prop · GA0334 · 1986-12-31 00:00:00 — Beslutet innebär allde i proposilionen förordade riktlinjerna för en översyn av besvärsfrägorna hargodkänts av under vissa förutsättningar, sammanhängande främst medkraven på atl den enskildes rättssäkerhet tillgodoses vid översynen och altriksdagen i någon form underrättas om resultatet av arbelet. Delskall tilläggas all i promemorian "Färre besvärsärenden hos regeringen"(Ds Ju 1982: 14) som läg lill grund för prop. 1983/84: 120 ifrågasätts (s. 69)om det finns skäl atl behålla möjlighelen alt fullfölja talan fill regeringen ibl. a. vissa frågor om lokala irafikföreskrifter och om dispens frän sädanaföreskrifter. Härvid borde enligt promemorian övervägas (s. 73) om irafiksäkerhetsverkelkari pröva vissa besvär i frågor om lokala trafikföreskrifter. Någramyndigheter log under remissbehandlingen av promemorian särskilt upp frågan omatt slopa besvärsrätten till regeringen i ärenden om lokala trafikföreskrifteroch några andra ärenden på trafikområdet. I den delen förekom följande. 1 länanför att nägon yllerligare besvärsinstans utöver inle tordebehövas i fräga om en trafikföreskrifter, eflersom dylikaföreskrifter är av utpräglat lokal karaktär. Beträffande sådana lokalatrafikföreskrifter som ulfärdas av kan del enligl länsstyrelsensmening vara en lämplig besvärsordning all besvären prövas av trafiksäkerhelsverketmed möjlighel för verket atl underställa visst besvärsärende regeringens prövning. i lillstyrkerbeiräffande frågor som beslular om i försia insians att trafiksäkerhelsverketöveriar regeringens uppgifl all pröva frågor om lokala trafikföreskrifter ochom undanlag frän sådana föreskrifter och även andra föreskrifter på vägtrafikområdet. Vägverkel erinrar i sitt yllrandeom alt verkel med stöd av VTK prövar ell mycket slort anlal framställningar omdispens från bestämmelsen om lunga,breda eller länga fordon eller fordonskombinalioner. ifrågasättasom det finns något behov av besvärsmöjlighel i dessa aren- Prop. 1986/87: 34 den.Dels uppkommer ofta fråga om dispens sä före transporten atl del inleges lid för överklagande, dels avgör endast fakiiska förhållanden såsom vägensbredd och bärighet om dispens skall medges. Som exempel pä ärenden som överhuvud tagel inte bör fä överklagas nämner trafiksäkerhelsverket beslut om vissalokala trafikföreskrifter. uttalar i det sammanhangei följande. Sådana beslul borde, vad del gäller vägar som inle är avsedda för genomfartslrafik,kunna meddelas av trafiknämnd i stället för av länsstyrelse eflersom de måsteses som belydelsefulla för den kommunala samhällsplaneringen och därmed enkommunal angelägenhel. Nämnas kan all försöksverksamhel med rätl för kommunerall besluta om hastighetsbegränsning i områden utan genomfarlstrafik intevisat några nackdelar från beslulssynpunkt och resulterat i enförfattningsändring som träder i kraft . En ordning medlämplighetsprövning av dessa beslut hos statlig myndighel eller regeringenöverensstämmer inte med vad som vanligen gäller kommunalpolitiska beslut. Deborde därför inte vara överklagbara ulan bara kunna prövas i den kommunalrälisligaordningen. Förslagetatt beträffande vissa lokala trafikföreskrifter gå över till någon form avkommunalbesvär upprepar trafiksäkerhelsverket och ulvecklar närmare i enskrivelse lill kommunikationsministern om ändring av väglrafikkungörelsen.Del heler i skrivelsen bl. a. följande: Trafiknämndsbeslulär i sak kommunalpolitiska beslul inom ramen för och med slöd av gällande slalligaregler. Detta talar för möjlighel till kommunalbesvär men inte förförvaltningsbesvär. Överprövning av domstol eller myndighet/statlig myndighetanses i vårt konstitutionella system i allmänhel som främmande i sådanasammanhang. Denallmänna erfarenhelen av trafiknämndsreformen är klarl posiliv -inle minst närdel gäller alt bedöma lokala förhållanden och att göra värderingar avtrafikfrågor från samhällssynpunkt. Nuvarande besvärsregler har dessulom medförlen administrativt omständlig och kostsam procedur, varför ocksårationaliserings- och besparingsinlressen talar för en förändring. Delinlresse alt minska anlalel besvärsärenden hos regeringen som kommer lill utiryckbl.a. i en promemoria från arbelsgrupp i regeringskansliel (Ds Ju 1982: 14)kan också åberopas som stöd för den föreslagna förändringen. gällersärskilt om tillämpningen av den s. k. tvåinstansprincipen skulle innebära atllänsstyrelse eller annan statlig myndighel skulle bli sisla instans för prövingav ifrågavarande kommunalpolitiska beslul. Förändringenbör ske genom ändring av 4§ i lagen om Irafiknämnder och följdändringar i VTK. Påmånga håll hävdas alllsä uppfattningen all regeringens befallning i sisla instans med ärenden om lokala traflkföreskrifter bör upphöra. Del gäller för övrigl inle bara i frågor om undantag i särskilda fall från lokala trafikföreskrifter ulan även i frägor om uifärdande av dylika föreskrifier. Vad regeringen måste ha kvar i framliden av ärendena om lokala trafik- _» föreskrifier är de frågor som prövas i första instans päcentral nivå närmast Prop. 1986/87: 34 under regeringen. Man kan också diskuleraom det skall behöva finnas en möjlighel all överlämna lill regeringens prövningfrågor som bedöms ha principiell, prejudicerande och liknande karaklär. Tilldenna fråga åler-koms . Innan jag konkretiserar de olika delegeringsförslagen börframhållas att jag i och för sig har förståelse för vad Irafiksäkerhetsverketsäger om atl ärendenas ulpräglal lokala karaklär talar till förmån för enövergång frän förvaliningsbesvär till kommunalbesvär. Den frågan kommer dock inlealt tas upp närmare här. Den faller i viss män utanför ramen för detla betänkande.Mina förslag bygger på den nuvarande ordningen med förvaltningsbesvär ochinnebär i huvudsak att rätten att klaga i den formen finns kvar på de lägrenivåerna men sedan begränsas så all man i princip inte skall kunna gå ända upptill regeringen. I sammandrag ser del ul på följande vis. I största möjliga utsträckning bör beslutanderätt i förstainsians i ärenden gällande lokala Irafikförekrifler flyttas från iiUIrafiknämnden, i den mån inle kommer i fråga. har kunnal flyttas frågor om hastighetsbegränsningar påvägar som inte är avsedda för genomfartstrafik. Del går säkert a» ta ytteriigaresteg i samma riklning. Exempelvis bör det inte vara omöjligt all delegera någraav de frågor som avses i 147 § andra slycket 10-12. Jag förordar all spörsmåletom beslutanderättens fördelning mellan och trafiknämnden ()tas upp mera i detalj av i samband med dengenomgång av VTK som trafiksäkerhetsverkets skrivelse lillkommunikationsdepartementet och skrivelse till sammadepartement saml förslagen i detta betänkande kan ge anledning lill. Av de olika allernaliv som sedan övervägts för att sålångt som möjligt befria regeringen från att ta befattning med enskilda ärendenom lokala trafikföreskrifter harjag stannat för alt huvudinriktningen avbesvärsgången bör vara följande. Alla ärenden där trafiknämnden beslutar iförsta instans skall liksom sker få överklagas tilllänsstyrelsen men inte få överklagas vidare därifrån till något annat organ. ärenden om lokala trafikföreskrifter som skall prövas av iförsta instans bordel finnas besvärsrätt upp till irafiksäkerhetsverkel. Iförekommande fall lill vägverkel. Därefler skall det emellerlid vara slopp.Ett beslut i första insians av trafiksäkerhelsverket eller vägverkel skall däremotpå samma sätt som gäller nu få överklagas till regerirtgen. Avsleg frän en på detla sätt utformad grundmodell förbesvär i ärenden om lokala trafikföreskrifter kan det finnas fog för i vissa ärenden om färdhastighet och i sådana ärenden om stannande eller parkering som gäller rörelsehindrade personer. Angående ärenden om färdhastighet bör erinras om all del är med tillämpning först fr. o. m. som regeringen har lämnat i uppdrag ät kommunerna all pröva frågor om 23 färdhastighetpä vägar som inle har genomfartslrafik. I avvaktan på all vi Prop. 1986/87:34 får erfarenheler av den nya instansordningen bör gälla atl ell beslul om färdhastighelsom meddelats av kommunen skall kunna överklagas inle bara lill länsstyrelsenulan även kunna föras vidare besvärsvägen därifrån lill Irafiksäkerhetsverkel. Sedariskall del emellerlid vara stopp. När det gäller frågor om undantag för rörelsehindrade frånsådana bestämmelser eller lokala trafikföreskrifter som avser stannande ellerparkering bör erinras om att frågorna med giltighet fr. o. m. den 1 juli 1984prövas med underiag av en ny paragraf i VTK, nämligen I59a§. Den nya paragrafensom har kompletterats med förordningsmotiv innehåller bl. a. vissa förtydligandeni den hittillsvarande regleringen av rörelsehindrade personers möjligheter attfå extra parkeringslillslånd. På de skäl somjag anför i det särskilda avsnittelom stannande eller parkering (avsnitt 2.1), föreslår jag all sådana ärendenskall kunna överklagas från kommunen lill och sedan vidare till Irafiksäkerhetsverkel.Jag förordar därjämte att om Irafiksäkerhetsverkel finner alt en fråga som harförts dit besvärsvägen är av prejudicerande arl eller annars har principiell räckvidd,så bör ämbetsverket överlämna ärendel till regeringens prövning. I övrigl bör när det gäller de lokala Irafikföreskriflernaeftersträvas lösningar som nära ansluier UU tvåinstansprincipen i 1984 årsriksdagsbeslut i anledning av proposilionen om regeringens befattning medbesvärsärenden. Jag har övervägl om det i något annal fall än beträffande derörelsehindrades parkeringstillstånd kan finnas behov av att kompletlerabesvärsgängen med ett överlämnandeinstitul av innebörd alt när länsstyrelseneller trafiksäkerheisverkei har atl pröva elt ärende i sista instans skall detsom etl alternativ till atl besluta finnas en möjlighet för myndigheten altmed egel yltrande överlämna ärendel lill närmast högre myndighet, dvs. respeklivetrafiksäkerhetsverket och regeringen. Etl överlämnande skulle få ske om ärendelhade principiell räckvidd eller eljest stor betydelse. I propositionen pekas visseriigeni detla sammanhang (se s. 25 ff) framför alll på den situationen att det ärönskvärt all regeringen som politiskt organ slyr andra myndighelers praxis. Detheler emellertid också att överiämnande av särskilt viktiga ärenden under vissaförutsättningar bör användas i stället för besvärsprövning när del frånrättvisesynpunkt är önskvärt alt l.ex. olika länsstyrelsers praxis skall blilikformig eller när regeringen i exceptionella fall måsle kunna dispensera frånpraxis. Ulom de i viss mån speciella motiv som är för handen närdel gäller de rörelsehindrades parkeringstillstånd harjag emellertid inteansett alt det i ärenden om undantag från lokala trafikföreskrifter finns behovav elt överiämnandeinslilul. När det gäller exempelvis det uttalade kravet pålikformighet mellan länsstyrelserna bör erinras om att trafiksäkerhelsverketenligt 162 § VTK har bemyndiganden att utfärda föreskrifter i anslulning tillbestämmelserna i . Dylika föreskrifter las in i trafiksäkerhetsverketsförfattningssamling (se l.ex. TSVFS 1979:24, 1980:51 och 1983:53). Del skall lilläggas all i den omfattning som mina förslagom begränsning ar i besvärsräiien på trafikområdet i samband med etl evenluelll genomfö rande byggs på med överiämnandemöjligheler måsie 169 § tredje slyckel En sådan besvärsräll för Irafiksäkerhetsverkel och väg- Prop.1986/87: 34 verket somdel lalas om i del slycket låter sig nämligen knappast förenas med ell överiämnandeinslilul(jfr prop. 1983/84: 120, s. 25 fO. delframför allt 148 och 159 §§ VTK saml lag om trafiknämnd som måsteändras om besvärsgången skall läggas om på del sätt jag har antytt här ochkommer att föreslå i de tre följande avsnitten 1.1-1.3. För att se hur en dylik besvärsordning skulle komma allgestalta sig i prakliken har jag inventerat de mellan 150 och 160 ärenden omlokala trafikföreskrifter som regeringen prövade . Resultatet avinventeringen redovisas härefter i tre särskilda avsnitt, vari avsnitt undersin rubrik. 7.1 Ärendena om bestämmande av färdhastighet De allmänna bestämmelserna om färdhastighel finns i 64-68 §§VTK. Som antytts i ingressen är 64-66 §§ VTK de paragrafer som länsstyrelseneller kommun får medge avvikelser ifrän genom lokala trafikföreskrifter. Enligl 64 § VTK får ell fordons hastighet inte överstiga50 kilomeier i limmen inom tätbebyggt område. I 65 § föreskrivs atl utomtätbebyggt omräde får ett fordon inle föras med högre hastighet än 70 kilometeri limmen (bashaslighet), om inte Irafiksäkerhetsverkel beslutar annat (90, 110eller /fim). I 66 § regleras den fillåtna färdhastigheten under särskildaförhållanden för bussar och lastbilar saml för bilar som har tillkoppladefordon. I fem av de 95 ärenden om färdhastighel som fördes upptill regeringen under är 1983 hade besvären kommii in lill kommunikalionsdepartementelför senl. De sakbehandlades därför inle av regeringen, Av övriga 91 ärendenbiföll regeringen besvären i 14 fall och avslog dem i 76. När besvären prövadesav regeringen förelåg i näslan alla ärenden yttranden från den myndighet som enligl148 § försia stycket normall prövar frågor om hastighetsbegränsningar, dvs.länsstyrelsen', samt från trafiksäkerhelsverket ävensom från kommunens trafiknämnd(kommunstyrelsen, ira-fiksäkerhelsnämnden, gatunämnden etc). I 12 av de 14 bifallsbesluten hänvisade regeringen sommotivering för silt ställningstagande lill vad trafiksäkerhelsverket anförl i ärendel.I de två andra bifallsbeslulen hävisades till "rådande trafikförhållandenpå platsen". 1 dessa senare ärenden hade trafiksäkerhelsverket i sinayttranden föreslagit andra ehuru inte så längigående trafiksäkerhetsfrämjande ålgärdersom alt begränsa hastigheten. I del ena fallel hade ursprungligen yrkatssänkning . och i del andra fallet /tim.till 50 km/tim. När det gäller de 76 avslagsbesluien uttalade regeringen i52 av besluten atl den inte fann skäl atl frångå bedömning järendena och i ' Som nämnts förut gäller att ändringen av 148 § förstastycket och 159§ VTK, varigenom kommunen och inte prövar frägor om färdhas tighet på vägar som inte är avsedda för genomfartstrafik, trädde i kraft den 1januari 1984 (se SFS 1983: 114). var alltså länsstyrelsenhuvudbesluts- myndighet i sådana frågor om färdhastighet som avses i 147 § andra stycket 6. elt av besluten atl den inte fann skäl all ändra dehastighetsbegränsningar Prop. 1986/87: 34 som redan gällde på platsen. 1 övriga23 ärenden hänvisade regeringen i sina beslul till vad trafiksäkerhelsverketanfört i ärendet. Hänvisningen i dessa fall till irafiksäkerhetsverket istället för till torde sammanhänga med att verket genom sitlyttrande tillfört frågan något nytl moment som regeringen ansåg varabetydelsefullt för den slutliga bedömningen av ärendet. Skillnaderna i skrivningskall alltså inle tolkas på del sättet atl trafiksäkerhelsverket ochlänsstyrelsen hafl skilda uppfattningar i huvudfrågan och all regeringen sedananslutit sig lill endera myndighelens bedömning. Sammantaget gäller i stället atllänsstyrelsen och trafiksäkerhelsverket synes ha varit ense i huvudfrågan ipraktiskt laget samtliga de ärenden om hastighetsbegränsning som regeringen sakprövadeunder och därvid avslog. Det finns ingenting i resultaten frän min inventering av1983 ärs regeringsärenden om lokala trafikföreskrifter m. m. gällandefärdhastighet som motsäger alt besvärsgången i sädana ärenden kan läggas om irationaliseringssyfte pä det sätt som jag har föreslagil förut (s. 11 fO. Jagförordar alltså beiräffande sådana ärenden som det lalas om i 147 § andra slycket6 VTK den omläggningen av beslutsordningen, atl irafiksäkerhetsverket skallvara sisla insians i frågor som pä förstainslansnivä prövas av antingenkommunen eller . I elt ärende som kommer lill trafiksäkerhelsverketbesvärsvägen skall det alltså inte finnas klagorätt upp lill regeringen. Däremoiskall ell beslut av irafiksäkerhetsverket i en fråga som verket prövar på förstainslansniväpä samma sätl som få överklagas lill regeringen (65 § VTK). 7.2 Ärendena om parkeringsförbud och parkeringstillståndsamt förbud att stanna m. m. De allmänna bestämmelserna om stannande eller parkering avfordon finns i 69-77 §§ VTK. Genom en lokal trafikföreskrift får meddelas delsförbud att stanna eller parkera fordon (147 § andra slycket 7), dels föreskriflom stannande eller parkering med avvikelse från 69 eller 71 §, 72§ 2, 5 eller 6samt 73 § eller 74 § 3 eller 4 (147 § andra stycket 8)'. För väghållnings- och utryckningsfordon saml fordon somanvänds för transport av sjuka eller rörelsehindrade gäller särskildaundantagsregler, nämligen 156 § VTK. Paragrafens lydelse intill den I JuU 1984var följande (ang. de nya föreskrifterna, se s. 21). Fordon som används av polisen vid trafikövervakning ellersom stoppas vid sådan övervakning får stannas eller parkeras utan hinder avförbud som har meddelals genom lokal trafikföreskrift. Detsamma gäller i frågaom fordon, som används ' I prop. 1984/85: 14 har regeringen under hösten 1984föreslagit nya regler om boende- och nyttoparkering. Propositionen har ännu i mitten av november 1984inte behandlats slutligt av . Det har därför inte varit möjligt att i dettabetän kande ta hänsyn till en ev. ny lagstiftning på detta område. 1. i Irafikövervakningsom avses i lagen (1964: 321) om trafik- Prop. 1986/87: 34övervakning, 2. av polis- ellerlullpersonal i tjänsteutövning, 3. för transportav sjuka eller rörelsehindrade personer, 4. i väghållningsarbeleeller liknande arbete på eller vid vägen, 5. av slalligbrandkär eller brandstyrka vid räddningstjänst. Undantag enligl 1-5gäller endasl om omständigheterna kräver del och särskild försiktighet iaktlas. En lokal trafikföreskrift om parkering eller stannande somutfärdas med stöd av 147 § andra stycket 7 eller 8 meddelas av kommunen. Detframgår av 148 § försia och tredje slyckena VTK. I 159 § Iredje stycket finns bestämmelser om vilken myndighelsom skall besluta i frägor om undantag för visst ändamål från lokala trafikföreskrifter.Är del fråga om sådana lokala trafikföreskrifter som avses i 147 § andrastycket 7 och 8 utövas beslutanderätten av kommunen eller, om frägan berör merän en kommun inom elt län, av eller, om den berör mer än ell län,av trafiksäkerhelsverket. Frägor om undantag från lokala trafikföreskrifter somavser transport av farligl gods prövas dock av . Frägor omundanlag för rörelsehindrade från bl. a. trafikföreskrifter som avser stannandeeller parkering prövas av den kommun inom vilken sökanden är kyrkobokförd. Det skall tilläggas att del enligl förordningen (SFS1979:1082) om lokala trafikföreskrifter i vissa fall finns ett bemyndigande förlänsstyrelsen alt ulan hinder av i övrigt gällande beslämmelser besluta omlokala trafikföreskrifter som innebär att fordonstrafik helt eller delvisförbjuds på vissa vägar eller inom vissa områden. Förordningen och bemyndigandelgäller om del är särskilt svära väderleksförhållanden eller liknandeomständigheter. Frågor om undanlag från sådana lokala trafikföreskrifter somavses här prövas av . Regeringen prövade sammanlagi 36 besvär överbeslut av i fråga om lokala trafikföreskrifter gällande parkeringav fordon (parkeringstillstånd, förbud alt parkera, lidsbegränsad parkeringetc). Regeringen biföll besvären helt eller delvis i 14 av de 36ärendena och avslog besvären i 22 av dem. Tvä av de 14 ärendena som bifölls(3/2 nr 30 och 8/9 nr 16) avvek i sak rätl mycket från de övriga och las inleupp närmare här. Del ena av dem gällde ett krav på förekomsten i lokalatrafikföreskrifter av uppgifter om datumparkering och det andra generelll parkeringsfillsländi för bilar lillhörande landsling,narkomanvårdskliniken vid . Av återstående 12 bifallsärenden hade 11 samband medrörelsehindrade personers möjligheter alt parkera och slanna saml elt sambandmed framkomligheten och trafiksäkerheten i ett villaområde. Ärendena fördeladesig enligt följande. I tre av ärendena om parkeringstillstånd förrörelsehindrade personer var del fråga om tolkningen av innehållet i dåvarande 156§ försia slycket 3 VTK. hade i vart och ett av ireärenden avslagil klagandens hemställan om parkeringstillstånd medhänvisning till att 27 dennehade möjligheter alt parkera 'fritt" med stöd av 156§ VTK. I ell Prop.1986/87: 34 av ärendena uttalas i regeringsbeslutet att del trots förekomstenav 156 § VTK kan finnas skäl att utfärda särskilt parkeringstillstånd avseende transporlerav rörelsehindrade, särskilt när del gäller ell beslående behov av alt parkera fordonelutan hinder av eljest gällande beslämmelser. I elt av de två övriga ärendenamed anknylning fill |56§ VTK framhåller trafiksäkerhetsverket i sitt yttrande,all "klaganden är beroende av hjälp vid förflyttning ulanför fordonel"samt att del under sådana omständigheter är "tveksamt om 156 § VTK täckerde uppsläll-ningsbehov som kan bli aktuella". I del iredje ärendet anförämbetsverket bl. a. att "för rörelsehindrad som själv för sitt fordonmåste hänsyn tas lill i vilken omfallning rörelsehindrel begränsarförflyttningen utanför fordonet" samt atl "för den som inte självför fordon bör, förutom förmågan att själv förflytta sig ulanför fordonet, behovelav hjälp av annan person - föraren - beaktas". tillägger allklaganden synes vara i behov av hjälp vjd förflyttning utanför fordonel.Därför bör enligt verkels bedömning ett parkeringslillslånd kunna meddelas. Isju av de övriga bifallsärendena som gällde särskilt parkeringslillslånd förrörelsehindrade utgjordes den gemensamma nämnaren av atl klaganden i besvärsärendethos regeringen kommit in med ell (nyft) läkarintyg som på etl annat sätt äntidigare i ärendet ingivet material styrkte behovet av ett särskilt parkeringslillslånd.Det innebär atl det i vart och elt av dessa sju ärenden kom in i sisla insiansen ny omständighet som föranledde regeringen att ändra avslägsbeslut. Eltannat ärende avseende parkeringslillslånd för rörelsehindrade syr nes ha bifallits av regeringen närmast som en form av nåd. I ärendel är nämligen oslridigi atl det rörelsehinder som klaganden hänvisar lill i första hand gör sig gällande i samband med bärande av gods. Då brukar inte särskilt parkeringstillstånd medges. avslår också sökandens hemställan. I besvärsskrivelsen till regeringen vitsorda att klagandens svärigheter alt förflytta sig i första hand föreligger i ambapjj med bärande av gods. Men det pekas samlidigt på att klaganden i sitt arbete har myckel tunga bördor (lunga volymer, kataloger och annat tungt material) alt bära från bilen. Och det är svärl atl hilta parkeringsplatser i närheten. Del heler sedan i be- svärsskriflen, som är uppsatt av klagandens rättsliga biträde, bl. a. föl jande. "Skulle därför kunna få del av honom sökta parke- ringstillslänclel, skulle dett innebära en myckel stor uppmuntran för honom i hans försök alt återgå till etl normalt arbele efler de oerhört omfattande kroppsliga skador som han ådrog sig vid trafikolyckan. Jag är mecjveten om alt kriterierna för parkeringstillstånd för rörelsehindra de främst skall vara av sådant slag all de förulsäller ett underlättande för personer som har betydande svårigheter att klara sina förflyttningar utanför fordonet. För del skulle del emellertid vara av en avgörande psykologisk belyjielse om han kunde av samhället få del slöd och den uppmuntran som ett parkeringstillstånd skyHe kunna innebära för honom. Han skulle känna atl hans ambitioner besvarades av samhäl let och detta genom ea tåmligen bejgränsad insat. omtanken om en svårt sargad människa måste väga lyngre änden Prop. 1986/87: 34 säkerligen ringa risk för prejudicat som ett bifall tillhans framställan eventuellt skulle kunna medföra." säger i sitt yttrande att med hänsyntill konsekvenserna bör stor restriktivitet iaktlas vid utfärdande avrikstäckande parkeringstillstånd för rörelsehindrade av sådanl skäl (= svårigheleratt förflytta sig med tunga böcker) som anförs i ärendel. gäller speciellt,tillägger ämbetsverket, i samband med yrkesutövning; många kan åberopa sammaskäl som här. avstyrker därför bifall till besvären. Ävenlänsstyrelsen avstyrker i ett av departementet infordrat yttrande. Menregeringen bifaller alltså besvären.