prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — I detta kapitel finns vissa allmänna bestämmelser omfrister och laga förfaU. Med laga förfall menas att någon genom avbrott iallmänna samfärdseln, sjukdom eller annan omständighet, som han inte bortförutse eUer rätten annars finner utgöra giltig utsäkt, hindras att fullgöravad som ålegat honom (8 §). Regeln gäller oavsett processform och i allainstanser. I avsnitt 2.4.7 i den allmänna motiveringen har jagnärmare redogjort för vissa ölägenheter som kan uppstå vid tillämpningen av denuvarande bestämmelserna om laga förfall. Vad jag där har anfört har föranlettvissa ändringar i 6 §. I 7 § föreslås ändringar av redaktionell art. 32 kap. 6 § I denna paragraf meddelas regler om verkan av lagaförfall. Lagrummet avser alla av rätten bestämda frister enligt RB. När det ärfråga om inställelse vid sammanlräde eller fullgörande av annat föreläggandesom meddelats av rätlen skall enligt denna paragraf rätten självmant la hänsyntill laga förfall. Enligt paragrafens nuvarande lydelse räcker det härvid medatt del finns anledning att anta att del föreligger laga förfall. I så fall fären annars föreskriven påföljd för utevaro eller försummelse inte tillämpas. Enligt förslaget har reglerna fått en delvis annankonstruktion. 1 enlighet med vad som angetts i den allmänna motiveringen har iförsta stycket beviskravet för all laga förfall föreligger skärpts. Det krävsenligt förslaget atl del skall vara sannolikt att den som underlåtit attinställa sig eller företa någon åtgärd har laga förfall för att han skall undgåpåföljd. Liksom enligt gällande rätt skall rätten göra sin prövning ex officio. Regeln kompletteras av bestämmelsen i del nya andrastycket. Enligt den regeln skall vederbörande beredas tillfälle att komma inmed utredning rörande orsakerna till underlätenheten, om det på grund av nägonsärskild omständighet kan antas att han haft laga förfall. Sådant tillfälleskall beredas även den som i förväg ringer till rätten och anmäler att han inlekan inställa sig til! en förhandling och därvid åberopar laga förfall. Att ettvile kan dömas ut även i de fall där förhandlingen ställs in i förväg och någonunderlåtenhet därför formellt sett inle ägt rum framgår av den föreslagnalydelsen av 9 kap. 9 §. Sammantagna innebär de nya reglerna följande. Om del, närrätten har atl ta ställning till om laga förfall förelegat, t.ex. därför att någon som kallats lill en förhandling uteblivit, framstår som sannolikt att vederböran- 168 de harlaga förfall, skall någon påföljd inte utdömas. Ett exempel på detta Prop.1986/87:89 är densituationen att någon annan vid rätten närvarande person kan intyga att denuteblivne t. ex. är sjuk. Om däremot kravet pä sannolikt laga förfall i förstastycket inte kan anses uppfyllt, med det ändå finns någon positiv indikationpå att laga förfall föreligger (det kan t.ex. känt för rätten atl kommunikationernafungerar dåligt på grund av oväder), bör rätlen skjuta upp fråganom utdömande av påföljd och bereda den uteblivne tillfälle att görasannolikt att sådana omständigheter förelegat atl han haft laga förfall. I det fallet, slutligen, alt inga som helst tecken lyderpå att den uteblivne har lagaförfaU, bör påföljd dömas ut direkt. I de fall frågan om påföljd skjuts upp bör beslut givetvisändå fattas sä snart som möjligt. För all t.ex. ge in läkarintyg om sjukdom börden förelagde givetvis meddelas en bestämd tid inom vilken han har att presteraden begärda utredningen; denna lid bör regelmässigt inle bestämmas till mer äntvä eller . Om det blir aktuellt att döma ut etl vite bör meddelandeom beslutet lämnas i samband med ett nytt vitesföreläggande. Det utdömda vitetkan därigenom öka benägenheten att följa det förnyade föreläggandet. Endast i undantagsfall bör det ifrågakomma atl avvakta medfrågan om ett vite skall utdömas till ett nytt sammanträde i målet. I desällsynta fall där detta kan bli aktuellt bör uppmärksammas att ändamålet meddel första vitet normalt sett inte anses ha förlorat sin betydelse endastdärför att den som förelagts vilet infunnit sig lill den nya förhandlingen (jfrGullnäs m.fl.. I, s. 9:16). Avsikten med förslaget är inle att åstadkomma ettformbundel system med t.ex. skriftliga förelägganden all inge läkarintyg. I ställetbör kravet att den som underlåtit att inställa sig eller att företa åtgärdskall beredas tillfälle göra sannolikt att omständigheterna utgjort lagaförfall anses uppfyllt genom att den försumlige av domstolspersonal pertelefon uppmanas sända in läkarintyg. Självfallet är det inte heller nödvändigtmed skriftlig utredning i förfallsfrågan. I mänga fall kan tillräckligtunderlag erhållas vid ett telefonsamtal med den uteblivne. 32 kap. 7 § I paragrafen, som behandlar frågor om laga förfall vidfullföljd av talan m.m., har endast vidtagits ändringar av redaktionell ochspråklig natur. Bl.a. har reglerna om vadeanmälan tagits bort (jfr 50 kap. 1§). 33 kap. 9 § Första stycket innehåller bestämmelser om hur rätlen skallförfara om en handling behöver översättas. är endast den situationen att en frän part inkommen handling är avfattad på ett främmande språk regle rad. Av skäl somjag anfört i den aUmänna motiveringen (avsnitt 2.4.11) omfattar förslaget dessutom frän domstolen utgående handlingar, som kan behöva översättas lill ett annat språk. Reglerna om översättning har i förslaget anpassats lill vad som 169 gäller förförvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar. Huvudre- Prop.1986/87:89 geln äralltjämt att handlingar som ges in skall vara avfattade pä svenska. Om enhandling är avfattad på ett annat språk får dock domstolen vid behov låtaöversätta handlingen. Del nuvarande alternativet att förelägga parten attordna med en översättning har således tagits bort från lagtexten. Detta innebär dock inle alt det aldrig skulle kunna bliaktuellt att låla I domstolens prövning av om det finns behov av att genom domstolens försorg ordna med en översättningfår också vägas in vilka möjligheter parten har att själv få fram enöversättning. Vad gäller behovsprövning vill jag också framhålla atldomstolarna givelvis inte bör slentrianmässigt låta översätta allt material somär avfattat på främmande språk. 1 många fall är del givetvis möjligt förrällen atl förstå vad handlingen innehåller utan en översättning av nägonutomstående. 1 andra fall kan det vara lämpligt att till en börian lålaöversätta ett kortare avsnitt för att sedan ta ställning till om materialet harsådan relevans i målet atl det finns anledning att fortsättaöversättningsarbetet. När det gäller från domstolen utgående handlingar bör manav kostnadsskäl vara försiktig med översättningar. Endast om parten inte päannat sätt, t.ex, genom släktingar eller en invandrarbyrå, kan få en handlingöversatt, bör domstolen ordna med översättning. 1 andra stycket regleras översättarens rätt tillersättning och vem som slutligt skall stå för översätiningskoslnaden. 1sistnämnda hänseende föresläs - av skäl somjag anfört i den allmännamotiveringen - en utvidgning av det allmännas ansvar. Enligt förslaget skallkostnaden för en översättning i alla typer av mäl alltid stanna på staten.Detta överensstämmer såväl med vad som gäller för översättning vidförvaltningsmyndigheter och förvaltningsdomstolar som med vad som enligt RBgäller beträffande kostnaderna för tolk. Stadgandet har rent språkligtutformats i enlighet med reglerna i 5 kap. 8 § om tolkersättning. Enligt tredje stycket, som är nytt, skall reglerna iförsta och andra styckena gälla även beträffande överföring frän punktskrifttill vanlig skrift och vice versa. Även i denna del hänvisas i fråga ombakgrunden lill förslaget till den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.11. 35 kap. 13 § Första styckel innehåller bestämmelser om under vilkaförutsättningar bevis, som tagits upp utom huvudförhandling enligt de särskildaregler som finns därom, skall tas upp på nytt vid huvudförhandling i målet. Idetta stycke föreslås endast en språklig modernisering. Del kan nämnas att enligl RU:s förslag del i förevarandestycke skulle regleras inte endast den situationen att bevis upptagils utom huvudför handling utan även de fallen att bevisning har tagils upp tidigare i samband med att en förhandling inställts (43 kap. 3 8 andra stycket och 46 kap. 3 § andra stycket) eller vid en tidigare huvudförhandling, vari uppehåll gjorts i sädan omfattning att ny huvudförhandling mäste hållas (43 kap. 13 § andra stycket och 46 kap. 13 8 andra stycket). Förutsättningarna för när bevis skall upptas pä nytt är identiska i samtliga dessa fall. RU har motiverat sitt 170 förslag med att regleringen i flera olika paragrafer görsystemet onödigt Prop. 1986/87:89 svårt att överblicka. Å andra sidan kankonstateras att reglerna om under vilka förutsättningar bevis skall tas upp pänytt finns i direkt anslutning lill övriga handläggningsreglerför de olika situationer där bevis kan ha lagils upp tidigare, vilketunderlättar den praktiska tillämpningen. Mol den bakgrunden saknastillräckliga skäl att genomföra RU:s förslag i denna del. I andra stycket, som behandlar vissa frågor ombevisupptagning i högre rätt, har gjorts en del ändringar av språklig ochredaktionell art i anledning av att det s. k. fria partsförhöret och förhör medmålsägande som ej är part har tagits upp under bevisningsbestämmelserna. Vidarehar tillämpningsområdet för första meningen uttryckligen begränsats tillhovrätternas handläggning. Nägon ändring i sak innebär inte detta, eftersomrättegången i högsta domstolen behandlas i andra meningen. Tredje stycket innehåller regler för hur ett bevis skallförebringas när det inle skall tas upp på nytt. Enligt gällande rätt skallförebringandet ske genom protokoll och andra handlingar rörandebevisupptagningen. I förslaget har denna regel modifierats för att passa tillde moderna metoderna för bevisupptagning och till den praktiska tillämpningen iövrigt såvitt avser förebringandet av bevis utan förnyal upptagande. inle sällan vara lämpligt att, i stället för att läsa upp etl protokoll,spela upp en bandupptagning från ett förhör. Vidare kan det i överrätt oftaräcka med att etl vid lägre rält upptaget förhör återges genom uppläsning avdet referat från förhöret som finns i den lägre rättens dom. Även i andra fallkan det räcka med en mer summarisk återgivning av bevisupptagningen, l.ex.beroende pä att bevisningen förlorat i betydelse. Sådana avsteg från principenom en fullsländig återgivning bör naturligtvis inle göras utan samråd medparterna. Genom den i detta stycke föreslagna regeln att beviset i de avseddafallen skall förebringas genom protokoll eller pä annat lämpligt sätt. blir denu beskrivna handlingssätten även formellt tUlåtna. 35 kap. 14 § Paragrafen innehåller, som en nödvändig grund för RB:sprincip om bevis omedelbarhet, etl förbud mot åberopande av skriftliga berättelser, s.k. viitnesattesler. Från förbudet görs vissa undantag. Skriftliga berättelser fär sålunda enligt gällande rält åberopas om det är särskilt medgivet. Sä är fallet i vissa situationer när det gäller utsagor som lämnats under förunder sökning (se l.ex. 36 kap. 16 8 andra stycket). Vidare får skriftliga berättel ser åberopas om det föreligger "särskilda omsländigheler". Somexempel pä sädana omständigheter nämner processlagberedningen (NJA II 1943 s, 458) att svårigheter möter att höra intygsgivaren vid rätten, att rätte gången skulle onödigt fördyras om han skulle höras eller att parterna vitsordat uppteckningens riktighet, 1 m.fl. kommentar till RB (Nya , 1949, s. 492) har som exempel på "särskilda omständig heter" angivits - förutom atl det föreligger svårigheter att höra intygsgi varen vid rällen - att intyget avgivits av en person, vars trovärdighet varken rätten eller parterna har anledning ifrågasätta. Däremot bör enligt 171 kommentaren som skäl för undantag frän huvudregeln inteenbart få gälla Prop. 1986/87:89 alt parterna tillerkänner vitsord ät detåberopade intyget. Vid bedömningen av om den skriftliga berättelsen skalltillåtas, bör enligt kommentaren avseende fästas vid ändamålet med åberopandetoch vid betydelsen av den omständighet som berättelsen avser. Åberopande avintyg torde enligl kommentaren kunna tillåtas i större omfattning, när deåberopas till stöd för ätgärder som inte angår målets avgörande,t.ex. tvångsmedel och andra säkerhetsåtgärder. I kommentaren anvisas ocksåvägen atl höra vederbörande utom huvudförhandlingen. Som RU har anfört torde bestämmelsen om undantag fränkravet pä bevisomedelbarhet på grund av "särskilda omständigheter" iallmänhet ha tillämpats med stor restriktivitet av domstolama. RU har påpekatatt del frän flera håll inom del praktiska rättslivet har framförts önskemål omen försiktig uppmjukning av förbudet i denna paragraf. I det sammanhanget kannämnas atl man frän tingsräitshäll under hand till justitiedepartementetpåtalat de problem som uppstått till följd av att brottsligheten blivit alltmerinlernalionell. narkotikamål är det förhållandevis vanligt atl sombevisning åberopas förhör med personer, som befinner sig utomlands - ibland iavlägsna länder. I de fall där man inte kan fä förhörspersonerna att inställasig inför den svenska domstolen, tillämpas i praktiken ibland den modellen attåklagaren och försvararna under förundersökningen håller förhören utomlandsoch att sedan protokoll från dessa förhör med stöd av förevarande paragrafåberopas som bevisning vid huvudförhandlingen i . Mot bakgrund av det reformbehov som föreligger har RUföreslagit att förbudet mot skriftliga viitnesberättelser mjukas upp något.Förslaget har i allmänhet tillstyrkts eller lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. Någon remissinstans har uttryckt farhågor för attmöjligheterna till bevisvärdering skulle komma att minska om förslagetgenomfördes, medan man från domslolshåll framhållit atl den ordning somförespråkas av RU tillämpas . För egen del menar jag att förslagetinnebär en välmotiverad, om än försiktig, uppmjukning av reglerna, ochsamtidigt en välbehövlig precisering av förutsättningarna för att fä åberopaskriftliga vitlnesberät-telser. Jag anser därför alt förslagel bör genomföras iprincip på det sätt utredningen tänkt sig. I fråga om den närmare uppbyggnadenav reglerna vill jag säga följande. Redan av de nyssnämnda motivuttalandena framgår attlagstiftaren vid RB:s tillkomst avsåg att möjliggöra elt åberopande av skriftliga berättelser av processekonomiska skäl. Systemet bör även fortsättningsvis vara upp byggt kring atl rätten, i det fall svårigheter möter för intygsgivarens höran de vid en huvudförhandling, gör en bedömning av berättelsens betydelse och ställer den i relation till kostnaderna eller ölägenheterna med en inställelse vid huvudförhandlingen. Vid denna bedömning skall givetvis beaktas att bevisning i form av en skriftlig berättelse i de flesta fall harett lägre bevisvärde än en direklupplagning av ett muntligt bevis. Rätten får självfallet även överväga alternativen hörande ulom huvudförhandling, hörande vid förhandling som inställs och - i förekommande fall - bevis upptagning vid utländsk domstol. Härvid måste rätten väga in de nackdelar 172 som kanvara förenade med dessa alternativ. När det l.ex. gäller bevisupp- Prop.1986/87:89 tagning vid utländsk domstol kan man inte bortse frän atl en sådan ivissa fall kan vara dyrbar och innebära en avsevärd försening av målets avgörandeutan att ge nägra egentliga vinster när det gäller bevisningens kvalitet. Delnu sagda måste anses vara innebörden redan av gällande rätt. Det sagda rör närmast den situationen att svårighetermöter att höra uppgiftslämnaren direkt inför domstolen. Men det finns också enannan situation som kräver uppmärksamhet, nämligen den att del med fog kanantas att ett muntligt förhör inte kommer atl tillföra målet något väsentligtutöver vad som kommit fram redan genom den skriftliga berättelsen, samtidigtsom ett förhör skulle skapa icke obetydliga kostnader eller olägenheter. Vadsom skapar bekymmer är bl.a. de fall där man med hänsyn till vad man kännertill om uppgiftslämnaren och de omständigheter, varunder hans iakttagelser ägtrum, kan erfarenhetsmässigt säga sig att hans hörande inför domstolen intekommer att lämna nägot väsentligt bidrag till utredningen i målet. Jag avserfrämst förhör med offentliga funktionärer och jämställda, som lämnat skriftligauppgifter om en för dem rulinbelonad händelse i nära anslutning till händelsen.Det kan t.ex. vara fräga om en polismans anteckningar i samband med enhastighetskonlroll. När åtalet för fortkörning skall handläggas vid rätten, harså förflutit att polismannen i de allra flesta fall inte minns någotfrån själva händelsen utan får inskränka sin berättelse till att bekräfta attdet är han som gjort anteckningarna i fräga. I sådana situationer kanbevisvärdet knappast sägas öka genom att beviset upptas direkt inför rätten.Det kan därför te sig onödigt kostsamt atl kalla in polismannen till enhuvudförhandling. Mot den nu angivna bakgrunden bör man, som RU harföreslagit, i lagtexten mer tydligt än nu betona att rätten måste göra en avvägningmellan å ena sidan värdet av elt förhör inför domstolen och ä andra sidankostnaderna och ölägenheterna med elt sådant förhör. Möjligheterna alt åberopa skriftliga berättelser har ienlighet med RU:s förslag delats upp i tre punkter. Den första punktenmolsvarar helt gällande rätt. I andra punkten upptas det fallet att förhörinte kan äga rum. vare sig vid eller ulom huvudförhandling eller i övrigt införrätten, t.ex. vid förhör i besvärsmäl i hovrätt. Härmed avses att den somlämnat en skriftiig berättelse avlidit eller är varaktigt svårt sjuk på sådantsätt att han inte kan förhöras. Vidare avses den situationen att intygsgivarenbefinner sig på okänd ort och det kan antas atl han inle kommer att anträffas. I tredje punkten preciseras övriga förutsättningar för atttillåta en skrift lig berättelse i enlighet med det ovan sagda. En skriftlig vittnesberättelse får enligt denna punkt tilläias, om det föreligger särskilda skäl. Rätten får i varie enskilt fall göra en sammanvägning av alla omständigheter vid avgö randet av om muntligt förhör kan underlåtas. De faktorer som bör inverka pä bedömningen är dels de processekonomiska - alltså de kostnader och olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra - dels berättelsens betydelse och vad som kan antas stå att vinna med ett förhör och dels övriga omständigheter. Nyttan med etl muntligt förhör skall alltså ställas inte bara mol kostnaderna för ett sådant förhör 173 utan även mot t.ex. tvisteföremålets värde och den tidsmässigavinst man Prop. 1986/87:89 kan göra om den skriftliga berättelsen fär åberopas.Med uttrycket "berättelsens betydelse" avses främst betydelsen inomramen för målet, dvs. berättelsens betydelse för målets utgång. Men även måletsbetydelse bör kunna vägas in. Rätten bör alltså i en viss given situation kunnavara mer frikostig med att tillåta skriftliga berättelser i bagatellmäl än imål om stora värden eller mål om grova brott. Självfallet bör rätten ocksäöverväga att hälla förhör per telefon. Avslutningsvis bör påpekas atl den försikligauppmjukningen av förbudet mot åberopanden av skriftliga vittnesberättelser somförslaget innebär inle avses medföra att huvudinriktningen motbevisomedelbarhet rubbas eller att någon allmän sänkning av beviskraven sker.Det muntliga förhöret inför rätten mäste även i fortsättningen vara det normalasättet för rätten att tillgodogöra sig en berättelse. Rätten bör givetvis inte nöja sig med en skriftligberättelse, om ett muntligt hörande kan antas vara nödvändigt för att bedömavittnets allmänna trovärdighet eller vana vid de aktuella arbetsuppgifternaeller för att få vittnets rutiner belysta. Enbart den omständigheten attparterna tUler-känner "vitsord" åt ett åberopat intyg bör - sompåpekats redan i m.fl. kommentar - inte föranleda att man underlåter atthälla ett muntligt förhör. I ett nytt andra stycke har med skriftligavittnesberättelser jämställts berättelser som dokumenterats på annat sätt än iskrift. Bestämmelserna i första stycket är således tillämpliga även på enbandupptagning eller en videoinspelning av ett förhör som ägt rum utom rätta(jfr specialmotiveringen lill 35 kap. 13 §). 36 kap. 1 § TUl följd av atl förhöret med den tilltalade nu föresläsbli reglerat i 37 kap. har hänvisningarna i denna paragrafs sista styckegenomgått en redaktionell ändring. I stället för till de nuvarandeförhörsreglerna i 46 kap. hänvisas i förslagel till reglerna i 37 kap. omförhör med tilltalad. 36 kap. 7 i; Paragrafens första stycke behandlar frågani vilka fall skriftlig kallelse till ett vittne behöver utfärdas. Principen är därvid altett vittne som råkar befinna sig vid rätten inte behöver kallas utan är skyldig att genast avlägga vittnesmål. Denna bestämmelse får som RU anför anses vara överflödig. Att rätten inte behöver skriftligen kalla någon som man har direkt kontakt med är självklart, och någon särskild regel om delta har inte ansetts nödvändig i andra sammanhang. Huruvida en person är skyldig atl avlägga vittnesmål får bedömas efter den allmänna regeln om skäligt rådrum i 32 kap. 1 §. Denna regel torde för de nu aktuella situationerna innebära atl vittnet normalt har skyldighet att lämna sin berättelse direkt. Rör vittnesmålet mer komplicerade förhållanden kan del 174 däremotfinnas skäl atl på vittnets begäran uppskjuta förhöret en kortare Prop.1986/87:89 lid. 1 sådant fall kan vittnet lämpligen kallas muntligen tillförhöret. 1 första styckel har i stället intagits den i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4.7) förutskickade regeln om att vittnen skall kallasalt infinna sig vid vite. Vidare föreslås, liksom i fråga om parter i indispositivatvistemål och målsägande (42 kap. 12 och 21 §§ samt 45 kap. 15 §) att hämtningav ett vittne skall få äga rum ulan att vederbörande någon gäng haruteblivit frän en förhandling i målet, nämligen under förutsättning att det kanantas atl han inle följer ett vitesföreläggande. 1 fråga om tillämpningenhänvisas till vad som anförs i specialmotiveringen till 42 kap. 12 8 andrastycket. Av första styckets lydelse framgår alt vite och hämtningkan tillgripas endast när del gäller vittnesförhör direkt inför rätten,antingen i dess ordinarie lokaler eller i annan lokal. Skall vittnet däremotförhöras per telefon - vilket blir möjligt enligl de förutsättningar som angesi 43 kap. 8 § och 46 kap. 7 § - kan någon påföljd enligt denna paragraf inleanvändas. Bakgrunden till denna ordning har tecknats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4.8). I andra stycket, som behandlar innehållet i kallelsen tiUvittnet, har, bortsett från en språklig modernisering, gjorts den sakligaändringen alt vittnet i kallelsen skall upplysas även om sin rätt tillersättning enligt 24 §. Föreskriften att tid och plats för inställelsen skallanges i kallelsen har tagits bort såsom självklar. 36 kap. 16 § I första stycket föreslås endast språkliga ändringar. I andra styckel föreslås en ändring som gör det formelltmöjligt att vid förebringande av uppgifter, som vittnet lämnat tidigare införrätten eller utom rätta, använda fonogram eller liknande (jfrspecialmoliveringen till 35 kap. 13 §). 36 kap. 17 § Paragrafen reglerar hur vittnesförhöret skall gå till.Lagtexten är i förslagel disponerad på annal sätt än enligt gällande rält.Principerna för förslagel har angetts i den allmänna motiveringen (avsnitt2.4.9). Första stycket upptar regler om vem som skall leda det s.k.huvudförhöret och om vad som skall förekomma under detta. I andra och tredjestyckena regleras de delar av ett förhör som brukar kallas motförhör respektiveäterförhör. Fjärde stycket behandlar de situationerna att antingen ingen avparterna eller också båda parter har påkallat förhöret. 1 femte stycketslutligen återfinns de bestämmelser som står i tredje stycket.Regleringen utgår från den situationen att det finns två parter i processen. Defall där flera parter processar får lösas i enlighet med grunderna för dettastadgande. Enligt paragrafens nuvarande lydelse ankommer det iprincip på rätten att hålla vittnesförhöret.