prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Säsom jag framhållit i den allmänna motiveringen 175 är denna regel i praktiken nästan helt åsidosatt. Detföreligger i stället en Prop. 1986/87:89 bred enighet om alt del i de allraflesta fall är lämpligast all parierna själva häller vittnesförhöret. I syftealt anpassa lagstiftningen lill den praxis som har utvecklats föreslås somhuvudregel i första stycket att huvudförhöret med vittne skall ledas av denpart som åberopat förhöret. Det finns emellertid situationer där det framstårsom mindre lämpligt alt parterna tar hand om huvudförhöret och där rättenenligt gällande praxis fortfarande häller huvudförhöret. Det kan t.ex.föreligga starka motsättningar mellan vittnet och den part som åberopatförhöret. Del kan också vara sä atl parten processar utan ombud och saknarförmåga att hålla förhöret på ett lämpligt sätl. Och om etl vittne är myckelnervöst, kan det ibland vara olämpligt att parterna häller förhöret. Med tankepä sädana fall som de nu nämnda har det i den föreslagna lagtexten öppnatsmöjlighet för rätten att la över ledningen av huvudförhöret från partema. 1 lagtexten ges inte några närmare riktlinjer för i vilkafall rätlen skall ta över ledningen av förhöret. Rätten får i varie enskiltfall göra en bedömning av om omständigheterna är sådana att det är olämpligtatt huvudförhöret hålls av någon av parterna. Rättens möjlighet att bestämma om avvikelser frånhuvudregeln kan även användas till alt låta motparten ta över huvudförhörel.Detta kan bli aktuellt om det under huvudförhörel visar sig atl etl viitneuttalar sig till den åberopande partens nackdel. Ett annat exempel utgör detfallet atl en åklagare inkallat ett vittne på begäran av den tilltalade; i ettsådant fall bör försvararen hålla huvudförhöret. Om rätten tar över ett huvudförhör därför att denåberopande parten saknar ombud eller - i brottmål - försvarare, kan det varalämpligt att rätten håller huvudförhörel även med de av motparten åberopadevittnena. Pä så sätt uppnår man en balans mellan parterna. Återstoden av första stycket behandlar frågan vad somskall förekomma under denna inledande del av förhöret. Vittnesförhöret skall liksom nu börja med alt vittnetavger en såvitt möjligt sammanhängande berättelse. Denna inledande berättelsebör i första hand avges spontant, dvs. utan stöd av frågor. Om entillfredsställande berättelse inte kan lämnas på delta sätt, något som ipraktiken är mycket vanligt, får den som skall inleda förhöret ställa de frågorsom behövs för atl driva den sammanhängande berättelsen vidare. I vilkenomfattning frågor måste ställas under denna del av förhöret får bli beroende avdels vittnets förmåga atl berätta själv och dels arten av uppgifter som vittnetskall lämna. Skulle vittnet visa sig vara oförmöget alt redogöra förkomplicerade förhållanden, bör man redan från börian styra berättelsen medfrågor. Den som håller förhöret i detta skede måste alltid försökaställa frågorna på sådant sätt att han undviker att suggerera vittnet till ettvisst svar. S.k. ledande frågor är inte tillåtna under huvudförhöret. Detväsentliga syftet med huvudförhöret är atl ge vittnet tillfälle att på egenhand ge sin version av händelseförloppet. Efter den inledande berättelsen och sedan den part somhåller huvudför höret ställt eventuella kompletterande frågor, skall enligt andra stycket motparten fä tillfälle att ställa frågor till vittnet. Denna del av förhöret 176 Detta kan sägas utgöra en kontroll av om Prop. 1986/87:89vittnets berättelse under huvudförhöret överensstämmer med det verkligaförhällandet. Om det behövs för att undersöka om så är fallet, får enligt femtestycket under motförhöret användas frågor som kan föranleda vittnet att svarapå vissl sätt, s.k. ledande frågor. kan det vara lämpligast att rätten hållermotförhöret. Så kan vara fallet om den part som normalt skulle göra deltaantingen inte är närvarande eller också saknar ombud och inte har förmåga attsjälv hälla ett förhör. En bestämmelse härom har tagits in i andra meningen iandra styckel. 1 sådana fall kan det nägon gäng finnas skäl för rätten attställa ledande frågor. Om ledningen av huvudförhöret - enligt vad som sagtsunder första stycket - övergått pä motparten, skall den part som åberopatförhöret hålla motförhöret. Enligl tredje styckel skall rätlen och parterna eftermotförhöret ha lillfälle atl ställa ytterligare frågor till vittnet. Det blirhärvid i allmänhet endast aktuellt med frågor på enskilda punkter. Den part somåberopat förhöret och som enligt första stycket hållit huvudförhöret, bör somregel ges tillfälle att inleda utfrågandet, det s.k. återförhöret. Genom dettafår han en chans atl visa alt vittnets uppgifter under motförhöret inteförtjänar tilltro. Återförhörets syfte är nämligen att ge ett vittne, som undermotförhöret kan ha påverkats att lämna vissa uppgifter, tillfälle lilleftertanke och en möjlighet att ändra dessa uppgifter. Vittnet bör emellertidinte utsättas för påverkan ännu en gäng, varför ledande frågor i princip intebör förekomma under återförhöret. Om det emellertid under motförhöret visarsig att vad vittnet har atl säga är till nackdel för den part som åberopatförhöret, kan det finnas behov av ledande frågor under återförhöret. I fiärde stycket behandlas de fallen att antingen bådaparter åberopat ett förhör eller att ocksä rätten kallat in vittnet ex officio.1 dessa fall är del ofta osäkert till vems förmån vittnet kommer att uttalasig. För att ordningen mellan de olika delarna av förhöret skall bli denrätta, torde det i allmänhet vara lämpligast att rätten håller huvudförhörel.Detta har också upptagits som huvudregel. Rätlen har emellertid gettsbefogenhet att delegera huvudförhörel lill nägon av parterna. Detta bör ägarum t.ex. om parterna i fråga om ett av båda åberopat vittne är överens om vemsom skall böria förhöret. Om rällen har hållil huvudförhöret skall den, medledning av vad som kommit fram under det förhöret, bestämma vem som skall hällamotförhöret. Femte stycket motsvarar nuvarande tredje stycket. Förutomspråkliga ändringar har förulsällningarna för att fä använda ledande frågorpreciserats. Sädana frågor får i princip förekomma endast när det vidmotförhör enligl andra stycket finns behov av det för alt utröna sanningshaltenhos den berättelse som lämnats under huvudförhöret. Någon gäng kan det som nysssagts finnas behov av ledande frågor även senare under förhöret; detta fär dåkaraktär av motförhör enligl andra stycket. 36 kap. 18 § Denna paragraf innehåller en bestämmelse omall rätten i vissa fall fär förordna atl en part inte fär vara närvarandeunder ett 177 12 1986/87. vittnesförhör samt föreskrifter om partens rättigheter atti efterhand ta del Prop. av vad som förekommit under förhöret. Förslagel innebäratt vad som gäller i fråga om möjligheterna att ålägga en part attlämna rättssalen under ett vittnesförhör även skall gälla för åhörare. att låta den som varit frånvarande la del av vad somförekommit föreslås däremot olika reglering för parter och åhörare. Beträffande bakgrunden till de föreslagna ändringamahänvisas till vad jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.9). Enligt första stycket i dess nuvarande lydelse får rättenförordna att en part inte får vara närvarande vid ett vittnesförhör, bl.a. i densituationen att del förekommer anledning att vittnet av rädsla eller annanorsak inte berättar sanningen. Av skäl somjag anfört i den allmännamotiveringen föreslås nu att åhörare i detta hänseende skall jämställas medpart. Om ett vittne kan antas ha svårt att berätta sanningen pä grund av eneller flera åhörares närvaro, kan rätten enligt förslagel ålägga dessa attlämna rättssalen under förhöret. För att rätten skall få förordna alt en åhörare inte fårvara närvarande under ett vittnesförhör bör krävas att del finns särskildanledning till misstanke om att vittnet i åhörarens närvaro inte kommer attlämna fullständiga och sanningsenliga uppgifter. Om det inte föreliggeralldeles speciella omständigheter, bör del inte vara tillräckligt att vittnetrent allmänt har svårt att lala inför större publik e.d., utan man måste krävaatt vittnets känslor inför en viss eller vissa åhörare kan antas vara sådanaatt vittnet inte fritt berättar sanningen i deras närvaro. Härav följer ocksåatl det inte är motiverat att visa ut andra personer ur rättssalen än sådanasom vittnets rädsla e.d. riktar sig emot. Det torde således i praktiken intebli aktuellt atl med stöd av denna bestämmelse ålägga t. ex. representanter förpressen att lämna rättssalen. Vad som sagts avser de fall då part eller åhöraresöker påverka ett vittne under en förhandling utan yttre direkt iakttagbaramedel. De situationer där sädana mera påtagliga medel används faller undertillämpningsområdet för 5 kap. 9 8. Detta gäller oavsett om det är en åhörareeller en part som stör vittnesmålet. finns bestämmelser i förevarandeparagraf om att en part som stör vittnesmålet får utvisas ur rättssalen,varvid vittnesförhöret i stället skall återges för honom i efterhand. Troligenhar lagstiftaren genom denna regel velat trygga att parten i efterhand får delav vittnesmålet, något som inte garanteras om parten utvisas med stöd av 5 kap.9 §. Enligt RU finns det knappast anledning atl ha kvar några särregler förparts störande av just denna del av förhandlingen. Utredningen har därförföreslagit att de situationer där part genom yttre ätgärder stör ettsammanträde i stället skall i sin helhet regleras av 5 kap. Detta förslag har inte föranlett nägon kritik frånremissinstanserna. Enligt min mening fär dock den muntliga bevisningen anses vara av sä central betydelse för en part att han bör ha rätt att ta del av denna i alla de fall dä den förebringats medan han ofrivilligt varit frånvarande. Vidare kan den av utredningen föreslagna regleringen för en part framstå som mindre konsekvent. För det fallet att han, kanske utan avsikt att hindra vittnet från att berätta sanningen, fallit vittnet i talet skulle han inte ha rätt atli 178 efterhand få veta vad som förekommit vid vittnesförhöret.Om han i stället Prop. 1986/87:89 - utan att vara direkt störande betett sigså att vittnet inle vägar berätta sanningen skulle han däremot ha en sådanrätt. Mot denna bakgrund och då den nuvarande regleringen inte tycks haförorsakat några problem, föreslås att den sistnämnda behålls. För all fålikformighet mellan de i detta stycke behandlade båda situationerna harföreslagits atl vad som i detta fall gäller beträffande möjligheten att åläggaen part att lämna rättssalen skall gälla också för åhörare. Andra styckel i paragrafen behandlar bl.a. rättensskyldighet att efter vittnesmålets slut läsa upp berättelsen när en part, somålagts atl lämna rättsalen med stöd av första stycket, åter är närvarande.Denna skyldighet har i enlighet med RU:s förslag modifierats pä det sättet attvittnesförhöret skall återges endast i behövlig omfattning. Detta förslag harsin grund i att det ibland ter sig överflödigt att läsa upp hela förhöret. Vidvissa domstolar har man möjlighet att låta de icke närvarande personerna lyssnapå förhöret via högtalare i angränsande rum. Det bör även finnas utrymme förrätten alt, om det lämpligen kan ske, lämna en sammanfattning av vittnetsberättelse i stället för att läsa upp hela berättelsen eller återge bandinspelningen. RU har vidare föreslagit alt även en åhörare skall ha rättatt ta del av vittnesförhör som enligt första stycket hållits i hans frånvaro.Av skäl som redovisats i avsnitt 2.4.9 i den allmänna motiveringen har nägonmotsvarighet till förslaget i denna del inle upptagits här. 36 kap. 19 § I paragrafen regleras möjligheterna att hållavittnesförhör utom huvudförhandling. Nuvarande regler ger möjlighet tillsådant förhör dels om det är omöjligt för vittnet att infinna sig vidförhandlingen och dels om inställelsen medför oskälig kostnad eller synnerligolägenhet. Huruvida kostnaden för inställelsen är oskälig får enligt Gärdesm.fi. kommentar till RB (Nya , 1949. s. 512) bedömas molbakgrund av dels vikten av att vittnet hörs inför rätlen och av atträtten därigenom får ett tillförlitligt material för sin bevisprövning, ochdels processföremålets vikt och den betydelse vittnets berättelse kan antas hai målel. Rekvisitel synnerlig olägenhet avser de svårigheter som kan uppstå förvittnet personligen, om han måste infinna sig vid huvudförhandlingen. Som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.3)bör. i enlighet med RU:s förslag, möjligheterna till vittnesförhör utomhuvudförhandling nu vidgas någol. Målsättningen måste emellertid även framgentvara atl all bevisning tas upp vid huvudförhandlingen. Jag vill i dettasammanhang peka pä möjligheten atl ta upp bevisning per telefon vidhuvudförhandlingen (43 kap. 8 § och 46 kap. 7 8). Sådan bevisupptagning kanofta vara överlägsen bevisupptagning utom huvudförhandling, när det gäller attskapa underlag för en materiellt riktig dom. Det finns emellertid situationer då man måste accepteraden någol sämre kvalitet pä underlaget för avgörandet som bevisupptagning ulom huvudför handlingen generellt sett ger. Delta gäller givetvis först och främst i de fall 179 dä det framstår som praktiskt sett omöjligt för vittnetatt infinna sig till en Prop. 1986/87:89 kommande huvudförhandling. Men detfinns också fall - och dessa är de intressanta - när vittnet visserligen kaninfinna sig men där inställelsen av något skäl framstår som orimlig. Antingenkan koslnaden (som drabbar part eller staten) för att få vittnet tillförhandlingen uppgå till orimliga belopp, eller också kan vittnet själv träffasav stora olägenheter för vilka han inte kan gottgöras genom kostnadsersättning.Som framhålls i m.fl. kommentar mäste rimligheten av en inställelsebedömas mot bakgrund av dels betydelsen för målets utgång av att vittnetförhörs direkt vid huvudförhandlingen och dels målets betydelse. Förhörets ochmålets belydelse mäste emellertid vägas inle bara mol kostnaden för vittnetsinställelse utan även mot de ölägenheter som en inställelse medför för honomsjälv. Den avvägning som sålunda måste göras bör komma till direkt uttryck ilagtexten. RU har vidare föreslagit att det öppnas en möjlighet atthöra ett vittne före huvudförhandlingen i syfte all skapa ett underlag för etlavgörande som måste fattas pä ett förberedande stadium. Bara några fä remissinstanserhar kommenterat förslaget. En remissinstans har framhållit att bevisupptagningutom huvudförhandling över huvud taget bör ske i ytterst begränsad omfattning.Etl par remissinstanser har uttryckligen tillstyrkt förslaget. Den föreslagna regleringen skulle, som RU påpekat, fäbetydelse framför allt i fråga om interimistiska beslut i vårdnadsmäl. Även omjag känner sympati för de skäl som ligger bakom RU:s förslag - all skapa eltbättre underiag för del interimistiska beslutet - vill jag dock framhålla atlen sädan ordning också medför flera nackdelar. Jag kan i den delen hänvisa tillvad utredningen om barnens rätt anfört i sitt delbetänkande (SOU 1979:63)Barnens rätt 2 Om föräldraansvar m.m. s. 107. Jag har vidare under handinhämtat all utredningen kommer att lägga fram ett förslag som kankomma att medföra att nuvarande svårigheter kan lösas på andra vägar. Mot denbakgrunden avstår jag frän att nu ta upp RU:s förslag i denna del. 1 enlighet med det sagda föreslås att i elt förstastycke av 19 8 huvudförutsättningarna för förhör med vittne utom huvudförhandling sam manförs under två punkter. 1 den första punkten, som i sak hell motsvarar gällande rätt, upptas de fall där vittnet inte kan infinna sig vid en huvudför handling. Härmed avses framför allt den situationen atl vittnet är varaktigt sä svårt sjukt att han inte kan infinna sig till en huvudförhandling. Den andra punkten behandlar möjligheten att höra vittnet i de fall ett förhör vid huvudförhandlingen medför orimliga kostnader eller olägenheter. I den föreslagna lydelsen har, mot bakgrund av vad sagts, begreppen "oskälig kostnad" och "synneriig olägenhet" utmönstrats. Istället har uttryckligen angetts att rätten skall göra en avvägning mellan å ena sidan kostnaderna och olägenheterna av ett förhör direkt vid huvudförhandling en och ä andra sidan vikten av att ett sådant förhör kommer lill stånd. 1 sistnämnda hänseende är av intresse dels målets betydelse, t.ex. om det rör ett bagatellbelopp eller ett större värde, dels vittnesberättelsens bety delse för målets utgång och dels om det är av betydelse för rättens bevis- 180 värdering all olika vittnen förhörs vid samma förhandlingstillfälle. Somtidigare nämnts bör rätten alltid överväga möjligheterna att som ett Prop.1986/87:89 alternativ lill förhör ulom huvudförhandling höra vittnet pertelefon vid själva förhandlingen. Detta är så självklart att det inte behöverkomma till uttryck i lagtexten. När ett viitne kallals till en huvudförhandling menförhandlingen av något skäl ställs in, finns det vissa möjligheter atl ändåhålla förhör med vittnet, om han infunnit sig (se 43 kap. 3 8 och 46 kap. 3 §).För att ett sådant vittnesförhör skall tjäna sitt syfte - framför allt för atlen uttömmande berättelse skall lämnas - har för dessa fall öppnats möjlighetatt i anslutning till förhöret företa också viss annan handläggning. Eftersomelt förhör utom huvudförhandling till sin natur mycket liknar ett förhör som nusagts, bör som RU har föreslagit en motsvarande möjlighet öppnas vidvittnesförhör utom huvudförhandling. En regel om detta föreslås införd i ettnytt andra stycke i paragrafen. Den nuvarande sista meningen i paragrafen, enligt vilkenetl sjukt vittne skall höras där han vistas, föresläs upphävd. Det finns, somRU har påpekat, ingen anledning att reglera platsen för vittnesförhöret i justsjukdomsfallen, 1 stället fär rätten i varje enskilt fall göra en bedömning avvar vittnesförhöret skall äga rum på ett med hänsyn lill föreliggande omständigheterså effektivi och billigt sätt som möjligt. 36 kap. 20 § Paragrafen reglerar förfarandet vid vittnes underlåtenhetatt infinna sig vid sammanträde inför rätten. Som har framgått av avsnitt 2.4.7 i den allmännamotiveringen och vid 7 § föreslås att det nuvarande systemet, enligt vilket elt vittne döms till böter vid frånvaro, överges. Enligt förslaget skall vittnen i stället behand las pä samma sätt som parter som skall infinna sig personligen, dvs. föreläggas vite redan i den första kallelsen. Som en följd av detta föresläs i förevarande paragraf att rätlen, när ett vittne trots vitesföreläggande enligl 7 8 underlåter atl infinna sig vid sammanträde, skall förelägga nytt vile eller förordna om hämtning. När nytt vite föreläggs bör detta regelmässigt sättas högre än del tidigare förelagda vitet. Om rätten skall välja att förelägga nytt vite eller besluta om hämtning fär, liksom när det gäller parter som skall infinna sig personligen, bedömas med ledning av omstän digheterna i det enskilda fallet. Allmänt bör givetvis gälla alt hämtning till senare tillfälle inte bör tillgripas om det kan antas att vittnet kommer att följa ett föreläggande vid högre vile. Den föreslagna lydelsen av paragrafen ersätter hell den nuvarande lydelsen utom sista meningen. I fråga om denna kan sägas följande. Frågan om utdömande av förelagt vite i de fall ett vittne hämtas till förhandlingen kan med det nya sanktionssystemet för vittnen gå in under mer allmänna regler. Enligt 9 8 första stycket lagen (1985:206) om viten, som enligt förslaget ersätter nuvarande 9 kap. 8 § sista styckel RB, får vite inte dömas ut, om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse. Detta torde, såvitt angår de nu aktuella situationer na, innebära att vilet inte skall dömas ut om rätten trots vittnets frånvaro genomför förhandlingen och låter hämta vittnet lill denna. förhandlingenställs in och rätten beslutar att vittnet skall hämtas tUl ett Prop.1986/87:89 senare rättegångstillfälle, kan ändamålet med vitet inte anses haförlorat sin belydelse (jfr också 36 kap. 22 § andra stycket RB). 36 kap. 22 § Paragrafen innehåller vissa undantag från reglerna omtvångsmedel för vittne. 1 paragrafen, som reglerar möjligheterna att användastraff och tvångsmedel mot minderåriga samt psykiskt insufficienta vittnen(första stycket) och frågan om straff och tvångsmedel när frågan omvittnesförhör förfaller (andra stycket), har gjorts vissa redaktionellaändringar med anledning av att böter inte längre skall användas som påföljd motvittnen som uteblir frän rätten. 36 kap. 23 § Paragrafen upptar en möjlighet för rätten att åläggavittne, som gjort sig skyldigt lill försummelse eller tredska, att ersätta dekostnader han vållat. I första slyckel, som avser ersättningsskyldighet gentemotpart, upptas i enlighet med RU:s förslag den ändringen atl frågan omersättningsskyldighet skall tas upp endast på begäran av part. Detta förslaginnebär i stort sett endast en kodifiering av gällande praxis. Om parterna hardispositionsrätt i denna del, behöver rätlen inte överväga frågan omersättningsskyldighet varie gång ett vittne uteblir. Med denna lösning kan mansamtidigt göra regeln obligatorisk för rätten. Det bör påpekas att regelngivetvis gäller även i mål om allmänt åtal och atl det i sådana fall måsteanses åligga åklagaren att bevaka statens intressen i denna del. Andra stycket behandlar ersättningsskyldighet gentemotstaten. I denna del föreslås endast språkliga ändringar. I enlighet med vad jag anfört i den aUmänna motiveringen(avsnitt 2.4.9) föreslås nu att alla regler om förhör med parter i bevissyftegörs tUl föremål för en samlad reglering i detta kapitel. I förhållande tUlRU:s förslag innebär mitt förslag den skillnaden att även förhör med sådanamålsägande som inte för talan och som därför i formell mening inte harpartsställning i målel regleras i kapitlet. Det bör understrykas att reglerna endast gäller förhör ibevissyfte, och inte förhör som direkt avser endast att få fram partensståndpunkt i målet, dvs, en komplettering av hans sakframställning. Rubriken till 37 kap. föreslås ändrad i enlighet med detsagda. I övrigt innebär förslaget att 1 3 §§ skrivs om medan 4 och 5 §§upphävs. Någon direkt jämförelse paragraf mot paragraf mellan gällande rätt ochförslaget är i stort sett inte möjlig. Det bör i delta sammanhang sägas att man i kapitlet inlefår några besked om vilka parter som över huvud tagel kan höras i bevissyfte. naturligtvis om parten personligen vet någol som kan tjänatill sakens Prop. 1986/87:89 belysning (jfr bl.a. 35 kap. I och 7 §§). vara praktiskt sett uteslutet att en åklagare kan förhöras sompart. Skulle åklagaren undantagsvis kunna lämna upplysningar som det kan varaav värde att förhöra honom om t.ex. på gmnd av atl han deltagit i ett förhörunder förundersökningen och kan berätta om vad som förekom vid detta - fär hanhöras som vittne. Han fär sedan inte längre föra åklagarlalan i målet (7 kap. 6§ jämförd med 4 kap. 13 § ättonde punkten). 37 kap. 1 § I paragrafen finns regler om att parter itvistemål får höras under sanningsförsäkran. Dessa frågor regleras enliglförslaget i 2 §. 1 förevarande paragraf föresläs i stället regler om hur förhöri bevissyfte med parter i tvistemål, tilltalade i brottmål och målsägande skallgä till. Reglerna avser förhör såväl med som utan sanningsförsäkran (jfr 2 §). Förhör i bevissyfte med parter i tvistemål och medmålsägande har i förslaget uttömmande reglerats genom en hänvisning tillreglerna i 36 kap. 17 § om hur vittnesförhör skall gä till. Vad gäller dennärmare innebörden av dessa regler hänvisas till specialmotiveringen till dennaparagraf. Därutöver kan dock såsom elt undantag från huvudregeln att denåberopande parten skall hålla huvudförhörel nämnas det fallet att en part begärförhör med motparten. I en sådan situation lorde det vara lämpligast att motparteninleder förhöret. Detta fall kan närmast jämföras med vad i specialmotiveringentill 36 kap. 17 8 sägs rörande den situationen att ett vittne uttalar sig tillden åberopande partens nackdel. 1 enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen(avsnitt 2.4.9) upptas i förslaget däremot vissa särregler i fråga om förhöretmed den tilltalade, 1 övrigl skall 36 kap. 17 § tillämpas även vid dettaförhör.