra nägon ändring avgränsdragningen mellan de meddelarfrihelsbrytande tystnadsplikterna och deandra. Pä en punkt, där nuvarande reglering framstår som inkonsekvent och somgäller den enskilda hälso- och sjukvårdspersonalen, är jag dock beredd atltillstyrka utredningens förslag. Jag återkommer till delta i specialmotiveringentill den ändring i 16 kap. sekretesslagen som jag föreslär. Mitt förslag: Dehuvudregler för rättegången som gäller enligt TF skrivs in i grundlag för allade medier som skall omfattas av del nya grundlagsskyddet. I samma utsträckningsom nu skall juryn pröva också vissa bevisfrågor som kan förekomma i enprocess. Reglerna om valen av jurymän ändras inte, vilket innebär att det inteinförs en ordning med proportionellt val av juryledamöter. Det skall alltjämtvara möjligt att i lag ge allmänna åklagare befogenhet att besluta om beslag avtryckta skrifter m. m. Utredningensförslag: Den rättegångsordning som gäller för tryckfrihetsmål skall skrivas ini grundlag också för övriga uttrycksformer som omfattas av grundlagsskyddet. Imål om ansvar skall frågan huruvida elt yttrande i en av de grundlagsskyddadeuttrycksformerna är brottsligt alltså kunna prövas av en jury. Bevisfrågorskall i större utsträckning än f. n. avgöras enbart av rätten. De frågor somskall prövas enbart av rätten skall vara avgjorda genom lagakraftägande beslutinnan juryn tar ställning till om etl brotl har förövats. Ett syslem medproportionella val av jurymän införs. Möjligheten enligt TF att genom vanliglag överlämna ät andra åklagare än JK au besluta om användning av tvångsmedelslopas. Remissinstanserna:Remissutfallet är ganska splittrat. Några remissinstanser är kritiska tilljurysystemet och önskar inte se del utsträckt till fler områden. Denhandläggningsordning som kommittén har föreslagit möter viss kritik. Fleraremissinstanser uppfattar den som alltför komplicerad och utdragen. Kritiskasynpunkter förekommer också i några andra hänseenden, bl. a. i fråga om sättetatt välja jurymän och regleringen av tvångsmedelsanvändningen i tryckfrihets-och yttrandefrihetsmål. Skälenför mitt förslag: Grundläggande för mina överväganden om en förstärkning av grundlagsskyddet för yttrandefriheten äratt det skydd TF i Prop. 1986/87:151 dag ger det tryckta ordet bör utsträckastill också andra jämförbara uttrycksformer. En viktig beståndsdel i TF:sregelsystem är den särskilda rättegångsordning som gäller för tryckfrihetsmåloch som skall tillämpas också i mål om yttrandefrihetsbrott enligt deradiorättsliga ansvarighetslagarna. Jag vill här nämna att frågan om man börbibehålla särskilda forumregler för bl. a. tryckfrihetsmål f. n. övervägs avrättegängsutredningen (Ju 1977:06). Även om del kan finnas skäl allförutsättningslöst pröva frågan om koncentrationen av de nu aktuella målen, serjag i del här sammanhanget ingen anledning alt ändra den nuvarande ordningen ifråga om tryckfrihetsmålen. Jag anser all det utvidgade grundlagsskyddet bör bygga påsamma principer som den nuvarande processrättsliga regleringen. En fördel medatt införa den tryckfrihelsrätlsliga rättegångsordningen för de medier som nuskall ges etl särskilt grundlagsskydd är att bedömningen av om en våldsskildringi en film eller ett videogram innefattar det nya yttrandefrihels-brottet iprinc-T kommer att göras av endast en domstol, nämligen tryckfri-hetsdomstoleiii utgivarens hemlän. Den nuvarande ordningen där motsvarande bedömningankommer på domstolarna för de orter där en film eller elt videogram t. ex. harhyrts ul, har kritiserats eftersom bedömningen kan bli olika hos skildadomstolar. Mot denna bakgrund kan jag i detta avsnitt nöja mig medalt behandla de punkter som det finns anledning att ta upp särskilt. Eftersomsjälva jury-systemet i viss mån har satts i fräga vill jag dock först gä in pädenna centrala del av rättegångsordningen. Juryinstitulionen infördes i den svenskatryckfrihetsprocessen . Motiven för det kan ha varit blandade.Juryinstitulionen har emellertid kommit alt bli ett bestående inslag i detskydd för yttrandefriheten som upprätthålls genom TF. I sin nuvarande utformning bärs jurysystemet upp avönskemålet atl så långt som möjligt tillgodose yttrandefrihetens intressen.Juryn uppfattas som en folklig garanti för tryckfriheten, i främsta rummet denpolitiska yttrandefriheten (jfr prop. 1948:230 s. 97). Sammajurysyslem finns irättegångsordningen på det radiorättsliga området. Den särskilda rättegångsordningen med jury saknarmotsvarighet på annat häll i den svenska rättsordningen.