prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1986/87:72 om ändring i räntelagen (1975:635) m.m. Regeringenföreslår att anla de förslag som har lagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet . Ipropositionen föreslås vissa ändringar i räntelagen (1975:635). Ett förslaginnebär alt det i lagen skall föras in en möjlighel alt jämka endröjsmåls-ränta, om gäldenären på grund av sjukdom, arbetslöshet eller någonannan liknande omständighet som han inle har kunnat råda över har varit förhindradatt betala sin skuld i rält tid och del med hänsyn härtill skulle vara oskäligtmed full ränta. Etl annal förslag är alt ränta på en skadeståndsfordran somgrundas på ett uppsåtligt brott och som inte skall utges i form av livräntaalltid skall ulgå från den dag då skadan uppkom. Ipropositionen föreslås även att reglerna i rällegångsbalken och vattenlagen(1983:291) om ränta på rättegångskostnad skall anpassas till räntelagensregler. Det innebär att räntesatsen i stället för nuvarande fasla sex procenlskall vara den som följer av räntelagen, dvs. motsvara diskonto medlillägg av . Slutligenföreslås en mindre ändring i avtalslagens ockerparagraf. Genom ändringenanpassas denna paragraf i ett visst avseende tiU ockerparagraf. Lagändringarnaföreslås träda i krafl . Lag omändring i räntelagen (1975:635) Härigenom föreskrivs i fråga om räntelagen (1975:635) dels att 1 och 4 §§ skall ha följande lydelse, dels atl det i lagen skall införas en ny paragraf, 8 §, avföljande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 1 § Denna lag är tillämplig på pen- Denna lagär lillämplig på pen- ningfordran inom förmögenhetsrät- ningfordran inomförmögenhetsrät tens område. Lagen gäller i den tens område, mån ej annat är avtalat eller ulfäsl Lagen gäller i den mån ej annat är eller särskilt föreskrivet. avtalateller utfäst eller särskilt fö- Avtalsvillkor som inskränker gäldenärens rätltill jämkning enligt 8 § är dock utan verkan mol denne. I annat fall än som avses i 3 § utgår ränta på förfallenfordran, för vUken betalningstiden försittes, från den dag som infaUer en månadefter det borgenären har avsänt räkning eller på annat sätl framställt krav påbetalning av besläml belopp med angivande all underlåtenhet att betala medförskyldighet att ulge ränla. Gäldenären är dock ej skyldig att erlägga ränta förtid innan räkningen eUer kravel har kommii honom tUl hända. Avser fordringen skadestånd eUer annan liknande ersättningsom ej kan fastställas utan särskild utredning, utgår ränta på förfallet beloppfrån den dag som infaller en månad efler det borgenären har framställt krav påersättning och lagl fram ulredning som med hänsyn omständigheterna skäligenkan begäras av honom. Gäldenären är dock ej skyldig alt erlägga ränta för tidinnan kravet och utredningen har kommit honom till hända. Oavsett vad som föreskrives i första och andra styckenautgår ränta på förfallen fordran senast för delgivning av ansökan omlagsökning eller beialningsföreläggande eller av stämning i mål om ulgivandeav betalning. hinder av bestämmelserna i andra och tredje styckenaulgår ränla på en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligtbrott och inte skaU utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. Har en gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet ellerannan liknande omsländighet som han inte har kunnal råda över varil förhindradatl betala i rält lid och Nuvarandelydelse Föreslagen lydelse Prop.1986/87:72 skulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmåletmed hänsyn härtill vara oskälig, får den ränta som annars skulle ulgå Jämkas. Dennalag träder i kraft . Den nya bestämmelsen i 8 § tiUämpas endast på ränla för tid efterikraftträdandet. I fråga om ränta på skadeståndsfordran med anledning av brott som harutförts före ikraftträdandet gäller äldre bestämmelser. Lag om ändring i Härigenomföreskrivs att 18 kap. 8 § skall ha följande lydelse. 8§' Ersättning för rättegångskoslnad skall fulll molsvara kostnaden förrättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode UU ombud ellerbiträde, såvitt kostnaden skäligen varil påkallad för tillvaralagande avpartens rätt. Ersällning skall ock utgå för partens arbele och tidspillan ianledning av rättegången. Såsom åtgärd för rättegångens förberedande ansesförhandling för biläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse förpartens talan. Ersättningför rättegångskostnad Ersättning för rättegångskostnad skall även innefatta ränta efter sex skall även innefatta ränta enligt 6 § procent då målel av- räntelagen (1975:635) göres till dess betalning sker. då målet avgörs lill dess betalning Dennalag träder i krafl . Lagen gäller dock ej i fall då ränta harböriat löpa före ikraftträdandet. 'Senaste lydelse 1981:741. Lag om ändring i lagen (1915:218) om avtal och andrarättshandlingar på förmögenhetsrättens område Härigenom föreskrivs att 31 § lagen (1915:218) om avtaloch andra rättshandlingar pä förmögenhetsrättens område skall ha följandelydelse. Har någon begagnat sig av annans trångmål, oförstånd, lättsinne eller beroende ställning till att laga eller betinga sig förmåner, vilka stå i uppenbart missförhållande tUl det vederlag, som må hava blivit erlagt eller utfäst, eller för vilka något vederlag icke skall utgå, vare rättshandling, som sålunda tillkommit, icke gällande mot den förfördelade. Har nägon begagnat sig av annans trångmål, oförständ,lättsinne eller beroende ställning iförhållande liU honom till att taga ellerbetinga sig förmåner, vilka stå i uppenbart missförhållande tiU det vederlag,som må hava blivit erlagt eller utfäst, eller för vilka något vederlag ickeskall utgå, vare rättshandling, som sålunda tillkommit, icke gällande mol denförfördelade. Lag samma vare, där sådant otillbörligt förfarande, som iförsta stycket avses, ligger annan till last än den, gent emot vilkenrättshandlingen företogs, och denne ägde eller bort äga kunskap därom. Om avtal rörande bärgning gälle vad särskilt är stadgat. Denna lag träder i kraft . Har enrättshandling lillkommil före ikraftlrädandel liUämpas 31 § i dess äldrelydelse. Lag om ändring i vattenlagen (1983:291) Härigenomföreskrivs atl 20 kap. 5 § vattenlagen (1983:291) skall ha följande lydelse. I ansökningsmålfår sökanden åläggas att betala ersättning för motparters rättegångskostnaderäven om deras talan inte har blivit prövad slutligt vid domstolen. ErsättningenskaU även innefatta ränta efler sex procenl för beslutet till dessbetalning sker. Iansökningsmål får sökanden åläggas att betala ersäitning för motpartersrättegångskostnader även om deras lalan inte har blivit prövad slutligt viddomstolen. Ersättningen skall även innefatta ränta enligt 6 § räntelagen(1975:635) för beslutet tiU dess betalning sker. Denna lag Iräder i krafl . Lagen gällerdock ej i fall då ränla har böriat löpa före ikraftlrädandel. Senaste lydelse 1955:231. Utdragur protokoU vid regeringssammanträde Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, , , S. , , , ,, R. Carisson, , , , , , Lagrådsremiss om ändring i räntelagen (1975:635) m.m. Iräntelagen (1975:635) finns regler om skyldighet att betala dröjsmålsränta m.m.på penningfordringar inom förmögenhetsrättens område. Isamband med att vissa ändringar gjordes 1984, varvid bl.a.dröjsmålsräntan höjdes (se prop. 1983/84:138, LU 32, rskr 294, SFS 1984:291),aktualiserades frågan om en mera allmän översyn av räntelagen. Denna uppgiflanförtroddes åt en särskUd utredare (numera chefsrådmannen ). Uiredaren har bedrivii sitt arbete under namnet räntelagsutredningen. Ulredningenöverlämnade ijuni 1985 beiänkandei (SOU 1985:11) Ny räntelag. Till protokollet i detla ärende bör fogas dels en sammanfatining avbetänkandet som bilaga 1 , dels de lagförslag som läggs fram i betänkandet sombilaga 2 , dels en sammanslällning av remissyttrandena som bilaga 3 . Beträffandenuvarande svenska och nordiska förhållanden samt utredningens närmareöverväganden hänvisas tiU betänkandet. Ilagen (1915:218) om avtal och andra rätlshandlingcu- på förmögenhetsrättensområde (avtalslagen) fmns en paragraf, 31 §, som anger när etl avtal ärogiltigl på grund av ocker. I förevarande lagstiftningsärende behandlas ävenfrågan om bestämmelserna i den paragrafen bör anpassas till brottsbalkensbestämmelser i 9 kap. 5 § om ocker. Underlagstiftningsärendets beredning har samråd sketl med förelrädare förjustitiedeparlemenlen i de övriga nordiska ländema. Räntelagenär lillämplig på penningfordringar inom förmögenhetsrättens Lagen ärdispositiv, dvs. den gäller bara i den nian inte annat är avtalat eller ulfäsl ellersärskilt föreskrivet. Lagen innehåUer i första hand Prop. 1986/87:72 regler omdröjsmålsränta. Denna ränta motsvarar diskonto med tUlägg av åttaprocentenheter. Vidare finns en beslämmelse om s.k. avkaslningsränta, som ulgårvid återbetalning i samband med hävning av avtal på grund av kontraktsbrotteller av liknande anledning. Avkaslningsränlan moisvarar diskontot med tilläggav . Denna ränta skall under vissa förhållanden utgå också påskadestånd för personskada. I lagen preciseras vidare den tidpunkt från vilkenränta i olika fall skall böoa utgå. Enav räntelagsutredningens huvuduppgifter har varit alt överväga om räntelagensregler bör göras tvingande lill förmån för konsumenter. En annan huvuduppgifthar varil all undersöka om del går att förenkla lagen, framför aUt när detgäller reglerna om dröjsmålsränta i konsumentförhållanden men också meraallmänt. Utredningenhar i det förut nämnda betänkandet (SOU 1985:11) Ny räntelag föreslagil alträntelagens nuvarande beslämmelser behålls i stort setl oförändrade men atllagen kompletteras med fyra nya paragrafer med särskilda bestämmelser förprivatpersoner och konsumenler. Utredningenhar inte lagt fram något förslag lill förenkling av de nuvarande reglerna iräntelagen, vare sig när del gäller konsumentförhållanden eUer mera aUmänl.Utredningens förslag innebär tvärtom atl lagen, som redan i sitt nuvarandeskick är tämligen komplicerad, skulle bli än mer svårtUlämpad genom densärreglering för privatpersoner och konsumenter som förslagel innehåller. Bl.a.av detta skäl har förslaget också fått ett i stor utsträckning negativtmottagande under remissbehandlingen. Mångaav de problem och missförhållanden som utredningen har önskat komma lUl rättamed genom sitt förslag till nya konsumenträttsliga regler torde ha sin grund ibristande kunskaper om gäUande rätt hos såväl näringsidkare som konsumenter.Jag anser därför alt åtgärder i form av ökad information och ökat samarbetemellan näringsliv och konsumentorganisationer i dessa fall har störrekonsumentpolitisk effekt än lagstiftningsåtgärder av det slag som utredningenhar föreslagit. Avvad jag nu har anfön framgår att jag inte är beredd att ställa mig bakomutredningens förslag till ny räntelag. Och eflersom etl underiag saknas för altbedöma om de nuvarande reglema kan förenklas i olika avseenden, får den fråganövervägas i elt senare sammanhang. Det återstår emellenid att pröva om olikaenskildheter i ulredningens förslag bör genomföras . Idet följande avser jag att närmare behandla frågorna om tvinganderegler i konsumentförhållanden m.m. i avsnitt 2.2, jämkningav dröjsmålsräntan i avsnitt 2.3, räntapå skadestånd vid uppsåtligt brott i avsnitt 2.4, ogmndadekrav på dröjsmålsränta, faktureringsavgifl m.m. i avsnitt 2.5, räntapå ersäitning för rättegångskostnad i avsnitt 2.6, avtalslagensockerparagraf i avsnitt 2.7, ikraftlrädandei avsnitt 2.8, och kostnaderi avsnitt 2.9. Minakommentarer tUl de enskilda lagbestämmelserna ålerfinns i specialmotiveringen(avsnitt 4). 2.2 Tvinganderegler i konsumentförhållanden m.m. Minbedömning: Räntelagen bör aUtjämt i princip vara dispositiv och inte görastvingande i konsumentförhållanden. Det finns inte heller skäl atl införa enlägre dröjsmälsränta för privatpersoner än för andra. Utredningensförslag: I fordringsförhållanden där en privatperson är gäldenär eller borgenärskall dröjsmålsränta utgå med två i stället som åttaprocentenheter över diskontot. Denna regel skaU hksom räntelagen i sin helhelvara tvingande tUl konsumeniens förmån när denne har en näringsidkare sommotpart (se betänkandet s. 74-113 och s. 119-130). Tre av utredningens experterhar dock i etl särskilt yttrande ställt sig kriiiska till delta förslag (sebetänkandet s. 215-218 och 220-225). Reinissinstanserna:De remissinstanser som representerar näringslivel har starkt kritiseratutredningens förslag. Enligt dem skulle förslaget om särskilda regler förprivatpersoner och konsumenler medföra avsevärda praktiska problem och stora administrativakostnader. De har vidare framhållit att kreditgivarna skulle komma alt drabbasav ökade kapitalkostnader, om dröjsmålsräntan skuUe sättas avsevärt lägre änmarknadsräntan. Dessa kostnadsökningar skulle enligt dessa remissinstanser isisla hand komma alt drabba konsumenlkollekiivet. Även flera andraremissinslanser har varit negativa lill utredningens förslag. Ettmindre anlal remissinslanser har varit positiva till utredningens förslag.Bland dem som i och för sig ställer sig positiva till en tvingande reglering ikonsumentförhållanden har dock flera uttryckt tveksamhet tUl Ulredningenslagförslag och då framför allt till den föreslagna låga nivån pådröjsmälsräntan för privatpersoner. Skälenför min bedömning: Utredningen har konstaterat atl räntelagen i slorutsträckning, inte minst i konsumentförhållanden, har salts ur kraft genomavtal. I förhållande till konsumenler sker detta regelmässigt genom klausulersom har utformats ensidigt av näringsidkarsidan i olika standardformulär. Attsådana avtal i vissa fall kan innehålla viUkor som väsentligt skiljer sig frånräntelagens är givetvis inle tillfredsställande. Såväl lagen (1971:112) omavlalsvUlkor i konsumentförhållanden som 36 § avtalslagen ger emellertidmöjligheter atl ingripa mol oskäliga ränlekrav. Av förarbetena till räntelagenframgår också klart att räntevillkor som inte hell obetydligt avviker frånräntelagens ofta måste kunna stämplas som oskäliga (se prop. 1975:102 s. 83). Isammanhanget bör beaktas att det inte finns någon tvingande reglering avden löpande räntan i konsumentförhållanden. Det finns då knappasl någonanledning att införa en tvingande reglering av jusl dröjsmälsräntan. Om det iframtiden skuUe bli aktuellt med tvingande reglering i något fall när detgäller den löpande räntan (t.ex. vid kreditköp), finns det däremot anledningatt i det sammanhanget också la ställning tUl behovet av en tvingande regleringi motsvarande grad av dröjsmålsräntan. Medhänsyn till det skydd mot oskäliga räntekrav som sålunda finns redani dag anser jag all man inle i försia hand bör söka komma lill rätta medförekommande missförhållanden genom nya lagregler utan genom en bättreinformation om vad som gäller i fråga om reglema om dröjsmålsränta. Det är enviktig uppgift för näringslivet att genom sina branschorganisationer se tillall de standardformulär som används står i huvudsaklig överensslämmelse medräntelagens regler och inte innehåller villkor som är oskäliga förkonsumenterna. Det är också angeläget att och andra sombevakar konsumenternas intressen ingriper, om sådana oskäliga viUkor används,och atl de förbättrar informationen tiU konsumenterna om vilka regler omdröjsmålsränta som gäller enligt räntelagen. Alträntelagen dock i elt visst avseende bör innehålla regler som skyddarkonsumenterna mot oskäliga konsekvenser av en dröjsmålsränta återkommer jagtill i nästa avsnitt. Utredningensförslag om en särskild dröjsmålsränta för privatpersoner, som skaU molsvaradiskontot med tiUägg av , har mött starkt motstånd frånremissinstanserna. Inte heUer jag anser att utredningens förslag om ensärskild dröjsmålsränta för privatpersoner bör genomföras. En differentieringav dröjsmålsräntan på delta sätt skulle enligt min uppfattning leda till storapraktiska problem för kreditUvet. a. skulle det bli nödvändigl förkreditgivarna atl inhämta och regislrera uppgifter om sina kunders förhållandenför atl kunna dela upp dessa i de olika kategorierna. Det skuUe inte kunnaundvikas atl detta skulle medföra stora administrativa kosinader. Närman skall ta ställning till vilken nivå som dröjsmålsräntan för privatpersonerbör ligga på finns det vidare skäl alt beakta dröjsmälsräntans funkiion. Dennaränta bör dels verka så att den innebär en påtryckning på en gäldenär allbetala sin skuld på förfallodagen, dels innebära att fordringsägaren får enviss kompensation om gäldenären trols allt kommer i dröjsmål med betalningen.Detta måste enligt min mening gälla även när en privatperson är gäldenär. Delbör också beaktas alt en alltför låg nivå på dröjsmålsräntan skulle kunnamedföra att det blev lönsaml för en privatperson som behöver en kredit allunderiåla att beiala en skuld i rält tid i SläUet för att skaffa en bankkredit.En dröjsmålsränta för privatpersoner som är lägre än ränian påcheckräkningskredil i bank bör enligl min mening inte komma i fråga. Pågrund av vad jag nu har anfört anser jag att utredningens förslag om tvingandereglering i konsumentförhållanden och lägre dröjsmålsränta för privatpersonerän för andra inte bör genomföras. 2.3 Jämkning av dröjsmålsräntan Mittförslag: Dröjsmälsräntan skall kunna jämkas, om gäldenären på grund av sjukdom,arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte har kunnat rådaöver har varit förhindrad att betala sin skuld i rätt tid och en skyldighel attutge full dröjsmålsränta med hänsyn härtiU skulle vara oskälig. Utredningensförslag: Överensslämmer i huvudsak med mitt förslag. 1986/87:72Ulredningen har dessulom föreslagit all dröjsmålsräntan skall kunna jämkas idet fallel alt gäldenären, på grund av alt del har förelegal oklarhet omrättslägel eller något förhållande av avgörande betydelse för betalningsskyldigheten,har haft skälig anledning att tills vidare innehåUa betalningen (se betänkandets. Remissinstanserna:De remissinslanser som represenlerar konsumentintressen, liksom många andraremissinslanser, är i stort sett positiva till en möjlighel att jämkadröjsmålsräntan. Flera av dessa remissinstanser uitrycker dock en visstveksamhet lUl utredningens förslag om jämkning av dröjsmälsräntan på grund avoklarhet om rättsläget eller något annat förhållande. Från näringslivshållframhålls vidare att del sociala skyddsnätet numera är så väl utformat att detinle föreligger någol behov av jämkning på gmnd av sociala omständigheter ochall 36 § avtalslagen under aUa förhållanden lämnar möjlighel till den jämkningsom kan anses vara påkallad. Skälenför mitt förslag: Dröjsmålsräntans syfle är bl.a. att fungera sompåtryckningsmedel på gäldenären att beiala sin skuld . Hotet om atttvingas erlägga en dröjsmålsränta är dock verkningslöst mot den gäldenär somutan egen förskyllan, t.ex. tUl följd av sjukdom eller ofrivillig arbetslöshet,har kommit i betalningssvårigheler eller av annan liknande anledning ärförhindrad atl betala i rätt lid. LiksomgäUer i , och bör en möjlighet alt jämka dröjsmålsräntaninföras i räntelagen för sådana fall då en gäldenär till följd av sjukdom,arbetslöshet eller annan liknande omständighet som han inte själv har kunnatråda över har varil förhindrad att betala i rätt tid. En fömtsättning bör dockvara att skyldigheten alt beiala full dröjsmälsränta av dessa skäl framstår somoskäUg. Härigenom utesluts de flesla fall när en näringsidkare har råkat ibetalningssvårigheler. I dessa fall får en skyldighet alt utge dröjsmälsränta,oavsett anledningen till att den utgår, normall ingå i de affärsmässiga riskersom näringsidkaren har anledning att räkna med. Ensärskild fråga är om dröjsmälsräntan skall kunna jämkas även i fall dågäldenären har hållit inne betalningen vid oklarhet om rättsläget eller pågrund av något annat förhållande som är avgörande för hans betalningsskyldighet. kan engäldenär endast i vissa fall fullgöra sin betalning genom att deponera pengama hos enligl lagen (1927:56) om nedsättning av pengar hos myndighet. En sådan deponeringsrätt föreligger bara om gäldenären är förhindrad alt betala på grund av någon omsländig het som är hänförlig till borgenären, exempelvis dennes bortovaro eUer sjukdom. Deponering kan också ske om oklarhet råder om vem som är rätl borgenär. Vid andra fall av rättslig oklarhet kan gäldenären inte med befriande verkan betala genom att deponera pengarna hos (se bl.a. NJA 1986 s. 40). Den gäldenär som i ett sådant fall besirider betal ningsskyldighet och låter frågan bli föremål för domstolsprövning riskerar därför alt få erlägga dröjsmålsränta, om han förlorar processen. Eftersom domstolarnas handläggningstider ofta är långa, kan den ränta som gälde- ! närenkan bli skyldig atl erlägga komma att bli mycket hög. Detär naturiiglvis otiUfredsställande om en rädsla för atl drabbas av högaräntekostnader leder lill atl den som har ett berättigat intresse av att få sinsak prövad av domstol tvekar atl processa och i stället belalar trots atl någonbetalningsskyldighet kanske inte alls föreligger. Att dröjsmålsräntan kanbli betungande där betalningsskyldigheten är föremål för domstolsprövning berorhuvudsakligen på alt handläggningstiderna vid våra domstolar av olika skälkommit alt bli alltför långa. Rättegångsreglerna är emellertid föremål föröversyn inom och inom ramen för rättegångsutredningen(Ju 1977:06). a. eftersträvas atl genom snabbare domsiolsprocesserförkorta handläggningstidema. Problemet med de höga dröjsmålsräntorna videventuella processer kommer då att minska, vUket bör kunna leda till att engäldenär inte skaU behöva avstå från alt få en tveksam fordran prövad i domstolav rädsla för höga räntekostnader. Skulle problemet trotsallt kvarstå får man överväga alt utöka möjligheten atl fullgöra betalninggenom nedsättning. Någon sådan jämkningsregel som utredningen har föreslagitanserjag däremot inte bör införas. Jag delar den uppfattning som framkommitunder remissbehandlingen atl en sådan regel skulle kunna skapaliUämpningssvårigheler och leda lill alt domstolama belastas i onödan. 2.4 Ränta på skadestånd vid uppsåtligt brott Mitt förslag:Ränta på skadestånd med anledning av uppsåtligt brott skall utgå från den dagdå skadan uppkom. Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet s. 142-153). Remissinstanserna:Nära nog samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del tillstyrkerutredningens förslag eller lämnar det utan erinran. Skälen för mitt förslag:Varken skadeståndslagen, räntelagen eller någon annan författning innehållersärskilda bestämmelser om dröjsmålsränta på skadestånd med anledning av brott.Rälien till sådan ränta får fastställas utifrån räntelagens allmänna regler.Del innebär att målsägandens möjlighet att få ränta på sin skadeståndsfordranblir beroende av den art av brott som han har blivil utsatt för. I fråga ombrott där ett redovisningsansvar kan anses föreligga kan sålunda ränla utgåfrån den dag då redovisningen borde ha sketl. I fråga om skadestånd i anledningav brott i andra fall utgår dröjsmålsränta på förfallna belopp tidigast enmånad efler det att krav har framställts och tillfredsställande utredning harpresenterats. Det finns alltså intenågon enhetlig beräkningsgmnd för dröjsmålsräntan vid skadestånd i anledning avbrott. Vidare kan det i vissa fall råda oklarhet om ränteberäkningen. Det ärdärför förklarligt alt ränleyrkandel i många fall av praktiska skäl utformas ienlighet med sådana rättsregler som är tillämpliga under alla förhållanden.Ränta yrkas sålunda i många fall först från den dag då stämningsansökan ibrottmålet har kunnat delges gärningsmannen.SärskUt gäller detta när åklagaren ulför den skadeli- Prop. 1986/87:72dandes lalan. Detär inte tUlfredsställande att den, skadelidande inte generellt kan få ränta påskadeståndsbeloppet redan från den dag då skadan uppkom. Visserligen kan manunder vissa föratsättningar skönsmässigt ta hänsyn till ränteförluster närskadeståndet besläms. För all skapa klarhet bör det emellertid i räntelagenföras in en uttrycklig regel som ger den skadelidande rätt till ränta från dentidpunkten. Härigenom stärks brottsoffrens ställning.