prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Första stycket motsvarar första ledet av 5 kap. 12 §.Andra ansvarsbestämmelser av del slag som återfinns i övriga delar av denparagrafen får meddelas i lag, eftersom de sanktionerar regler i sådan lag. Kapitlet motsvarar 7 kap. I paragrafens första stycke anges vad som skall anses somyttrandefrihetsbrott genom en hänvisning till motsvarande bestämmelser i 7kap. Termen yltrandefrihetsbrolt svarar mot Iryckfrihetsbrott. Även föryllrandefrihets-brotlen gäller elt krav på dubbel täckning. I fräga om brottet olaga våldsskildring harbroltskalalogen i 7 kap. 4 § kompletterats med de moment som är straffbaraendast såvitt gäller röriiga bilder, dvs. de extrema våldsskildringarna. Dessahar behandlats i den allmänna motiveringen avsnitt 3.6.2. Andra och tredje styckena innehåller hänvisningar till 7kap. 2 och 3 §§. Dessa innebär all vissa brott genom annonser o. d. fallerutanför yllrande-frihetsbrolten och atl samma undantag från ensamansvaret skallgälla för offentliga framställningar som för tryckta skrifter. 2 och 3 §§ Bestämmelserna motsvarar 7 kap. 6 och 7 §§. I 7 kap. 6 § andra stycket finns en bestämmelse som pägrund av hänvisningen i denna paragraf ger domstol möjlighet att förordna atlen fällande dom för ärekränkningsbrott skall sändas i radio eller TV. Eftersomdet ofta skulle vara alltför betungande för sändarförelaget all återge heladomen kan domstolen begränsa åläggandel till atl gälla elt sammandrag avdomen. Eftersom del inle kan anses lämpligt att sändarförelaget skall göra etlsådant sammandrag är det rätlen som själv skall göra detta. Det som föreskrivs i 7 kap. 6 § kan ses som eninskränkning i utgivarens 171 rätt att ensam bestämma över innehållet i en periodiskskrift utan all det Prop. 1986/87:151 har kommit till något särskilt uttryck i lagtexten.På samma sätt innebär skyldigheten all offentliggöra en fällande dom i radioeller TV en begränsning i utgivarens bestämmanderätt. Den kan pä motsvarandesätt betraktas som en begränsning av den självständighet som enligt 16 kap. 3 §skall tillkomma programförelag. Liksom när del gäller de tryckta skrifterna hardet dock ansetts obehövligt att i lagtexten särskilt nämna detla förhållande. Enligt bestämmelsen i 3 § andra stycket andra meningenskall etl beslut om konfiskering medföra all alla föremål som kan användas"uteslutande för mångfaldigande" görs obrukbara för fortsallmångfaldigande. I 7 kap. 7 § andra stycket finns en exemplifiering på deföremål som där avses: "formar, stenar, stereotyper, plåtar och andradylika uteslutande för tryckningen av skriften använda materialier". Ifräga om filmer och ljudupptagningar motsvaras delta av l.ex. Däremot omfattas inte t. ex. inspelningsapparater, eftersomdessa kan användas även i andra sammanhang. Av lagtexten framgår att färdiga exemplar av den filmeller ljudupptagning som konfiskationsbeslutet gäller och som är avsedda förspridning skall förstöras. Såvitt gäller de föremål som är lill enbart för allmångfaldiga framställningen är del däremot tillräckligt all de behandlas såalt de inte kan användas för atl framställa ytterligare exemplar avupptagningen. Del öppnar en möjlighet att använda föremålen, om det brottsligaavsnittet elimineras, l.ex. vid kopiering från etl masierband. En film eller enljudupptagning som mångfaldigas och sprids efter en sådan åtgärd är all ansesom en ny offentlig framställning. Kapitlet motsvarar 8 kap. Första stycket innehåller regler om vem som i första handansvarar för yttrandefrihetsbrott i en offentlig framställning. Del är enligtförsta stycket utgivaren (eller dennes ställförelrädare, om han har inträtt iutgivarens ställe). I fråga om direktsända radio och TV-program kan enligtandra stycket del i lag föreskrivas en ordning som motsvarar 4 § andra stycketradioansvarighetslagen. 1 tredje stycket finns föreskrifter omförsta-handsansvaret i fråga om ljudupptagningar som saknar utgivare. Ansvaret vilar på upphovsmannen till det som framförs och på den som framträder i upptagningen. En förutsättning för att de skall vara ansvariga är alt de är att betrakta som gärningsmän i allmänt straffrättslig mening. Den som enligt straffrättsliga principer skulle vara att bedöma som anstiftare eller medhjälpare är alltså inte ansvarig enligt detta lagrum. Genom att ange ensamansvarei på detta sätt utesluter grundlagen t. ex. en ackompanjerande orkester från ansvarig heten, när det brottsliga består i en sångtext för vilken författaren och sångaren blir ansvariga. En annan förutsättning är att upphovsmannen och 172 denutövande konstnären namnges i upptagningen. Det bör anses Prop. 1986/87:151tillräckligt för att ansvarigheten skall inträda att deras namn anges på enetikett på upptagningen eller på något jämförligt sätt. I övrigt hänvisas tillden allmänna motiveringen, avsnitt 3.5. Paragrafen innehåller regler om det ansvar i andra handsom åvilar den som bedriver verksamhet i fråga om offentliga framställningarsom skall ha utgivare. Om en utgivare utses för skens skull i fråga om enljudupptagning eller uppgift om hans namn inte hålls tillgänglig eller han inlekan påträffas under en rättegång bör samma regler gälla som i motsvarande falli fråga om övriga uttrycksformer. Detsamma gäller om en utgivare har utsettsmen han inte längre var behörig när framställningen offentliggjordes eller hansuppdrag hade upphört. Ansvaret bör alltså falla pä den som har utsettutgivaren. Alt låta upphovsmannen eller den utövande konstnären bära ansvaretskulle inle vara rimligt, eftersom de kan ha medverkat till utgåvan i förlitanpå att ansvaret skulle falla pä utgivaren. Inte heller bör i de i 2 och 4angivna fallen ansvaret läggas på den som sprider ljudupptagningen, eftersomdenne bör kunna ta fasta pä uppgiften alt en utgivare har utsetts. För det fallatt utgivarens namn inte har tillkännagivils enligt 17 kap. 1 § tredje stycketkunde övervägas att låta ansvaret falla på spridaren. Emellertid kan i detlafall upphovsmannen och den som framträder i upptagningen ha gått med på altlåta sina namn framgä av upptagningen. Dä kan spridaren förledas att tro attansvaret faller pä dem, trots att del enligt vad jag har anfört inlerimligen bör göra det. Följaktligen bör ansvaret falla pä den som har utsett enutgivare även i del fallet att utgivarens namn inle har angivits. Det finnsinle anledning att befara att det i praktiken vanligen skulle möta några hinderalt under en rättegång nå fram till ett klarläggande av frågan om vem som bäransvaret i en situation av det slag som har berörts. Andra stycket harutformats i enlighet med det anförda. I tredje stycket finns bestämmelser om ställförelrädaresom motsvarar första styckets regler om utgivare. Paragrafen innehåller regler om andrahandsansvarel förljudupptagningar för vilka någon utgivare inle har utsetts. Om den eller de som i första hand skulle bära ansvaret enligt I § tredje stycket, dvs. upphovsmannen och den utövande konstnären, inte kan göras ansvariga därför alt deras identi tet inte framgår av upptagningen eller de hade avlidit innan framställningen lämnades ut för spridning, skall ansvaret i stället falla på den som har låtit framställa upptagningen, dvs. den som driver den verksamhet i vilken utgivningen sker. Andrahandsansvarel inträder också på samma sätt som i fräga om framställningar för vilka en utgivare skolat ansvara, om första- 173 handsansvaret inte kan utkrävas därför alt den ansvarigeinte är bosatt i . 1986/87:151 och inle heller kan påträffashär under rättegången. Paragrafen motsvarar 8 kap. 4 och 9 §§. Enligt reglerna omansvarighet för ljudupptagningar och upptagningar av rörliga bilder faller dockaldrig ansvaret på framställaren, om denne är en annan än den som bedriververksamheten för spridning av upptagningen lill allmänheten. Ansvaret fallerföljaktligen alllid direkt på spridaren, om en ljudupptagning utan vare sigkänd utgivare eller ansvarig upphovsman eller utövande konstnär sprids lillallmänheten. Detsamma gäller om en film har spritts utan atl ansvaret kanutkrävas av utgivaren eller den som ansvarat för utseende av utgivare. Detansvar som enligt 8 kap. 3 § kan utkrävas av en tryckare har alltså inte någonmotsvarighet här. Jag ser inte detla som någon olägenhet. Det som fråneffekiiviieissynpunkt är viktigt i detta sammanhang torde vara all man kanvända sig mot den som sprider upptagningar med etl straffbart innehåll. Reglerna i 8 kap. 11 och 12 §§ kan tillämpas också i frågaom de uttrycksformer som får sitt detaljerade grundlagsskydd. Kapitlet motsvarar både 9 och 10 kap. Reglerna i 9 kap. om åtal skall tillämpas också på de nyauttrycksformer som förs in under TF. Den skyldighet all vaka över atltryckfrihetens gränser inte överskrids som i 9 kap. 1 § åläggs justiliekanslernhar dock inle någon motsvarighet i fråga om den yttrandefrihet som skallskyddas av de nya reglerna. Den tid inom vilken åtal skall vara väckt i mål omansvar för program i eter- eller irådsändning är liksom f n. . När det gäller övriga offentliga framställningar ärpreskriptionstiden i enlighet med YFU:s förslag ell är. Det är somenligt 9 kap. 3 § gäller för tryckta skrifter som inle är periodiska. Efter dentiden skall del alltså stå klart atl en viss framställning kan spridas ulanrisk för åtal eller andra ingripanden. I fråga om olaga våldsskildring är dock en särregleringpåkallad. Med en sä förhållandevis för åtalspreskription som ett är kan det inte uteslutas att filmer med sädant innehåll offentliggörs under former som väcker föga uppmärksamhet och alt spridning i större skala vidtar först när straff inle längre kan ådömas. För alt detta skall motverkas har preskrip tionstiden för olaga våldsskildring i film gjorts längre än för andra yttrande frihetsbrott, nämligen densamma som i allmänhet gäller för brott med den 174 Detta kommer till uttryck genom att det i paragrafen Prop.1986/87:151 anges att preskriptionstiden bestäms i vanlig lag. Därmed kommerBrB:s regler att gälla, vilket innebär all preskriptionstiden blir två år.Under den tiden är del alltså möjligt alt ingripa med åtal. Hänvisningen tillallmän lag avses vidare innebära att även BrB:s reglerom preskription avförverkan-delalan blir tillämpliga, vilket bl. a. innebär att, om till följd avätalspres-kription åtal ej kan väckas, konfiskation likväl kan beslutas pätalan som delgivits från brottet (36 kap. 9 § BrB). Demedel som TF alltså ställer lill förfogande för alt motverka spekulativavåldsskildringar och pornografi i film bör härigenom kunna bli effektiva.Under en tid av två är bör rimligen de filmer som inte kan tolereras ha hunnituppmärksammas och föranleda ingripanden enligt TF; skulle så undanlagsvis inteha skett kan i vart fall filmerna konfiskeras . 1den mån spridningen av kopiorfortsätter efter etl beslut om konfiskation är det straffbart enligt 16 kap. 7§ tredje stycket. Det bör också hällas i minnet all den som driverulgivningsverksamhelen inle kan undgå ansvaret för innehållet i filmen genomatt utse en bulvan som utgivare (19 kap. Det är ändock inle möjligtatl helt bortse från risken alt den nu föreslagna regleringen kan kringgås.Utvecklingen pä området bör därför även i fortsättningen följas uppmärksamt. Omdet visar sig erforderiigt, bör möjligheterna att ingripa mot olagavåldsskildringar kunna övervägas på nytt i samband med behandlingen av detförslag som är att vänta från väldsskildringsutredningen. Med hänsyn bl. a.härtill har som framgått paragrafen avfattats pä det sättet atl en eventuelländring av preskriptionstiden kan göras ulan grundlagsändring. Iförsta hand hänvisas till den allmänna motiveringen, avsnitt 3.8. Reglerna idenna paragraf om beslag berör endast ljudupptagningar och upptagningar avröriiga bilder, inte eter- och trädsändningar. Upptagningar hos sän-darföretagkan alltså inle bli föremål för tvångsmedel enligt detta kapitel, om de inte äravsedda för spridning på annal sätt än genom sändning. Paragrafenhänvisar i stort sett till 10 kap. I andra och tredje styckena görs dock vissanödvändiga modifikationer i reglerna om tryckta skrifter. I andra stycket nämnsinte beslag av band, eftersom den termen används beträffande tryckta skrifter i10 kap. 6 § och där givelvis avser något som inte kan förekomma i fråga omljudupptagningar eller upptagningar av rörliga bilder. Även termen nummer, somanvänds i 10 kap. 6 § är mindre lämplig atl använda här, eftersom desshuvudsakliga beiydelseområde torde ha avseende endast pä tryckta skrifter. Istället används här termerna skivor och rullar, vilka givetvis i första handsyftar på grammofonskivor och filmrullar men som också torde kunna anses somadekvata beteckningar på ell antal andra bärare av ljud- och bildupplagningar,l.ex. videoskivor och fonogramrullar. Tredjestycket motsvarar 10 kap. 8 § andra stycket. 21 kap. Prop, 1986/87:151 Paragrafen motsvarar 11 kap. 1 § första stycket förstameningen och tredje stycket. Paragrafen motsvarar 11 kap. 1 § första stycket andrameningen och 2 §. Paragrafen motsvarar 11 kap. 1 § första stycket tredjemeningen. Uppsåtspresumtionen enligt hänvisningen i 11 kap. 1 §andra stycket lill 8 kap. 12 § och de återstående reglerna om skadestånd i 11kap. kan tillämpas i fräga om skadestånd på grund av yltrandefrihelsbroll iframställningar som omfattas av det nya grundlagsskyddet. Paragrafen hänvisardärför till dessa. Kapitlet motsvarar 12 kap. och hänvisar helt till detta. Som beteckning svarande mot tryckfrihetsmål används som iYFU:s förslag uttrycket yttrandefrihetsmål. Departementsförslaget skiljer sig från YFU:s förslag i såmåtto att yttrandefrihetsmäl skall tas upp av tingsrätt inom vars domkretslänsstyrelsen har sitt säte. Enligt YFU:s förslag (SOU 1983:70 s. 25) skulleytlrandefrihelsmål tas upp av någon av tingsrätterna inom det län därframställningen offentliggjordes eller där brottet annars förövades. Någonsaklig skillnad i förhällande lill regeln i 12 kap. 1 § TF torde inte varaåsyftad med YFU:s förslag. Regleringen blir enklare om samma kompetensreglerväljs i de två avdelningar som TF nu skall innehålla. / och 2 §§ I paragraferna, som motsvarar 13 kap. 1-5 §§, finnsbestämmelser om de nya grundlagsreglernas tillämplighet på utländskaframställningar. 1 1 § behandlas de filmer e.d. och ljudupptagningar somframställs utomlands och som offentliggörs här i landet. Dessa upptagningar jämställs i princip med inhemska framställningar. De uppgifter och det ansvar som för svenska upptagningar ligger på den som bedriver den verksamhet vari offentliggörandet sker ligger i fråga om de importerade upptagningarna i stället på den som här lämnar ut framställningen för spridning, dvs. I andrastycket av 1 § modifieras denna huvudregel om likställdhet sä till Prop.1986/87:151 vida att friheten atl meddela och anskaffa uppgifter och rättentill anonymitet i fråga om dessa utländska upptagningar får samma omfattningsom enligt motsvarande bestämmelser i 13 kap. I 2 § finns föreskrifter om andra utländska offentligaframställningar än dem som avses i 1 §. Det är alltså fräga om dels filmer e.d.och ljudupptagningar som framställs utomlands men som inte offentliggörs här,dels program i eter- eller trådsändning frän sändare utomlands, l.ex. i direktsändningfrän satellit (jfr 15 kap. 6 § första stycket). Beträffande dessa upptagningaroch program bör det särskilda svenska yttrandefrihelsrättsliga regelsystemetinte tillämpas annat än såvitt gäller meddelar- och an-skaffarfrihet ochanonymitetsrätt. Motsvarande regler gäller i fråga om skrifter somtryckts utomlands och som inle ges ut här i landet (13 kap. 5 § TF) och i frågaom utländska radioprogram (1 S andra stycket radio-ansvarighetslagen). Av kapitlets enda paragraf följer att reglerna i 14 kap.skall tillämpas också i fräga om de medier som omfattas av det nya grundlagsskyddet. De nya bestämmelserna i föreslås träda i kraft den 1januari 1989, dvs. efter utgången av det år när förslagen kanbli slutligt antagna av . När det gäller behovet av övergångsbestämmelser får del ansesgivet alt de nya grundlagsreglerna skall tillämpas på sådana program i eter-eller trådsändning som sänds efter ikraftträdandet. I fräga om filmer,videogram o. d. och ljudupptagningar skall på motsvarande sätt de nya reglernatillämpas på sädana upptagningar som offentliggörs efter samma tidpunkt. Vad som kan välla tvekan är om framställningar som hargjorts offentliga före också skall falla under det nyagrundlagsskyddet, helt eller delvis. Såvitt gäller program i eter- eller irådsändning finns detknappast anledning att låta de nya grundlagsbestämmelserna vara tillämpliga; istället kan nuvarande reglering gälla, eftersom den i sak ligger mycket näraden nya ordningen. I punkt 2 i övergångsbestämmelserna föreskrivs därför atl gamlaradio- och TV-program inte omfattas av den nya grundlagsregleringen. Detbetyder visserligen att etl reprisprogram kan omfattas av andra regler än detförst sända. Några olägenheter av detla bör dock inte uppstå. I samband medföljdlagsiiftningen får övervägas hur de nu angivna principerna skall kommatill uttryck i regleringen av övergången till ny lagstiftning om ansvarighetenpå del radiorätlsliga området. Svårare är att avgöra hur man skall behandla"gamla" filmer, videogram o.d. och ljudupptagningar. En nära till hands liggande lösning skulle vara att på samma sätt som i fräga om eter- och trädsändningarna förklara att 177 12 1986/87. äldre regler fortfarande skall tillämpas päframställningar som har gjorts Prop. 1986/87:151 offentliga före de nyagrundlagsreglernas ikraftträdande. Det skulle innebära att brott som begåttsgenom framställningar i äldre upptagningar fortfarande skulle kunna beivrasenligt allmänna regler om straff och skadestånd. Det skulle också innebära attdet nu gällande förbudet mot spridning av filmer och videogram med våldsinslagäven i fortsättningen skulle tillämpas pä äldre sådana upptagningar.Spridningen av filmer och andra upptagningar fortsätter emellertid under långtid. Följaktligen skulle det länge komma alt finnas såväl ljudupptagningar somfilmer, videogram och andra upptagningar av rörliga bilder som faller underolika regelsys-lem. Den nu diskuterade lösningen är inte fullttillfredsställande, lät vara att de olägenheter som den skulle välla i huvudsaktorde vara begränsade till frågan om ansvaret för spridning av filmer ochvideogram med våldinslag. Om en upptagning saknar uppgift om när den harframställts, skulle det inle utan vidare vara klart vilka regler som gäller omden. Och svårigheterna atl uppnå en enhetlig bedömning enligt videovåldslagenav en viss våldsskildring skulle bestå. Det kan också te sig mindretillfredsställande att inte de nya reglerna om juryrättegäng m. m. får gällaäven äldre upptagningar. Tanken att låta äldre regler gälla i fräga om filmer o. d.samt ljudupptagningar, om de har offentliggjorts före de nyagrundlagsreglernas ikraftträdande, möter alltså betänkligheter. Dessa fåranses vara så starka atl den diskuterade lösningen inte bör väljas, om nägonannan godtagbar möjlighet erbjuder sig. Den andra utväg som står till buds är att göra de nyagrundlagsreglerna tillämpliga pä äldre upptagningar. En sädan ordning kanvisseriigen inte innebära att en utgivare får bära ansvaret. Någon sådan har juinte utsetts enligt , och den bristen kan knappast botas iefterhand. Men ansvaret för innehållet i upptagningarna bör kunna bäras av demsom både är ansvariga enligt de nuvarande reglerna och har ett ansvar enligt denya bestämmelserna i ordning enligt vilken TF skall tillämpas pä filmer,videogram m. m. och ljudupptagningar, även om de har offentliggjorts redanföre ikraftträdandet, får emellertid inte öppna nägon ny möjlighet att utdömastraff för innehållet i äldre upptagningar (2 kap. 10 § RF, jfr 5 § lagen 1964:163 om införande av ). De brott som las upp som yttrandefrihetsbrott i TF:sbrottskatalog i dess föreslagna lydelse är straffbara också enligt nu gällanderätt. De kan begås genom framställningar i filmer och videogram m. m. liksom iljudupptagningar. Såväl upphovsmän som utövande konstnärer kan i princip varastraffljara som gärningsmän i fräga om brott som utförts på sådant sätt, medundantag för olaga våldsskildring. Både den som har lämnat ut upptagningen förspridning och den som säljer eller på annat sätt sprider den i detaljistledetkan göras ansvarig. Ett likadant ansvar som det, som de nu nämnda kategoriernaalltså kan bära för ett brott som består i en framställning i en ljud- ellerbildupptagning, kan utkrävas också enligt de nya reglerna i TF. Beträffande brottet olaga våldsskildring föreligger iförhållande lill övri- 178 ga yttrandefrihelsbrolt enligt TF:s föreslagna lydelse denskillnaden att i dag endast spridningen är kriminaliserad. Själva skildringenav vissa Prop. 1986/87:151 former av våld och handlingar med sexuell innebördär inte straffbar. Såvitt gäller de rekvisit som avser skildringarnas innehållär förutsättningarna för straffbarhet dock desamma som enligt de nu gällandereglerna i videovåldslagen. En annan skillnad är alt ansvaret föryttrandefrihelsbrot-tet olaga våldsskildring enligt de nya bestämmelserna iförsta hand vilar på utgivaren, i andra hand på den som har låtit framställaeller importera upptagningen och i sista hand på den som sprider den. Detansvar som f n. kan utkrävas enligt videovåldslagen för detta slagsframställningar avser spridningen. Det vilar på samma personer som enligt denya grundlagsreglerna kan bära ett subsidiärt ansvar föryttrandefrihetsbroltet, dvs. på dem som lämnar ut framställningarna förspridning och pä importörer och detaljister. Som förut har anförts kan något ensamansvar för ensärskilt utsedd utgivare inle komma i fräga för olaga våldsskildring i äldrefilmer och andra upptagningar av rörliga bilder. Däremot får det subsidiäraansvaret enligt de nya reglerna i TF i sak anses överensstämma med det ansvarsom åvilar spridare på olika nivåer enligt videovåldslagen. De personer som kanstraffas enligt videovåldslagen bör alltså efter de nya grundlagsreglernasikraftträdande i stället kunna göras ansvariga för olaga våldsskildring enligtde nya reglerna utan hinder av att dessa kriminaliserar själva skildringen ochinte spridningen. Vid bedömningen av brottets slraffvärde i det särskildafallet bör självfallet utan hinder av en sädan konstruktion hänsyn kunna tastill vilket slags spridning som gärningsmannen har gjort sig skyldig till ochde omständigheter som i övrigt föreligger pä den subjektiva och objektivasidan. I enlighet med det nu anförda står det klart att de nyareglerna i TF om ansvarighet för offentliga framställningar i princip bör kunnatillämpas också på filmer och ljudupptagningar som har gjorts offentliga redanföre . Detta bör dock inte ske fullt ut. Om man ulan någrabegränsningar skulle tillämpa den ordning som enligt de nya reglerna föreskrivsför det fall att utgivare saknas, skulle detla nämligen innebära att särskiltde nu befintliga straffrättsliga spärrarna mot spridning av bildupptagningarsom innehåller grova våldsskildringar luckrades upp ganska avsevärt idetaljistledet. Ansvar för spridning av en äldre upptagning med sådant innehållskulle ju enligt de nya ansvarsreglerna inte kunna utkrävas av någon annan änden som bedrivit den verksamhet i vilken filmen framställts eller, såvittgäller alster framställda i utlandet, lämnats ul för spridning (17 kap. 1 §, 17kap. 2 S och 23 kap. 1 S). om det av upptagningen framgår vem denne är. Därtillkommer att det kan finnas en viss risk för svårigheter i tillämpningen av ensädan ordning, eftersom de ursprungsuppgifter som kan finnas på äldreupptagningar inte har kommit till med tanke pä att uppfylla de krav som den nyaordningen innebär. Vid införandel av de nya reglerna bör därför i fräga omäldre filmer och videogram det avsteget göras frän huvudprinciperna alt den somsprider framställningen, vare sig det är i grossist- eller detaljistledel,skall kunna straffas om framställningen innehåller olaga våldsskildring. För sådan spridning av videogram med våldinslag som harägt rum före 179 ikraftträdandet och som varit straffbar enligtvideovåldslagen bör den Prop.