prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Det är ingalunda otänkbart attandra brottstyper än de som slår i fokus snart nog kan leda krav påkraftfulla motåtgärder och att en översyn av de straffprocessuellatvångsmedlen och deras användning då åter blir aktuell. Minuppfattning är därför att lagtexten inte bör innehålla någon ytterligareanvisning för bedömningen av recidivfaran utöver de som redan finns i förslagettill 1 § första stycket, dvs. alt hänsyn skall las till brottets beskaffenhet,den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighet. Lagrådet(Mannerfelt och Broomé): Menhänvisning till yttrandet under 1 § föreslår lagrådet att orden "del finnsrisk för" i punkt 2 i förevarande lagmm byts ut mot uttrycket "delskäligen kan befaras". Påde skäl som jag har anfört under 1 § föreslår jag att ordet"påtaglig" fogastill ordet "risk" i punkt 2. Iparagrafen anges förutsättningarna för s. k. utredningshäktning. kanbeslutas även om det inte finns sannolika skäl för den misstänktes skuldulan endast skälig misstanke. Som framgår av 19 § kan emellertid det sänktabeviskravet ligga till gmnd för häktning endast under en kort Ud, i Denna inskränkning i tillämpningen av 3 § bör lämpligenanges i texten, t. ex. genom alt upptakten formuleras så här: "Ävenden som endast är skäligen misstänkt för brott får, med den be- 90 gränsningsom följer av 19 §, häktas, om ..." Enligt punkt 1 i förslagetkrävs för utredningshäktning alt fömtsättning- Prop. 1986/87: 112 arna "iövrigt" (dvs. bortsett från vad som gäller om brottsmisstankens styrka) äruppfyllda enligt vad som sägs i 1 § första stycket eller 2 §. Meningen haremellertid inte varit ätt den fömtsättning för häktning skall bortfalla somenligt 1 § tredje stycket (i remissförslaget; jfr lagrådets propå ovan omytterligare ett stycke i 1 §) ligger i kravet på att det inte kan antas alt enkommande påföljd stannar vid böter. Hänvisningen bör därför i fråga om 1 §gälla första och tredje (eventuellt fjärde) styckena. Ipunkt 2 sägs att del skall vara av synnerlig vikt alt den misstänkte las iförvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet. Att man kan räkna medatt utredningen fullständigas så att åtminstone sannolika skäl förden misstänktes skuld kommer att föreligga är alltså en nödvändig förutsättningför utredningshäktning. Men ytterligare, starka skäl måste Ullkomma för ettfrihetsberövande på endast skälig misstanke. Ett sådant kan vara alt risken förflykt, kollusion eller recidiv är särskilt hög. Ett annat kan vara all brottetär allvariigt. En hög sannolikhet för omedelbara framsteg i utredningsarbetetbör också kunna tas med i bedömningen. Huruvida förvarslagandet är av"synnerlig vikt" får avgöras efter en sammanvägning av främst nunämnda faktorer. Ianslutning till regleringen om ulredningshäklning inställer sig frågan hursådan åtgärd skall anses förhålla sig till utlämningslagsUflningen. Ioch för sig kan hinder inte anses möta mot att utredningshäktning tillgrips iett ärende om utlämning för brott från till annan stat. Därvid måstedock förutsättas att beslutet om utredningshäktning i följs upp av enhållen förhandling här enligt 19 § i remissförslaget. Först genom förhandlingav sistnämnt slag kan ges uttalande att den utlämnings-hotade är på sannolikaskäl misstänkt för ullämningsgrundande gäming, som berättigar till att hanhälls i häkte. Sedan blir det beslutsmyndigheternas sak att iutlämningsärendet bedöma om hinder mot utlämning föreligger. Alt märka är altullämningslagarna förutsätter att sannolika skäl skall föreligga för alluUämning skall få äga mm; se 9 § lagen (1957:668) om utlämning för brott och 9§ lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , ochNorge. Framställningom utlämning //// från någon annan stat av den som här i landet ärmisstänkt eller tilltalad för brott skall i allmänhet grundas på ett beslut omhäktning av den som begärs utlämnad (se 2 och 6 §§ förordningen 1982: 306 medvissa bestämmelser om utlämning för brott ). har dettainneburit alt ett konstaterande om sannolika skäl i skuldfrågan har legat tillgmnd för utlämningsframställningen. Del torde inte komma i fråga att gä ifråndenna princip. Beslut om utredningshäktning, dvs. ett beslut gmndat endast påskälig misstanke om skulden, skall alltså inte läggas gmnd förutlämningsframställning. Lagrådet vill peka på alt detta förhållande möjligenkan behöva klargöras i den nämnda förordningen. 1986/87: 112 Detremitterade förslaget innebär att 24 kap. RB i dess helhet blir föremål för enöversyn, resulterande delvis i ingripande sakliga ändringar, delvis i endastspråklig och redigeringsmässig modernisering. En lucka i kapitletsparagrafföljd har uppstått i och med att ingen föreskrift återfinnes på 11 §:splats. Vid föredragningen inför lagrådet har upplysts att man inom departementetvelat undvika en omnumrering av ett flertal paragrafer efter den nu nämnda, dådet ansetts vara av värde alt det nya kapitlets bestämmelser iparagrafnumreringen såvitt möjligt får samma sifferbeteckning som sinanuvarande motsvarigheter. Enligt lagrådels åsikt har delta resonemang sittberättigande. EmellerUd kan man ulan svårighet undvika den skönhetsfläck somfrånvaron av en 11 § onekligen utgör, nämligen genom att dela upp denföreslagna, ganska omfångsrika 12 § i två paragrafer varvid den ena inplaceraspå 11 §:s plats. En sådan uppdelning torde t. o. m. ha vissa sakliga fördelar ioch med att man därigenom kan få dels en särskild paragraf som reglerar vad sommateriellt skall gälla beträffande häktningsframställning (11 §), dels enrenodlad frist-paragraf (12 §). Lagrådet har tänkt sig att paragraferna medanknytning till remissförslagets ordalag men med smärre utbyggnader kan gesföljande lydelse. Ominte anhållningsbeslutet hävs, skall åklagaren inom tid som anges i 12 § munUigeneller skriftligen göra framställning hos rätten om häktning av den Iframställningen skall anges det brott som misstanken avser, grunden förhäktningsyrkandet samt lidpunkten för frihetsberövandet. Denanhållne och hans försvarare skall, om möjligt, genast underrättas omhäktningsframställningen genom åklagarens försorg. Häktningsframställningskall göras som anhållningsbeslutet meddelades eller senast dagendärefter. Om det finns synnerliga skäl, får framställningen göras senast tredjedagen efter anhållningsbeslutet. Haranhållningsbeslutet meddelats i den misstänktes frånvaro, räknas tiden fråndagen då anhållningsbeslutet verkställdes. Görsinte häktningsframställning inom föreskriven lid, skall åklagaren omedelbarthäva anhållningsbeslutet." Någrakommentarer må göras vissa av de sålunda föreslagna bestämmelserna. 11§ första stycket andra meningen: Av motiveringen till remissförslaget framgår,att häktningsframställning skall kunna göras muntligen (inbegripetlelefonförmedlad framställning). Eftersom RB fömlsalt skriftlighäktningsframställning, synes det av värde om möjligheten av muntlighetuttryckligen anges. I administrativ ordning torde böra utfärdas bestämmelserom vad som bör iakttagas för att en muntlig framställnings exakta innebördskall säkerställas genom skriftliga noteringar av mottagaren. 11 § tredje stycket:Den misstänkte skall underräUas om häklningsfram- Prop. 1986/87:112 ställningen med undanlag för det fall aU han är på fri fot. försvararebör av sådana praktiska skäl som berörs i remissprotokollet inte görasobligatorisk. 12 §tredje stycket: Enligt nu gällande lydelse av 12 § första stycket fjärde meningen skall, om häktningsframställning inte görs inom stadgad frist, den anhållne genast friges. Någon motsvarighet till den bestämmelsen finns inte i det remitterade förslaget. Del måste dock anses vara av värde att lagtexten ger uttryckligt besked om rättsläget i den situationen. Enligtandra meningen i andra stycket får häktningsförhandlingen aldrig hållas senareän på Qärde dagen efter del faktiska frihetsberövandet. Denna mening harspråkligt utformats som ett undanlag till styckels första mening. I sällsyntafall kan den fä aktualitet också i relation till huvudregeln i första stycket.I syfte alt göra detta klart föreslår lagrådet att paragrafen får en någotannan redigering (se nedan). Utgångspunktenför fristberäkningen i paragrafens andra stycke är alltså tidpunkten förgripandet eller, när anhållningsbeslutet har meddelats i den misstänktesfrånvaro, beslutets verkställande. Såsom framhålls i den allmänna motiveringenkan viss tveksamhet uppkomma om hur fristen - för all vara förenlig medEuropakonventionens bestämmelser i art. 5 1. c) och 5 3. - skall beräknas närden misstänkte faktiskt var berövad friheten redan då det straffprocessuellatvångsmedlet beslöts. Ensådan situation kan föreligga om gripandet har föregåtts av att den misstänktehar varit berövad sin frihet enligt bestämmelserna i t. ex. lagen (1966:293) omberedande av. sluten psykiatrisk vård i vissa fall, lagen (1980:621) medsärskilda bestämmelser om vård av unga, lagen (1981:1243) om vård av missbmkarei vissa fall eller smiltskyddslagen (1968:231). Det kan således tänkas att enpå delta sätt omhändertagen person är eller blir misstänkt för etthäktningsgmndande brott och att han grips i direkt anslutning till atttvångsvården upphör. Eftersom den vården kan ha pågått avsevärt änvad som är tillätet för straffprocessuellt frihetsberövande, skulle det mycketofta bli omöjligt att gripa någon, om fristberäkningen skall inkludera tidenför tvångsvården. De nämnda lagarna innehåller emellertid bestämmelser om sådanprövning av tvångsvården som avses i 2 kap. 9 § andra stycket regeringsformen(jfr art. 5 4. i ), varför det inte möter något hinder urrättssäkerhetssynpunkt att vid fristberäkningen bortse från det administrativafrihetsberövande som har föregått det straffprocessuella. allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.1) sägs all kvarhållande för förhör enligt reglerna i 23 kap. 7-9 §§ RB eller omhändertagande enligt LOB eller 13 § andra stycket polislagen inte kan anses som frihetsberö vande i den mening som avses i art. 5 I. c) i Europakonventionenoch därför inte skall räknas med vid frislberäkningen när kvarhållandel resp. omhändertagandel övergår i ett gripande. Skälet härför anges vara alt 93 syftetmed kvarhållandel och omhändertagandet inte är att ställa den Prop.1986/87: 112 frihetsberövade inför domstol och att den nämnda artikeln därförinte är tillämplig. Det förda resonemanget föranleder följande kommentarer frånlagrådels sida. Fråganhumvida bestämmelserna om omhändertaganden enligt LOB och 13 § andra stycketpolislagen är förenliga med regler om domstolsprövningaktualiserades vid tillkomsten av polislagen. Departementschefen instämde i ettuttalande av lagrådet att dessa omhändertaganden får anses vara sädanakortvariga frihetsberövanden som inte kräver domstolsprövning enligtbestämmelserna i 2 kap. 9 § regeringsformen; uttalandet avsåg även möjlighetentill omhändertagande i tolv Ummar enligt 14 § polislagen. Departementschefentillade att inte heller bestämmelserna om rätt till domstolsprövning iEuropakonventionen ger anledning till annan bedömning. (Se prop. 1983/84:111s. 155-156 och 162.) Vad departementschefen anfört föranledde ingen erinranfrän sida (JuU 27). Den sålunda intagna ståndpunkten angåendekortvariga frihetsberövanden bekräftas i viss mån av ett fall som behandlats avEuropakommissionen (ärende 7376/76). Kommissionen fann alt det inte förelåg ettbrott mot art. 5 4. när ett frihetsberövande hade varat kortare lid än vad sombehövts för att få till stånd domstolsprövning. Det saknas enligt lagrådetsmening skäl aU ge de helt kortvariga frihetsberövandena en annan innebörd vidtillämpningen av art. 5 3. a. av det sagda är lagrådet böjt alt instämma i departementschefensslutsats att de av honom berörda kortvariga frihetsberövandena inte är sådanaatt de för att man skall uppfylla krav på ofördröjligjudicidl prövning måste tas med i fristberäkningen när de övergår i gripande. Vissosäkerhet om konvenlionsorganens framtida bedömning kan man dock hysa, främstför det fallet att gripandet har föregåtts av att den gripne har hållits kvarför förhör enligt 23 kap. RB. Särskilt när den gripne såsom misstänkt för detaktuella brottet har hållils kvar enligt 9 § första stycket i nämnda kapitelmer än (upp ) kunde det sägas ligga nära handsatt räkna in hela eller del av kvarhållandeUden i frislen fördomstolprövningen. Lagrådet vill dock inte föreslå någon regel om detta. Fråganhar med hänsyn till de korta lider det rör sig om liten prakUsk betydelse; harvederbörande inte kvarhållits för förhör över dygnsgränsen blir slutdagen fördomstolsprövning densamma hur man än räknar. Dessutom torde Utan särskildbestämmelse kunna fömtsältas att åklagare och domstolar inom ramen för en fristsom har gripandet som utgångspunkt tar hänsyn till att den misstänkte underbrottsutredningen har förlorat friheten . Fristen bör alltsådå om möjligt inte utnyttjas fullt ut. allmänna moUveringen (avsnitt 2.3.1) uttalar departementschefen beträffande s. k. envarsgripande aft av praktiska skäl Udsfrislen i dessa fall bör kunna räknas från den lidpunkt då den misstänkte överiämnas en polisman. Lagrådet vill framhålla, all denna ståndpunkt inte är förenlig med lagtexten i förevarande paragraf Lagrådet finner beträffande de be rörda fallen ej anledning all förorda annan ordning än den som följer av paragrafens ordalydelse. Ettspörsmål värt att uppmärksamma är vad som händer om en gripen Prop. 1986/87:112 eller en anhållen las in på t. ex. sjukhus för vård under så lång lid attfyradagarsfristen kan komma att överskridas. Ofta är del väl tänkbart attanhållande inte sker eller att anhålliiiiigsbeslulet hävs i en sådan situationoch att frihetsberövandet aktualiseras igen när den misstänkte skrivs ut. Menom så inte sker, t. ex. därför att flykt- eller kollusionsfara föreligger trotssjukhusvistelsen, torde del vara ofrånkomligt alt häktningsförhandling hållsinom fyradagarsfristen. Därvid kan med stöd av 14 § första stycket dispenserasfrån den anhållnes närvaro. Så snart den anhållnes förfall har upphört, måsteemellertid ny häktningsförhandling i hans närvaro genast hållas enligt vad somföreskrivs i 17 § fjärde stycket (jfr lagrådets yttrande under 16 §). Ettsådant förfarande torde vara förenligt med art. 5 3. i . Härkan erinras om att i ett sådant fall har godtagit ettfrihetsberövande med hänvisning till att förhållandena legatutanför myndigheternas kontroll (ärende 4960/71). Avvad lagrådet har uttalat under denna paragraf föranleder alltså endast deninledande synpunkten någon ändring i lagtexten. Denna föreslås få följandeutformning: "Haren - - - i häktningsfrågan. Om del finns synnerliga skäl, får förhandlingendock hållas . Häktningsförhandlingenfår aldrig hållas senare än fjärde dagen efter del att den misstänkte grepseller anhållningsbeslutet verkställdes." Häktningkan komma alt beslutas i fråga om en anhållen som inte är närvarande vidrätten. Också i ett sådant fall skall självfallet den ordning med nyhäktningsförhandling som anges i 17 § enligt remissförslaget iakttas. Itydlighetens intresse bör en erinran om detta införas i 16 §. Den kan placerassom ett nytt andra stycke och ges denna lydelse: "Beslutashäktning av en anhållen som inte är närvarande vid rätten, tillämpas 17 §tredje och fjärde styckena." Avskäl motsvarande dem som har angetts under 13 § förordar lagrådet att fjärdestycket får denna avfattning: "När en i häklningsfrågan. detfinns synnerliga skäl, får förhandlingen dock hållas . Häktningsförhandlingenfår aldrig hållas senare än Qärde dagen efter det att häktningsbeslutet harverkställts eller hindret för den misstänktes närvaro vid rätten harupphört." Paragrafen,som är ny, innehåller regler om obligatorisk omprövning på strängare villkor inom av ett beslut om s. k. utredningshäktning, dvs. ett beslut som är baserat på endast skälig misstanke i skuldfrågan. Lagtextenskiljer inte ut det fallet att den häktade vid det första beslutet är Prop.1986/87: 112 pä fri fot. Det är också sannolikt riktigt att en åklagare normaltsaknar anledning att utverka ett beslut om ulredningshäklning av en person sominte är tagen i förvar. Denne kan ju i vanliga fall berövas friheten med stödredan av ett anhållningsbeslut, och först sedan detta beslut har bliviteffektivt inträder kravet på domstolsprövning. (Angående häktningsbeslut somgmnd för utlämning från annan stat hänvisas till yttrandet under 3 §.) 1åtminstone en speciell situation kan emellertid utredningshäktning av en personpå fri fot komma i fråga. Lagrådet tänker på det fallet alt tingsrätten haravslagit åklagarens yrkande om ulredningshäklning av en anhållen som därvidsläppts men hovrätten efter överklagande beslutar om sådan häktning. Eftertingsrättens beslut torde åklagaren vara förhindrad att försäkra sig om denmisstänktes person genom ett nytt utredningsanhållande, om inte nyaomständigheter tillstöter. Sålänge den häktade är på fri fot, saknas anledning att tillämpa proceduren i 19§. Lagmmmets tillämpning bör därför genom ett förbehåll i första meningenbegränsas fall då den som häktats är närvarande vid rätlen. Har nuhovrätten efter besvär häktat en frånvarande med stöd av 3 § blir gången denna.När häktningsbeslutet har verkställts, skall ny häktningsförhandling hållasinför hovrätten i den häktades närvaro (24 kap. 17 § tredje och Qärde styckenasamt 52 kap. 10 § andra stycket RB enligt förslaget). Hovrätten är därvidoförhindrad att stödja fortsatt häktning på 24 kap. 3 §. Genom detta andrabeslut utlöses emellertid tillämpningen av 19 §. Den där stipulerade omhäktningsförhandlingenskall, såsom lagrådet tolkar bestämmelserna, hållas vid tingsrätten. Beslutaspå nytt om fortsalt häktning - något som fömtsätter att det finns sannolikaskäl för aft den misstänkte är skyldig - har tingsrätten alt sätta ut Ud föråtals väckande (18 § första stycket, jämfört med fjärde stycket). Dispositionsmässigtförefaller det vara en vinst alt dela upp lagtexten i 19 § på två stycken.Sista meningen, som gäller de materiella villkoren för fortsatt häktning, börbilda det andra stycket. Lydelsen av den text som blir första stycket börjämkas något i förhållande till remissförslaget, utöver vad ovan har sagts. Medhänvisning till det sagda föreslår lagrådet att 19 § utformas enligt följande: "Harnågon som är närvarande vid rätten häktats med stöd av 3 §, skall åklagaren,så snart- i häktningsfrågan. Om del finns synnerliga skäl, fårförhandlingen dock hållas . Förhandling måste alltid, oberoende avanmälan, hållas inom från häktningsbeslutet. Omdet--- hävas." Iparagrafens andra stycke föresläs, alt åklagaren, innan åtal har väckts, skall få rätt att häva ett häktningsbeslut. Till stöd för förslaget har i den allmänna moUveringen (avsnitt 2.3.7) åberopats särskilt fall då det under eller i anslutning uppkommer fråga om att häva häktningsbeslut och att det då kan uppkomma Udsutdräkt om rättens beslut måste avvak- 96 tas.Ytteriigare åberopas att åklagaren i inledningsskedet - innan åtal Prop.1986/87: 112 väckts - rent faktiskt råder över beslutsunderlaget. Med hänsyn rollfördelning mellan domstol ochåklagare framstår det som en inadvertens all åklagare skulle kunna upphäva etträttens beslut. Förslaget torde dock, med hänsyn till de rent praktiskasynpunkter som ligger bakom, kunna godtas trots de principiella betänklighetersom uppkommer. Den tills vidare avvisade tanken alt åklagaren även efteråtals väckande skulle få häva häktningsbeslut hoppas lagrådet inte återkommer.De principiella betänkligheterna får beträffande ett sådant senare läge ökadtyngd med hänsyn främst till att rätten och målsägande då har iniliativräll ihäktningsfrågan. Vidare sticker det i ögonen att det för målsägande inte finnsnågon form för att överklaga åklagarens beslut enligt RB:s besvärsordning. Lagrådet (Mannerfelt och Broomé): Med hänvisning till vad som har anförts under 1 § föreslårlagrådet att beviskravet i fråga om flyklfara i andra stycket i mbriceradeparagraf behålls oförändrat. På de skäl som jag har anfört under 1 § föreslår jag attordet "påtaglig" fogas till ordet "risk" i andra stycket. Lagrådet (Mannerfelt och Broomé): I enlighet med vad lagrådet har förordat i yttrandet under24 kap. 1 § bör beviskravet angående flyktfara i förevarande paragraf inte gesnågon ny formulering. På de skäl som jag anfört under 24 kap. I § föreslår jagatt ordet "påtaglig" fogas till ordet "risk" i första stycket. De nya reglerna om en snabbare domstolsprövning avstraffprocessuella frihetsberövanden syftar till att öka rättssäkerheten förden misstänkte. bör därför så långt det är praktiskt möjligt tillämpasäven i fråga om frihetsberövanden som ägt mm före ikraftträdandet. Det kan naturligtvis inräffa att en misstänkt vidikraftträdandet redan har varit berövad sin frihet . Om de nya reglerna för frislbe- räkning skall Ullämpas, kan del då hävdas att frihetsberövandet genast skall hävas (jfr vad lagrådet anfört under 24 kap. 12 §). En lämplig över- 97 7 1986/87. gängsbestämmelseför att förhindra ett sådant ibland slötande resultat och Prop. 1986/87: 112samtidigt låta andan i de nya fristreglerna slå igenom kan vara attmedge att häktningsförhandling hålls som ikraftträdandet ellerpåföljande dag. Om åklagaren inte har gjort en häktningsframställning,bör han underrätta domstolen om att en sådan är att vänta päikraftträdandedagen. Deorganisatoriska förändringar som reformen medför, bl. a. uppbyggnaden avveckoslutsberedskapen, måste fömlsätlas bli sä väl förberedda alt de kan börjafungera med att de nya reglerna träder i kraft. Några störrepraktiska problem torde därför inte behöva befaras om reglerna om frist förhäktningsförhandling på angivet sätt blir tillämpliga pä frihetsberövanden somägt mm före ikraftträdandet. Inte heller finns det anledning räkna med någraolägenheter av att också övriga nyheter görs tillämpliga pä sådanafrihetsberövanden. Beträffandeförkortningen av liden för huvudförhandling i hovrätt kan erinras omuppskovsmöjligheten som ges i 51 kap. 13 § andra stycket. Lagrådetföreslår således att andra meningen i övergångsbestämmelserna utgår ochersätts med följande: "Är någon vid lagens ikraftträdande berövad frihetengenom gripande, anhållande eller häktning, får häktningsframställning enligt24 kap. 12 § göras samt häktningsförhandling enligt 13 och 17 §§ samma kapitelhållas den dag lagen träder i kraft eller , om äldre rätt medgeratt så sker." Förslagettill lag om ändring i lagen (1930:173) om beräkning av lagstadgad tid Lagrådetlämnar förslaget utan erinran. Förslagettill lag om ändring i lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedeli vissa brottmål Denlösning som i remissförslaget har valts för alt i de ifrågavarande målen bereda åklagaren rådrum för ytterligare utredning medan den misstänkte är berövad friheten trots all sannolika skäl för hans skuld inte kan anses föreligga är från rättssäkerhetssynpunkt väl så bra som den som framgår av gällande lagtext. Emellertid faller det i ögonen att den misstänkte efter häktningsbeslutet av allt all döma kan hållas häktad upp på endast skälig misstanke om skulden, utan alt häklningsfrågan prövas vid någon ny förhandling. Hade häktning skett med stöd av vanliga regler, skulle räUen i allmänhet ha haft all dess åtal väckts hålla ny häktnings förhandling minst , bl. a. för att se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt (24 kap. 18 § RB). Denna bestämmelse torde inte vara tillämplig när häktningen har gmndals på 24 kap. 3 § RB, något som för vanliga mål är självklart med tanke på regeln i 19 § i samma kapitel om omhäktningsförhandling redan inom . Enligt lagrådets mening är det särskilt angeläget att låta domstolen återkommande kontrol lera att skälen för häktning kvarstår och alt utredningen bedrivs skynd- 98 samt, när frihetsberövandet är gmndat på svagare skäl än i normalfallet. De skildaönskemål som gör sig gällande låter sig förena, om man när det Prop. 1986/87:112 gäller brottmålen enligt lag utgår från att utredningshäktningmåste omprövas men medger att häktning på endast skälig misstanke iskuldfrågan får ske i .