prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Förslaget omfattar måldär huvudförhandling inte behövs för utredningen i ansvars- ellerpåföljdsfrågan och där det inte finns anledning döma lill annan påföljd änböter och/eller villkoriig dom. Förslaget har fått ett övervägande negativt mottagande vidremissbe handlingen. Många menar alt det bara finns elt mycket smalt utrymme för avgörande utan huvudförhandling i tingsrätt, bl.a. eftersom de allra fiesta fall där etl sådant handläggningssätl skulle kunna bli aktuellt redan nu avgörs genom strafföreläggande. Vidare har det sagts att vinsterna för domstolen med att avgöra ett mäl på handlingarna i stället för atl hålla huvudförhandling - eventuellt i den tilltalades frånvaro - blir ytterst marginella, som handläggningen kompliceras av extra skriftväx ling med risk för delgivningssvårigheler. Förslagel har också kritiserats från rättssäkerhetssynpunkt, eftersom mänga tilltalade inte förmår presen tera sin ståndpunkt tillräckligt väl i skrift och inte vill ellervågar besvära rätten med att begära huvudförhandling. Med en ordning där mäl 95 avgörs påhandlingarna sägs det ocksä alt man går miste om de kriminalpo- Prop.1986/87:89 litiska effekter en inställelse vid domstolen kan ha. De bådasistnämnda faktorerna gör enligt flera remissinstanser att avgörande påhandlingarna i vart fall inte bör tillåtas i mål ovanför bölesnivån. Enligl min mening skulle del visserligen kunna ha etlvissl värde atl, när nu en möjlighet för lingsrällerna atl avgöra tvistemål påhandlingarna föreslås öppnad, vidta motsvarande åtgärd även för brottmålensdel. Bl.a. med tanke på de utvidgningar i fråga om strafföreläggandeinstituietsom ägt rum under senare lid förefaller det praktiska utrymmet för en sädanreform emellertid vara myckel begränsat, som del skriftligahandläggningssättet för brottmålens del medför både principiella och praktiskaproblem, Mol denna bakgrund, och med hänsyn lill att vinsterna med skriftlig istället för muntlig handläggning i varie enskilt fall tycks bli ganska små,talar enligt min mening övervägande skäl för att inte nu överväga någon reformpå del aktuella området. Smidigare regler för huvudförhandlingsmål När det gäller reglerna för huvudförhandling i tvistemålhar jag i det föregående (avsnitt 2.2.3) förordat ett flertal uppmjukningar ide strängt upprätthållna omedelbarhels- ochkoncentrationsprinciperna. De skäl som talar för en sådan uppmjukning har iprincip samma styrka i brottmål. Liksom utredningen och en stor majoritet avremissinstanserna förordar jag därför all motsvarande justeringar somföreslagits beträffande tvistemålen genomförs i fråga om brottmålen. 1 fråga ominnebörden av dessa justeringar får jag hänvisa till vad jag anförde ifråga om tvistemålen. Jag återkommer givetvis ocksä i specialmotiveringennärmare lill de enskilda förslagen. Handläggningen av mål om enskilt anspråk Mäl om enskilt anspråk i anledning av brott - inormalfallet mål om skadestånd - brukar ofta handläggas och avgörasgemensamt med brottmålet. Denna ordning är till fördel fränprocessekonomisk synpunkt. 1 vissa fall kan emellertid ett gemensamt avgörandeinte ske, utan skadeståndsmålet måste avskiljas och i fortsättningen handläggassom ett särskilt tvistemål, någol som naturligtvis orsakar merarbete både fördomstolen och parterna. Utredningen har föreslagit nägra lagändringar somsyftar till att åstadkomma atl mål om enskilt anspråk i ökad utsträckning kanavgöras i samband med brottmålet. Utredningen vill bl.a. atl domstolen skallkunna avgöra skadeståndsfrågan genom tredskodom till den tilltalades nackdel omdenne uteblir från huvudförhandlingen i brottmålet. Vidare föreslår utredningenatt förutsättningarna för att få avskilja en skadeståndsfråga till handläggningi tvistemälsordning skärps. Remissinstanserna delar utredningens uppfattning att detär angeläget att mäl om enskilda anspråk såvitt möjligt avgörs i samband med brottmå let. De flesta är emellertid negativa till utredningens förslag. bl.a. att del föreslagnasystemet med tredskodom i skadeståndsfrågan blir Prop. 1986/87:89krångligt, skapar nackdelar för målsägandena och medför begränsadeprocessekonomiska vinster. Föregen del delar jag utredningens och remissinstansernas grundsyn att det normaltär till fördel både frän processekonomisk synpunkt och för parterna, inte minstmålsäganden, om mål om enskilda anspråk i möjligaste män avgörs i samband medansvarsfrågan. Frågan hur man bäst skall tillgodose målsägandens intressen äremellertid föremål för uppmärksamhet ur elt bredare perspektiv i del arbeteför att stärka brottsoffrens ställning som pägär inom justitiedepartementet.En departementspromemoria (Ds Ju 1986:10) Ändrade regler om enskilt anspråkvid förundersökning och rättegång m.m. remitteras . Jag berör därförinte denna fråga ytterligare i detta sammanhang. Närdet sedan gäller frågan om man bör öppna möjlighet för domstolen all getredskodom över det enskilda anspråket när den tilltalade uteblir fränhuvudförhandling i brottmålet, visar remissbehandlingen enligt min mening attett sådant system skulle bli komplicerat. Vinsterna med systemet blirbegränsade, som klara nackdelar uppkommer för målsäganden i vissafall. Framför allt har det nackdelar att målsägandena i ökad utsträckning måsteinställa sig till huvudförhandlingen för att undvika negativa processuellakonsekvenser för egen del. En sädan ordning kan i många fall riskera attfördröja handläggningen av ansvarsfrågan. Jag är mot denna bakgrund inte bereddatt förorda att förslaget genomförs. Ävende övriga lagändringar som utredningen föreslagit beträffande handläggningen avmäl om enskilda anspråk - bl.a. en närmare reglering av i vad mån RB:stvistemåls- resp. brottmålsregler skall tillämpas - kan medföra komplikationeroch ett mer formaliserat förfarande än som denpraktiska nyttan av förslagen förefaller relativt liten. Liksom majoriteten avremissinstanserna förordar jag därför att några ändringar i dessa delar inte nugenomförs. Detär vanligt förekommande att åtal väcks mot nägon för flera brott eller mot flera personer för att ha tagit del i samma brott eller i brott som har samband med varandra. Enligt gällande regler skall åtalen i sädana fall normall handläggas gemensamt, men det finns möjlighet till särskild hand läggning, om det är lämpligare. RU konstaterar att nuvarande regler skapar vissa problem från handläggningssynpunkt och föreslår en delvis ny regle ring som syftar till att rätlen skall få större möjligheter atl underlåta gemensam handläggning i de fall där sådan handläggning är processekono- miskt mindre lämplig, särskilt i de situationer där flera personer är åtalade. Remissinstanserna har i allmänhet ställt sig bakom grundtankarna i förslaget eller lämnat det ulan erinran. Det anförs ocksä att man i praxis redan tillämpar de riktlinjer som utredningen drar upp. Ett par remissin stanser anser dock att möjligheterna atl dela upp rättegängen vid flera åtal mot samma person blir för stora om förslaget genomförs och att det finns 97 7 1986/87. risk för"processer i processen" rörande frågan om kumulation skall ske Prop. 1986/87:89 eller inte. För egen del vill jag först konstalera att huvudregeln närdet gäller älal mot samma person för flera brott även fortsättningsvis givetvisbör vara alt åtalen handläggs i en rättegång och resulterar i gemensam påföljd.Som utredningen anför finns det situationer när delta av en eller annan anledninginte är lämpligt eller möjligt, och med tanke på dessa fall bör det finnasmöjlighet atl dela upp rättegången. Redan nuvarande regler ger enligt minmening tillräckligt utrymme för detta. Nägon ändring i denna del behövs därförinte. När del sedan gäller den s.k. subjektiva kumulationen,dvs. sammanför-ing av älal mot flera personer, bör som utredningen anförtumregeln vara att presumtionen för kumulation skall vara starkare ju närmaresamband med varandra åtalen har. Vad som skapar praktiska problem i dessasammanhang är den situationen att de tilltalade förutom brott som är gemensammaockså är åtalade för helt andra brott, där nägot samband med det gemensammabrottet inte föreligger och där kanske även ytterligare personer är åtalade.Självfallet måste rätten ha möjligheter att i sådana fall handlägga ålalen varför sig för att en rättegäng skall kunna genomföras inom rimlig lid och utanatt alltför mänga tilltalade och försvarare dras in i bilden. Här fär i varie enskiltfall en avvägning ske mellan olika motstående intressen. När jag har tagit delav utredningens förslag i denna del och av remissinstansernas reaktioner harjag fått det intrycket att nuvarande regler egentligen ger tillräckligt utrymmeför att ta hänsyn av nu berörd art och atl nägon lagändring inte framstår somsärskilt angelägen. Under sådana omständigheter anser jag att gällande ordningbör bestå även i denna del. Det behövs då inte heller nägra nya bestämmelser ommöjligheter till deldom i brottmål (30 kap. 4 § RB). Utredningen har vidare föreslagit att reglerna om entingsrätts möjligheter atl flytta över elt anhängigt brottmål lill en annantingsrätt anpassas till den mer liberala praxis som kommit att utbildas påområdet. Förslaget i denna del har över lag tillstyrkts eller lämnats ulanerinran vid remissbehandlingen. Även jag anser utredningens förslag välgrundatoch föreslår att det genomförs med en del laglekniska justeringar i förhållandetill utredningens förslag (19 kap. 7 § RB). Vissa lagtekniska frågor m.m. Utredningen har föreslagit en lagteknisk omdisposition avvissa brottmåls-regler. Förslaget går ut på alt nägra bestämmelser, som ansesgälla rättegången i alla instanser men som finns i 45 kap. RB,etl kapitel som i princip endast gäller rättegången i tingsrätt, föreslåsflyttade till 20 kap., vilket är tillämpligt på alla instanser. Förslaget har idenna del inte föranlett några särskilda uttalanden från remissinstanserna. Enligt min mening kan förslaget visserligen verkatilltalande från syste matisk synpunkt. Nuvarande ordning synes emellertid inte ha medfört några beaktansvärda praktiska problem under de närmare 40 är som den tillämpats, som man med den av utredningen föreslagna ordning- 98 en skulletvingas begränsa vissa av de till 20 kap. överflyttade reglerna till atl gällaenbart tingsrätt. Under dessa omständigheter anser jag övervägande skäl talaför att de ifrågavarande bestämmelserna även fortsättningsvis får ha sin platsi 45 kap. Man kan därigenom också nä den fördelen att sistnämnda kapitel intebehöver ändras så radikalt som utredningen föreslagit utan att ändringarna kanbegränsas till vad som erfordras med hänsyn till de sakliga nyheter somföreslås. Jag villslutligen nämna att RU föreslagit alt målsägandens rält enligl 20 kap, 9 § RBalt överta etl allmänt åtal som åklagaren lägger ner skall avskaffas. Frågankan komma att belysas ytterligare i samband med del arbete pä att stärkabrottsoffrens ställning som pågår inom justitiede-parimentet. Jag lar därförinte upp den . 2.3.3 Skall rätten ha tillgång tillförundersökningsprotokollet före huvudförhandlingen? Förundersökningsprotokolleiskall även i fortsättningen ges in lill rätlen i samband med atl åtal väcks.Material frän förundersökningen rörande gärningar som inte omfattas av åtaletbör dock i princip rensas bort från protokollet innan det ges in till rätten. 7 § RB skall åklagaren, när han väcker åtal. lill rällen ge in protokolletöver den förundersökning som i de allra flesta fall föregått åtalsbeslutet. Idetta protokoll ingår bl.a. utskrifter frän förhör med olika personer -misstänkta, målsägande och vittnen - som hållits under förundersökningen. Atträtten skall fä tillgäng till dessa handlingar brukar motiveras dels med atträtten behöver handlingarna för atl kunna bedöma vilka åtgärder som skallvidtas före huvudförhandlingen och dels med att rätten behöver kontrollera attförundersökningen inte är bristfällig i något avseende. Det harunder årens lopp emellertid också riktats kritik mot att rätten förehuvudförhandlingen lar del av förundersökningsprotokollet. Det har sagts attdel finns risk för att domaren skapar sig en förutfattad mening om dentilltalades skuld, bl.a. när han tar del av de skriftliga förhörsutsagorna.Stundom ingår i förundersökningsprotokollet handlingar rörande sädan misstänktbrottslighet av den tilltalade som inte omfattas av åtalet, och även detia sägskunna påverka domarens bedömning av de åtalade gärningarna. Vidare sägs atldel i många fall är en onödig belastning för domaren atl behöva ta del avförundersökningsprotokollei; de upplysningar han kan behöva för atl förberedahuvudförhandlingen borde enligl kritikerna kunna tillhandahällas honom i merkoncentrerad form. RU har tagit upp frågan om det är möjligt alt tillmötesgåkritiken och avstå frän en ordning där hela förundersökningsprotokollet alltidges in till rällen i samband med att åtal väcks. Utredningen konstaterar därvidalt utvecklingen sedan RB;s tillkomst alltmer gäll mol att ansvaret för utred- ningens fullständighel i brottmål lagts på parterna ochatt rällen mer och Prop. 1986/87:89 mer kommit att spela en enbarl mottaganderoll under huvudförhandlingen. Rätlens behov av att kunna kontrollera omförundersökningen bedrivits pä ett objektivt och fullständigt sätt har därförenligl utredningen minskat radikalt. Utredningen anser att det under sådanaförhållanden är möjligt att överge en ordning där hela förundersökningsprotokolletges in och i stället tillgodose rätlens inform.alionsbehov på annat sätt. Vad som enligl utredningen kan kritiseras fränrättssäkerhetssynpunkt är att rätten fär tillgäng till dels material rörandeicke åtalade gärningar och dels utskrifter frän förhör rörande åtalade brott.Utredningen föreslår alt sådant material i princip inte får ges in ulan att deti stället får ankomma på åklagaren att i samband med att åtal väcks ge rättenupplysningar i mån av behov rörande bakgrunden till åtalet, tidsätgången vid enhuvudförhandling, behovet av personutredning m.m. Denna ordning medför enligtutredningen visserligen ett visst merarbete för åklagaren, i vart fall i ettinledningsskede innan de nya rutinerna funnit sin rätta form, men skapar åandra sidan en ökad rättssäkerhet, ett mer effektivt arbetssätt för denlagfarne domaren samt ökad jämställdhet mellan denne och nämndemännen vidhuvudförhandlingen. Förslagel har bemötts negativt av praktiskt laget allaremissinstanser som yttrat sig i frågan. Man menar sammanfattningsvis attnuvarande ordning inte innebär några beaktansvärda problem irältssäkerhetshän-seende, som en reform i enlighet med förslagetskulle medföra merarbete för åklagarna och sämre underlag för domstolen. Ettpar remissinstanser är inne pä en medelväg som innebär atl den tilltaladesberättelse får ges in, men däremot inte övriga berättelser. För egen del vill jag först konstatera att frågan omförundersökningsprotokollets ingivande är en av de mer omdiskuterade inombrottmålsprocessen på senare är. Frågan har principiellt intresse sä lill vidasom den hänger samman med grundläggande spörsmål rörande rättens och parternasansvar för utredningens fullständighet i brottmål. Främst är den emellertid avpraktisk betydelse. Jag kommeri elt senare avsnitt atl gä närmare in pä frågan om rättens materiella processledning i brottmål. Jag vill emellertid redan nu säga att jag liksom utredningen och de allra flesta remissinstanserna anser del uteslutet att för brottmålsprocessens del gå över till en ordning som inne bär disposilionsfrihet för parterna av det slag som finns i disposiliva tvistemål. Detta innebär att del även kommer att finnas ett behov för rätten att kunna kontrollera vad som förevarit under förundersökningen och föranstalta om eventuella kompletteringar. Rätten behöver alltså i någon form ha tillgång till upplysningar om förundersök ningen. Till detta kommer att material från förundersökningen kan ge rätten värdefulla upplysningar i andra hänseenden, t.ex. rörande tidsät gången vid en huvudförhandling och behovet av personutredning. Förun dersökningsmaterialet underlättar ocksä för domaren att se vilka problem målet innehåller. Genom att studera materialet får han klart för sig vad han skall inrikta sig pä under huvudförhandlingen och kan bättre tillgodogöra sig processmaterialet. Nuvarande ordning innebär all domaren fär tillgäng tillhela förunder- Prop. 1986/87:89 sökningsprotokollet och ur detta själv får tafram de upplysningar som behövs. Hur omfattande domarens arbete med prolokolletblir är naturligtvis avhängigt av framför allt målets beskaffenhet. Enligl vadsom framgår av remissvaren synes dock den dominerande uppfattningen inomdomar-kåren knappast vara atl denna ordning för all inhämta information ärineffektiv, låt vara atl det pä sina håll framförs önskemål om all protokollenborde vara mer överskådligt disponerade. Härtill kommer atl en övergäng ordning i linje med den som förordats av utredningen skulle medföra attytterligare en arbetsuppgift lades pä åklagarkåren, något som med nuvarandearbetsläge bör undvikas. När det gäller rättssäkerhetsaspekterna på nuvarandeordning kan man naturligtvis inte bortse från att det kan finnas en risk föratt domaren medvetet eller omedvetet låter sig påverkas av de förhörsutsagorfrån förundersökningen som han tar del av före huvudförhandlingen. På sammasätt kan man hävda att domaren kan påverkas av kriminalregisteruppgtfterrörande tidigare domar mot den tilltalade eller av tidningsuppgifter rörandemålet eller att en överrättsdomare får en förutfattad mening genom att läsaunderrättens dom. Emellertid är grundsatsen atl endast det material som läggsfram vid huvudförhandlingen är processmaterial djupt rotad hos domarna. Enligtmin erfarenhet kan man med fog utgå frän att domarna är mycket observanta pårisken för obehörig påverkan. Det bör tilläggas att det underremissbehandlingen inte förekommit något som skulle tyda pä att det i praktikenskulle föreligga några missförhållanden i det nu diskuterade hänseendet. Bl.a.säger såväl JK som JO att nägon beaktansvärd kritik mot nuvarande ordning inteförekommit. Slutsatsen av det jag anfört blir att den avutredningen föreslagna ordningen kan medföra en hel del olägenheter fråneffektivitetssynpunkt, som nuvarande ordning inte synes ha ipraktiken vållat nägra beaktansvärda problem från rättssäkerhetssynpunkt. Undersädana omständigheter finns det enligt min mening inte skäl attfrångå del nuvarande systemet. I elt hänseende är jag emellertid beredd att iprincip godta utredningens förslag, och det gäller material från förundersökningenrörande gärningar som inle omfattas av åtalet. Sådant material behöver rättenunder inga omständigheter ha tillgång till för att förbereda målel. samtidigtsom del frän den tilltalades synpunkt kan te sig stötande atl rätlen - och förövrigt ocksä allmänheten - har tillgång till material rörande gärningar som haninte är åtalad för. Del torde i mänga fall vålla begränsade ölägenheter föråklagarna atl se till all maierial rörande sådana gärningar rensas bort frånförundersökningsprolokollen innan de ges in till rätten. Jag föreslår mot denbakgrunden en regel enligt vilken åklagarna rekommenderas att inte ge in sådantmaterial. Jag återkommer till denna fråga i specialmotiveringen (45 kap. 7 8).Vidare berörs frågan i anslutning till mina överväganden rörandeöverbefälhavarens framställning angående den tilltalades tillgäng tillförundersökningsprotokollei i mål om spioneri (avsnitt 2.4.12). Någotjourdomstolssystem införs inte. Frågan om ett snabbare och enklare förfarandetorde dock komma att aktualiseras i ett annat sammanhang. Genom tilläggsdirektiv är 1978 fick RU i uppdrag attförutsättningslöst pröva frågan om inrättande av s.k. jourdomstolar.Utredningen har tolkat delta begrepp sä att därmed avses en domstol som dömeröver ett brott i samband med brottet eller åtminstone i nära anslutningtill det. Begreppet jourdomstol används i det följande i denna mening, och delbör uppmärksammas atl del i detta sammanhang inte är fråga om sådan jourverksamhetfrån domstolarnas sida som kan vara befogad för att pröva häktningsfrägor.Sistnämnda fråga kommer jag atl ta upp i samband med alt jag anmälerfrågan om en lagrädsremiss med förslag till nya regler om häktning ochanhållande. Utredningen har kommit fram till att en ordning medjourdomslolar skulle kräva allvarliga avsteg från grundläggande principer i vårnuvarande brottmålsrättskipning, i varje fall om domstolarna förutsätts få ettmålunderlag som inte är endast helt obetydligt. En jourdomstolsreform förutsätterenligt utredningen förenklingar i fråga om reglerna för förundersökning ochåtals väckande samt att ökade resurser satsas pä polis- och åklagarsidan.Under alla omständigheter rör det sig enligt utredningens uppfattning om eltmycket begränsat antal mäl som skulle kunna avgöras av jourdomstolar. Rättenstid skulle antagligen inte kunna utnyttjas rationellt ens om man begränsade enreform till all gälla storstadsdistrikten i samband med . Utredningens slutsats är att det inle är processekonomisktförsvarbart att inrätta jourdomstolar för att avgöra brottmål. Däremot, menarutredningen, kan detta givetvis vara befogat från kriminalpolilisk synpunkt,men utredningen är för sin del inte beredd att bedöma om sådana aspekter vägerså tungt atl de lar över de processekonomiska nackdelarna. Remissinstanserna har med något undanlag ställt sig bakomutredningens slutsats att ett jourdomstolssystem inte bör införas. Någonremissinstans menar atl utredningen borde ha undersökt närmare vilkaförenklingar i fråga om förundersökningsförfarandet som skulle vara möjliga iett jourdomstolssystem. För egen del vill jag säga följande. Somjag nämnde i inledningen till avsnittet ombrollmålsförfarandet, har utvecklingen av olika summariska förfaranden ienklare brottmål och den omfattande avkriminaliseringen av förseelser medförtatt domstolarna generellt sett endast har att handlägga brottmål av merkvalificerad beskaffenhet. Handläggningstiderna i brottmål vid tingsrätterna ärenligt min mening i stort sett godtagbara. De allra flesta brottmål avgörs inomnågra månader frän det att åtal väckts. Givetvis förekommer enskilda fall medalltför länga handläggningstider, vilket dock endast undantagsvis torde bero päatt domstolarna inte anser sig ha utrymme för att handlägga Angelägenheten av att inrätta ett system medjourdomstolar måste bedömas mot denna bakgrund. Som utredningen visat skulle en jourdomstolsrällegäng imångt och mycket te sig annorlunda än en vanlig brottmälsrättegäng. Åtaletskulle i mänga fall inte kunna vara preciserat från börian utan skulle behövautformas slutligt först under huvudförhandlingens gäng. Den verksamhet som förnärvarande bedrivs under förundersökningen skulle i stället fä ske infördomstolen. På grund härav skulle det med hänsyn lill rättssäkerhets-kravenantagligen bli nödvändigt alt begränsa jourdomstolarnas målunderlag tilllätlulredda - framför allt erkända - och lindrigare brott. Även del faktum atlvärt differentierade påföljdssystem ställer stora krav pä utredningen om dentilltalades personliga förhållanden sätter ganska snäva gränser för vilka mälsom skulle kunna handläggas av jourdomstolar. De målkategorier som mot dennabakgrund skulle kunna bli aktuella i ett jourdomstolsförfarande överensstämmerganska väl med dem för vilka vi redan har enkla och snabba former för beivrande,t.ex. Även om etl regelrätt jourdomstolsförfarande såledeskanske inte ter sig motiverat frän processekonomiska och andra synpunkter, ärdet enligt min mening uppenbart att man i vissa fall skulle kunna uppnåavsevärda krimi-nalpolitiska fördelar med en ordning där gärningsmannen ställsinför domstol avsevärt snabbare än vad som ofta blir fallet med nuvaranderegler. Jag tänker dä framför allt pä ungdomar som grips på bar gärning. Jagavser att närmare undersöka om man inte kan finna metoder för attåstadkomma en snabbare reaktion från samhällets sida i bl.a. dessa fall. Idetta sammanhang lägger jag emellertid inte fram några förslag med anknytningtill jourdomstolstanken. 2.4 Vissa andra större frågor 2.4.1 Materiell processledning Huvudpunkterna i mitt förslag