prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Innebördenav det förslag utredningen lagt är atl det blir billigare för en konsument attla en självpåtagen kredit genom att inte beiala räkningen i fld jämfört med altvända sig flll de krediflnstitut som finns på kreditmarknaden. Enligtfullmäktige utgör utredningens förslag lUI dröjsmålsränta ett incitament tillett sådant beteende. Vidarekan enligt fullmäkflge utredningens förslag au räntelagen skaU vara tvingandelill konsumentens förmån när denna har en näringsidkare flll motpart leda tillstörningar på kreditmarknaden. Förslagel innebär att det för fordringar somredan före förfallodagen löper med ränla, t.ex. lån i banker och andrakrediflnsfllul, inle får utgå någon dröjsmälsränta om betalning inte eriäggs itid i de fall den ordinarie räntan ligger över dröjsmälsräntan. Som lidigarekonstaterats torde detta allmänt vara fallet. För kreditinstituten innebärdetta alt ett påtryckningsmedel saknas mot de lånlagare som inte sköter sinabetalningar. Incitament au beiala saknas eftersom samma ränta utgår oavsett ombelalning sketl eller ej. Krediflnsfl-tuten kan då tvingas att säga upp lånen.Delta lorde emellertid inte vara ett alternativ. Utredningenhar vall atl enbart se uppkomna skuldförhåUanden uttfrån låntagarnas synvinkel.Långivarnas situation beaktas inte, t.ex. om de själva tvingas sätta sig iskuld tUl dess likvid erhållils. Vidare anser utredningen att från långivarnassida är alla fordringar placeringar och att ränlegollgörelsen på dessa börjämföras med vad som kunde erhållils vid motsvarande placering på bankräkning. Fullmäktigefinner såväl denna jämförelse, som jämförelsen att dröjs målsräntan och avkaslningsränlan skall hä samma nivå, egendomlig. Dröjsmälsräntan är en skuldränta och bör därför jämföras med den all männa räntenivån på korta krediter. Den mest relevanla jämförelseräntan 77 är då ränta påcheckräkningskrediler, vilken i allmänhet också lorde vara Prop. 1986/87:72den alternativa finansieringsform som betalningsmottagaren tvingas använda nären betalning ej inflyter senast på förfallodagen. Fullmäkligeanser all dröjsmälsräntan skall fylla två funktioner. För det försia skall densättas på en sådan nivå atl den inle inbjuder till betalningar efterförfallodagen. Om betalning ej sker bör dröjsmålsräntan för det andrakompensera betalningsmottagaren för de ökade kostnader som därmed uppstår. Förall dröjsmälsräntan skall fylla dessa två funkfloner krävs atl den ligger någotsånär i paritet med checkräkningsräntan. Fullmäktige anser att så är falletidag. Medhänvisning tUI vad som ovan sagls vill fullmäktige avstyrka räntelagsutredningensförslag - att sänka dröjsmålsräntan till diskontot -\- 2procentenheter när en privatperson är anflngen gäldenär eller borgenär, - atl räntelagen görs tvingande när en konsument haren näringsidkare till moipart. Stockholmskommun, juridiska avdelningen Eltinförande av tvingande regler till ena partens förmån i etl avtalsförhållandeförutsälter att en avvägning av parternas intressen gjorts saml att enbedömning skett av det sannolika resultatet av lagändringarna. av det särskUda yttrandet av experterna en sådan allsidig bedömning inte ha skelt. Juridiska avdelningen delar desynpunkter som framförs i sistnämnda yttrande och får dessutom för egen delanföra följande. Utredningenföreslår att dröjsmålsräntan för en privatperson såväl i egenskap av gäldenärsom borgenär som huvudregel skall vara riksbanksdiskontot med tUlägg av 2procentenheter. Gäller det krav på dröjsmålsränta av en näringsidkare mot enkonsument är regeln tvingande dvs det föreslås förbud mot att uttaga högreränta. Motivet härför anges i första hand vara sociala hänsyn till enskildamänniskors ekonomiska siluaflon. Utredningen gör vidare antaganden om all enprivatperson inte skulle spekulera i att utnyttja den billigare kredit som denföreslagna dröjsmålsräntan skulle innebära jämfört med annan, vanligen dyrare,kredii. Dröjsmålsräntanshöjd för privatpersoner måste givelvis innebär en avvägning mellan borgenärens och gäldenärens iniressen, varvid särskilt bör beaktas den förlust som uppkommer för endera parten på gmnd av dröjsmål med betalningen. Bedömningen av dröjsmålsräntans höjd kan enligt juridiska avdelningens uppfattning inte alltför ensidigl baseras på anlaganden om den ena partens förhållanden, i synnerhet om del är denna part som gjort sig skyldig till dröjsmålet. För en näringsidkare innebär dröjsmål av en gäldenär att finansiering måste ske på annat sätt, varvid näringsidkarens kostnad för lån i detta faU är betydligt störte än föreslagen räntenivå. Dessa kosinader måste las igen, vUket betyder att de sköt- 78 samma kunderna får betaladenna kostnad geriörh en högre prisnivå i stället Prop. 1986/87:72 för denkund som orsakat dröjsmålet. Äveni del fall borgenärs/gäldenärsförhållandet enbart rör privatpersoner kommer iåtskUliga fall elt dröjsmål från gäldenärens sida innebära alt borgenären haren alternativ kostnadsfinansiering av beloppel som är avsevärt högre än dendröjsmålsränta som föreslås gälla mellan privatpersoner. TiUdetta kommer att såväl privatpersoner som näringsidkare väl kan vara beroendeför sin försörining av atl få betalning i rätt fld eller vara garanterade aU fåden ränta som de i sin tur själva måste betala för de lån de måste la dåbetalning inte eriäggs i rätt tid. Dessulomär det juridiska avdelningens erfarenhei att, tvärtemot vad ulredningen antar,det inte är ovanligt atl privatpersoner utnyttjar och spekulerar i dröjsmål medbetalning av en kredit. Utredningens förslag skulle premiera ett sådantförfarande. Någotvägande skäl att, som utredningen föreslår, ha olika räntenivåer förkonsumenter och näringsidkare torde vid en samlad bedömning inte föreligga.Till della kommer att, såsom utredningen själv påpekar, dröjsmälsräntans nivånormalt inle lorde vara av någon störte belydelse för konsumenterna. Del är julill och med så att denna dröjsmälsränta för många, sannolikt flertalel, ärskallemässigl avdragsgill och därför inte belastar konsumenien med mer änungefar halva den verkliga koslnaden. Förslaget synes beträffandedröjsmålsräntans höjd för konsumenter inte vara väl genomtänkt. Motbakgrund av vad som ovan anförts om dröjsmålsräntans höjd och det där åberopadesärskilda yttrandet synes något egenfligt skäl inte föreligga flll atträntelagen görs tvingande i konsumentförhållanden. Möjlighelenait skilja privatperson från näringsidkare Differentieringeni lagförslagel av en lägre dröjsmälsränta för det fall att gäldenären är privatperson medför atl borgenären måste avgöra tiU vilken kalegori motparten hör. Ofta leder detla inle till några problem bortsett från ett omfattande merarbete och därav följande fördyring. I den kommu nala verksamheten med en mängd abonnenter såviit avser t.ex. el, vatten, sophämtning m.m. uppkommer emellertid stora problem. Mängden abon nenter medför smä möjligheter att med rimliga resurser kontrollera avtals parternas karaktär av privatperson eller näringsidkare. Del kan sålunda ibland vara omöjligl atl avgöra när en privatperson utvecklat en verksam het så all han blir näringsidkare. Del kan också vara omöjligl för staden au avgöra när en abonnent som normalt är näringsidkare ingår avtal i egen skap av privatperson. Som exempel kan nämnas de näringsidkare som ofta har sin verksamhet i bostaden: läkare, konsuller, konstnärer m. fl. ,drätselnämnden (Kammarkontoret) Prop. Kammarkontorettar som utgångspunkt för sina synpunkter del i också utredningsdirektivenuttalade önskemålet om förenklingar i regelsystemet. Vidare bör enligtkontorets mening strävas efler atl uppnå ekonomisk rättvisa meUan olikaintressenter på området. Med det sistnämnda avses att den som brustit genom atlinle betala i fld också bör ekonomiskl-finan-siellt tillräckligt kompenserabetalningsmottagaren/borgenären för de olägenheter denne då kan åsamkas. förslag om dröjsmålsräntans nivå beiräffandeprivatpersoner (diskonto plus ) inte lillgodoser dessautgångspunkter, har på ett mycket övertygande sätt visats i de flll utredningenfogade särskUda yttrandena och av staden juridiska avdelning. Det kan isammanhanget erinras om följande uttalande av föredragande statsrådet (prop.1975:102) vid räntelagens flllkomst: "Vidbestämmandet av dröjsmålsräntans höjd är det enligt utredningen i huvudsak trekriterier som bör vara avgörande. För del försia bör dröjsmålsräntan inte varaså låg att det för gäldenären framstår som lönsammare all beiala efter än påförfallodagen. Härav följer att dröjsmålsräntan bör vara högre änplaceringsränta eller upplåningsränla på samma risknivå. För det andra bör denlegala dröjsmälsräntan inle vara så låg att en gäldenär i betalningssvårigheterprioriierar betalningen av de fordringar som har en avtalad dröjsmälsräntaframför dem vilkas räntefot besläms av lagen. Detta leder lill att den legalaräntan inte bör vara nämnvärt lägre än den ränla som avtalas eftermarknadsmässiga grander. Slutligen anser utredningen att dröjsmålsräntan börvara tillräckligt hög för all även ge borgenären viss kompensation för desärskilda olägenheler som han lider genom att inte få betalt i rätl tid." Påredovisade grander avvisar även kammarkontoret med bestämdhet utredningensförslag i denna del, speciellt som de förordats bli tvingande ikonsumentförhållanden. Därmedkvarstår frågan om den gällande dröjsmålsräntan på diskontoplus åtta procenlenheler är väl avvägd. Kammarkontoret får erinra omdrätselnämndens beslul den 2 seplember 1980 vari eftersträvades en räntefotvid dröjsmål med betalningen som översteg diskontot.Och i nämndens och stadens - yttrande 1983 över då aktualiserat förslag tillhöjning av dröjsmålsräntan - från diskontot plus fyra procenlenheler liUdiskontot plus åtta - förordades tillägget bli . I sammariktning som Siockholm uttalade sig också några andra remissinstanser. Enligtvad som för övrigt redovisas i del föreliggande betänkandet (sid 175) beräknasden årliga ränian vid övertrassering av checkkonto uttfrån en räntesatsmotsvarande just diskontot plus flo procentenheter, dock . Vidarefår framhållas att penningmarknadens räntenivåer besläms inte bara av diskontotutan i väl så hög grad av förändringar av bl.a. s.k. straffränta.Detta jämte särskilda s.k. marknadsoperationer leder lill enprisbildning på penningmarknaden som betydligt översiiger det i denföreliggande ulredningen framlagda förslaget om diskontot plus två. Även mot bakgrand av deunder innevarande år genomförda diskonto- Prop. 1986/87:72 förändringama(plus två respekflve minus en procentenhet) - varvid kre-ditinsfltutens påslagpå utlåningsräntorna ofta blev ännu störte - anser kammarkontoret atlräntefoten diskontot plus kan väl försvaras vid ej medgivetdröjsmål med betalningen. Kammarkonloretfår i sammanhanget understryka att dröjsmålsränta drabbar endast sådana somunderlåtit att betala och som därigenom tUlskansal sig en oberättigadkredit. Räntan debiteras endast gäldenärer som brasfll i sinbetalningsskyldighet - försumliga gäldenärer som således tillgodogjort sig enkredit utan atl något medgivande tUl krediten inhämtats och utan att någonkreditvärdesbedömning gjorts. Och som redan framhållils blir dröjsmälsräntansärskilt betydelsefull om nu disposiflva (dvs. "avtalbara") reglerborttas och ersälts med tvingande. Avslutningsvisfår beträffande dröjsmålsräntans nivå konstateras all många tomträttsavtal iStockholm anger räntefoten sex procenl, ulifrån vad som då reglerades ihandelsbalken. (Dessa tidiga regler om dröjsmålsränta, som alltså ersattes1976 av räntelagen, hade i princip varil gällande alltsedan 1734 års lag träddei kraft). Andra tomträttsavtal i staden anger att räntelagens (vid varjetillfälle gällande) regler skaU tUlämpas respektive atl räntefoten vid dröjsmålskall vara diskontot plus (enligt drätselnämndens ovannämndabeslut ). Att detta leder tiU, om inte annat, "onödiga"administrativa omgångar vid dröjsmål med betalningarna är uppenbart.Förhållandet är inte ägnat att främja en ralionell hantering av kravverksamheten.En samstämmighet i dröjsmålsvillkoren måsle eftersträvas. Lösningen kan varaalt införa tvingande regler som fr.o.m. ikraftträdandet medges la över ävenfldigare ingångna avtalsbestämmelser. förordade räntesatsen om diskonlol -I- nioprocentenheter - vilken alltså enligt nu gällande regler fömtsätter avtal-kopplades till en betalningsfrist medan räntelagens bestämmelserom dröjsmålsränta avser en månads frist (från räkningens/fakturans avsändning).På av utredningen anförda skäl finner även kammarkonloret det lämpligt med enregel om en månads betalningsfrist. a. erhålls då etl klart samband medbestämmelsen att dröjsmålsränta får debiteras först för fld efter . (Nuvarande regler säger ju att belalning skall ske enligt anfordran t.ex.nästa dag - medan dröjsmålsränta, om ingel annat avtalats, kan bli aktuellförst efler det en månad förflutit sedan påpekande härom gjorts). Reglernaom dröjsmålsräntefaklorns höjd och betalningsfristens längd har föreslagils blitvingande men endast på konsumentområdet. Utan atl ha haft möjlighel att fåspörsmålel närmare belyst ställer kammarkonloret sig frågan om krelsen berördai så fall verkligen bör begränsas på detla sätt eller om reglerna bör omfattaalla fordringsförhållanden. Staden själv l.ex. behöver ofta inemot en månad förreglering av erhållna fakluror (mängd-, sort- och priskontroller, attestering,bokföring, utbetalning etc). Enligt bok 1984 eriade för övrigt stadca i dröjsmälsränta. Enliglkammarkontorets mening måste vid ett eventuellt införande av tvingande regler kunna krävas att de leder till förenklingar i kravverksam- 81 6 1986/87. heten.I vaoe fall får reglema inle leda flll komplikationer av sådan art som Prop.1986/87:72 bl.a. juridiska avdelningen pekal på. Krävas måste också attborgenären inle ulan vidare skall behöva riskera att åsamkas skada som beror påomsländighet han själv inte kunnat råda över, t.ex. genom att dröjsmålsräntansnivå inte är marknadsanpassad. Som framgått flllmötesgår inte i väsenligastycken de föreliggande utredningsförslagen dessa krav. sammanhanget självklarhet är enligt kammarkontorets mening vidare atl omtvingande regler införs om betalningsfristens längd skall inte, såsom ,behövas särskUt varskos all dröjsmålsränta debiteras om förfallodagenöverskrids. Utredningenföreslår att dröjsmålsräntan för privatpersoner eller konsumenter sänks frånnuvarande nivå över diskontot flU överdiskontot. Detta innebär all "konsumentränlan" skuUe hamna på sammanivå som den s.k. avkastningsräntan. Styrelsen anser inte alt de skäl somulredningen framför motiverar en sådan kraftig sänkning av dröjs.målsränlan.Styrelsen delar den uppfattning som experterna i sina särskUda yttranden (s 215 ff). Dröjsmålsräntan bör innebära enpress på gäldenären att betala sin skuld på förfallodagen och samfldigt gefordringsägaren en rimlig kompensation för det fall gäldenären kommer idröjsmål med betalningen. Den föreslagna nivån på "konsumentränlan"uppfyller enligl styrelsens mening inte dessa krav. De skäl som den 1 juli 1984föranledde höjningen av dröjsmålsräntan från överdiskontot är enligt styrelsens mening fortfarande . Förkommunernas del skulle en uppdelning av kollekflvet när det gäller fordringarav typen konsumflonsavgifter för renhållning, el, Qärrvärme och vatten ochavlopp, medföra ell omfattande administrativt arbete dels manuellt föruppgiftslämnande dels datamässigt för omläggning av databaseradefaktureringsruflner. Ett sådanl arbele skulle bli nödvändigt om dröjsmälsräntanför konsumenter skulle sättas så lågt som utredningen föreslår. Redan vidnuvarande nivå betalas av konsumtionsfordringarna för senl.Sannolikt skuUe anlalel försenade betalningar öka eller dröjsmålen blir längreom utredningens förslag genomförs. En enhetlig låg dröjsmålsränta skulle inteheller vara kommunalekonomiskt försvarbar med tanke på den del avavgiftskollektivel som inte är konsumenter. Dessa gäldenärer är oftastorförbmkare av de kommunala nyttigheter som föranlederkonsumflonsavgiflerna. Detta medför all dröjsmålsräntan i många av dessa fallkan baseras på elt förhållandevis stort fordringsbelopp. Underföratsätlning att dröjsmålsräntan även i konsumentförhållanden bibehålls vidnuvarande nivå godtar styrelsen atl bestämmelsen härom görs tvingande flllkonsumenternas förmån. Slyrelsenangav i sitt yttrande över promemoria (Ds Ju1983:16) Ändringar i räntelagen atl den föreslagna dröjsmålsräntan, 82 diskontoplus var för hög och alt ett tillägg till diskonlol med 6 Prop. 1986/i stället borde övervägas. Detförslag som räntelagsutredningen nu lägger fram om tillägg till räntelagen medsärskilda bestämmelser om en lägre dröjsmälsränta för privatpersoner ochkonsumentförhållanden ligger därför i linje med styrelsens tidigare redovisadeinställning. Diskontotplus två procenl förordas som räntefot när en privatperson eller konsumeni ärantingen gäldenär eller borgenär. Slyrelsen lillslyrker delta förslag. Motbeslutet anmälde , , och reservation till förmån för följande: "Vianser vad belräffar dröjsmålsräntan för privatpersoner eller konsumenter attulredningens skäl att sänka densamma ej kan anses vara välgrundade. Vi delardärmed den uppfattning som expertema , och framför isärskilt yttrande. Delär viktigt att dröjsmälsräntan är så hög alt den uigör press på gäldenären attbeiala sin skuld på förfallodagen." A.2Räntelagens funktioner och räntans storlek Räntelagenhar enligt samfundets mening väsentligen två funktioner. För det försia skallborgenären erhålla kompensalion för att gäldenären tillgodogör sigavkastningsvärdet på hans kapital. Detta gäller såväl dröjsmålsränta somavkastningsränta. För det andra skall dröjsmålsräntan innebära en påtryckningpå gäldenären sålunda alt en snar skuldavveckling kommer till stånd. Räntelagenskompensaflonsfunktion kräver en ränta svarande mot en skälig avkastning påkapitalel. Avkastningsräntan har bestämts till diskontot plus tvåprocentenheter, vilket anses svara mot en skälig avkastning vid en långsiktigplacering. Påtryckningsfunkflonen kräver emellertid en högre räntesats än så;dröjsmålsräntan måste göras så betungande för gäldenären att han föredrar atlfinansiera sig på andra vägar än genom dröjsmål med belalningar.Dröjsmålsräntan uppgår därför numera tUl diskontot plus . Samfundelvill i detta sammanhang först påpeka atl borgenären inte synes ha något berättigat anspråk på högre ränta av det skälet att gälde nären är i dröjsmål med betalningen (annorlunda dock bl.a. SOU 1974:28 s. 80). Alt dröjsmålsräntan är högre än avkastningsräntan är en följd av påtryckningsfunkflonen och har inget med gäldenärens kompensafionsin- tresse att göra. En annan sak är att vid betalningsdröjsmål har borgenären stundom etl berättigat anspråk på att bli kompenserad inlUl det s.k. posi tiva kontraklsinlressel. Detta förhållande motiverar dock en högre dröjs målsränta endasl om gäldenärens skyldighet atl ulge skadestånd är begrän- 83 sad flll dröjsmålsräntan.En sådan ansvarsbegränsning föreligger förmodU- Prop. 1986/87:72 gen inteenligt gällande rätt, se vidare A.6 nedan. Samfundetförordar att den nuvarande nivån för dröjsmålsränta bibehålls. Frågan i vadmån lägre dröjsmålsränta bör utgå i vissa fall behandlas i del följande. Vadgäller avkastningsräntans nivå vill samfundet sälta ifråga om en räntefotsvarande mol diskontot plus är lillräckligt hög. Det bör idetta sammanhang noteras att räntesatsen inte kan jämställas med bankränta,eftersom upplupen ränta inle kapilaliseras (om ränta på ränta, se vidare A.7nedan). Enligt samfundets mening finns anledning att uireda om inte en höjningav avkastningsräntan är befogad. A.3Lämpligheten av en differentierad dröjsmålsränta Förslagetinnebär en dtfferentiering av dröjsmålsräntan sålunda att denna skaU varadiskonlol plus I om både borgenärenoch gäldenären är näringsidkare, och II om någon av gäldenären ellerborgenären är privatperson. framhålla del i och för sig självklara förhåUandet att enlagreglering alltid bör göras så enkel och klar som möjligt. Alt göraräntesatsen i räntelagen beroende på borgenärens resp gäldenärens egenskap avnäringsidkare resp privatperson innebär gränsdragningssvårigheter som börundvikas om inle slarka skäl talar härför. Visserligen innebär den föreslagnasänkningen av dröjsmälsräntan flll samma nivå som avkastningsräntan denförenklingen alt man inte längre behövde beslämma fldpunkten föravkastningsräntans övergång i dröjsmålsränta, men delta förhåUande väger enligtsamfundets mening inte särskilt tungt. Sammantaget finner samfundel därför att"förenklingsskär' inte med fog kan åberopas för den föreslagnadifferentieringen. Vadgäller den materiella sidan av den föreslagna differenfleringen viU samfundet anföra följande. från borgenärens synpunki finns inget atl invända mol de skUlnader i ränla som följer av förslagel. Borgenären har i princip inle något berätflgat anspråk på mer än avkastningsränta (beträf fande frågan om rält lill skadestånd dämiöver se vidare A.6 nedan). Att han kan bli överkompenserad när han erhåller dröjsmålsränta beror på den vikt rättsordningen har fäst vid påtryckningsfunktionen; detla är inle ett utslag för omsorg om borgenären. Betraktas siluaflonen ur gäldenärens synvinkel leder dock förslaget till den märkliga konsekvensen att den föreslagna dröjsmålsräntan inte motiverar en näringsidkare all betala rätti- digt när borgenären är en privatperson. Utredningens uttalande på s 83 ö (jfr s 112 0 att del är omotiverat atl borgenären erhåller högre dröjsmåls ränta när gäldenären är en näringsidkare än när han är en privatperson, bygger enligt samfundets mening på en felsyn; dröjsmålsräntan skall be stämmas med utgångspunkt i gäldenären, ej borgenären. Härav följer alt en näringsidkare alltid bör ha att betala den höga dröjsmälsräntan, också om gäldenären är en privatperson. När det sedan gäUer frågani vad mån en hög dröjsmålsränta har en Prop. 1986/87:72 betalningsfrämjandeeffekl på privatpersoner viU samfundet anföra följande. Dentypsitualion som utredningen synes ha för ögonen vid sin bedömning av denaktuella frågan är belalning av löpande räkningar på mindre belopp. Det ärriktigt att, som utredningen påpekar, tidpunkten för betalning i sådana fallofta sker i anslutning flll löneutbetalning. Emellertid är detta ett typfallsom inle bör ligga till grund för bestämmandet av dröjsmålsräntans storlek.För det första utgår ju ingen ränta , och underden flden hinner gäldenären erhålla en ny månadslön. Och för det andra rör detsig normalt om smärte belopp. I detta sammanhang bör f.ö. också noteraskonsekvensen av lagen (1974:8) om rättegång i tvistemål om mindre värden.Reglerna i denna lag om att vardera parten står sina rättegångskostnader kantillsammans med en mycket förmånUg dröjsmålsränla leda tUl att gäldenären idirekt missbrukssyfte underlåter all beiala när fråga är om sådana mindrebelopp för viUca den nämnda lagen gäller. Dröjsmålsräntansstorlek får väsenllig belydelse först när kapitalbeloppet blir av störreomfattning. När så är fallet finns dock enligl samfundets mening ingen anledninganta annat än alt en privatperson kommer atl göra en bedömning av humvidadröjsmålsräntan bör föranleda honom att betala eller om det billigastealternaflvet är att innehålla medlen. Det synes också principiellt felaktigtatt utgå från att borgenären skuUe sakna skyddsbehov därför alt gäldenärenlypiskl sell antas så okunnig om sin rättsliga och ekonomiska posiflon att haninle skulle komma alt utnyttja de möjligheter lUl räniebesparingar somlagsiiftningen erbjuder. Utredningen har (s 98 f)emellertid beträffande denna situation - kapi talbeloppet är av störte omfallning - anfört två argument mol en hög dröjsmålsränta. För det första skulle det inte anses "socialt acceptabeltatt människor som redan är i betalningssvårigheler drabbas av den hastiga flllväxl av skulden som följer med en hög dröjsmålsränla". Häremot kan genmälas alt man inle kan ulgå från att en privatperson normall är insol vent, bl.a. därför alt delta skulle kunna missbrukas av solvenla privatper soner.