prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Endast om särskilda skälföreligger, bör rätten föreslå en föriikning trots att den klart strider motexempelvis gällande civilrättslig lagstiftning. Dessa förhållanden medför isin tur att rätten enligt utredningen inte bör påböria förlikningsarbetetförrän sent under förberedelsen, dä domaren kan överblicka tvistefrågorna ochrättsläget i målet. 1 det hänseendet har flera remissinstanser anfört attutredningen tryckt alltför hårt pä den allmänpreventiva funktionen hos civilrättskipningen.Det är, menar man, inte till någon större nackdel om domstolarna medverkartill förlikningar som ligger en bit vid sidan om vad domstolen kan tro kommeratt bli slutresultatet om målet skulle gå till dom. Man anför i detsammanhanget också att det ofta är omöjligt för domaren att veta någol om vadutgången i en dom skulle bli. Skulle utredningens resonemang godtas, skulle det- menar man medföra att förlikningsaktiviteien från domstolens sida skullefä anstå till ett mycket sent skede av målets handläggning, när domaren kundebilda sig en säker uppfattning om utgången i målet. Då skulle, ä andra sidan,de processekonomiska vinsterna med en förlikning ofta framstå som försumbara. För min del vill jag lägga följande synpunkter pä dennafråga. Självklart är de allmänna domstolarnas verksamhet oerhört väsentlig för allmänhe tens tilltro till och respekt för den materiella lagstiftningen, såväl den civilrätlsliga som den straffrättsliga. Så till vida har RU rätt i sitt resone mang som denna tilltro och respekt riskerar att försvagas, om del blir känt att domstolarna mer allmänt försöker åstadkomma förlikningar som ligger 111 klartvid sidan av vad den materiella lagstiftningen föreskriver. Prop.1986/87:89 mäste man ha klart för sig alt det är fräga om dispositiva mäl därparterna har rätt all göra upp vid sidan om rättegången och utan hänsyn tillinnehållet i den civilrättsliga lagstiftningen. Domstolen har i princip t.ex.skyldighet att genom dom stadfästa en av parterna träffad förlikning även omdomstolen anser att den klart strider mot det materiella rättsläget. Mot dennabakgrund innebär det enligl min mening inle någon större risk för dencivilrätlsliga lagstiftningens genomslagskraft om domstolarna i rimligutsträckning medverkar i förlikningsförhandlingar som kommer in pä faktorernågot vid sidan av de strikt juridiska. Härtill kommer, som fleraremissinstanser påpekat, att domstolen när del blir aktuellt att diskuteraförlikningsfrågan ofta inte kan ha nägon säker uppfattning om innehållet i enblivande dom. Detnu sagda innebär inte att jag anser atl rällen alltid bör fä drivaförlikningsarbele ulan att snegla på i vad män parterna synes ha fog för sinaståndpunkter i målet. Vad som enligt min mening är olämpligt är t. ex. atträtten hårt driver en part, vars lalan förefaller välgrundad, att gå med på enförlikning som innebär alt han i väsentlig mån efterger vad han yrkar i målel.En fara för allmänhetens tilltro till civilrältskipningen föreligger nämligen,om del blir vanligt att parter känner sig tvingade av domstolarna att gä med påförlikningar som innebär atl de får ge efler sin rätt. Därmed tangerar man endelvis annan frågeställning, nämligen i vad mån rätten skall ägna sig åtförlikningsverksamhet mot parternas vilja. Idetta hänseende menar RU att rätten inte bör få driva förlikningsförsök omnägon part säger ifrån att han inte vill vara med om föriikning; man föreslårockså en uttrycklig lagregel om detta. Flera remissinstanser menar att en sådanbestämmelse är för kategorisk med hänsyn till de skiftande förhållanden somföreligger i praktiken. Jagmenar för min del alt det i och för sig är en självklarhet att rätten, om en part klart säger ifrån att han inte önskar driva förlikningsförhandlingar med motparten utan vill alt rätten skall pröva målel, inte bör pressa parten att ändå gå in i förhandlingar eller utöva påtryckningar pä honom alt godta ett av motparten framlagt förlikningsbud. Varie part har naturligtvis en oavvislig rält att, om de formella förutsättningarna är uppfyllda, få ett tvistemål prövat i enlighet med gällande materiella rättsregler. Del får inle förekomma alt en domare mer eller mindre vägrar att göra en rättslig prövning av ett mål. Rätten bör emeUertid lill att böria med i princip alltid ha rätt att fråga parterna om de har diskuterat en uppgörelse i godo och om de är intresserade av att denna fråga tas upp under rättens ledning. Rätlen bör vidare ha rätt och skyldighet alt i neutrala termer ge parterna saklig information om fördelar och nackdelar med de olika alternativen dom resp. förlikning, bl.a. med hänsyn till rättegångskostnader, tidsaspekter och möjligheter till frivilligt fullgörande. Och om rätten anser att processeko nomiska faktorer starkt talar för föriikning, t.ex. i mål rörande många stridiga delposter, bör man påpeka detta. Likaså kan, som RU säger, vikten av att parterna upprätthåller goda relationer starkt tala för förlikning, och rätten bör kunna nämna även en sådan faktor. Denna faktor har särskild relevans i affärstvister och tvister mellan släktingar och 112 En viktig fräga i detta sammanhang är i vilken män rällenskall väga in Prop. 1986/87:89 den omständigheten alt ena parten verkar haavsevärt mer fog för sin ståndpunkt än motparten och att det frän juridisksynpunkt kanske t.o.m. verkar klan hur utgången i målet skall bli. Jag menar ilikhet med RU alt sådana faktorer bör föranleda domstolen att vara merförsiktig med propåer om förlikning, men jag vill inte utesluta atldomstolen även i juridiskt ganska klara mäl kan medverka till föriikningar sominnebär att ena parten nägot efterger sin rätt. Det kan ju nämligen förhällasig så atl den part som har rätt i sak ändå totalt setl tjänar pä enförlikning; bl.a. kan den gagna möjligheterna till frivillig fullgörelse frånmotparten. Den omständigheten att parierna företräds av advokatereller motsvarande bör inle hindra att rällen aktualiserar frågan omföriikningsförhand-lingar under förberedelsen. Som flera remissinstanserpåpekar kan parterna, eller en av dem, ha kontaktat advokat eller motsvarandeförst på ett sent stadium och några meningsfulla förhandlingar därför inlehunnit föras. Det kan också vara sä att en part blir mer föriikningsvillig närhan hör frågan tas upp av ett neutralt organ, domstolen, än när hans eget ombudtar upp frågan. En tredje faktor kan vara att parten bättre kan bedöma sinachanser i processen när förberedelsen kommit en bit pä väg vid rätten ochdärigenom kan föra förlikningsfrägan pä en realistisk grund. Generellt sett böremellertid enligl min mening gälla att rätten skall vara mer försiktig medförlikningspropåer när parterna företräds av advokater. Man måste nämligennormalt sett utgå från att frågan prövats tillräckligt under stadiet föredomstolsförhandlingen. Av vad jag har anfört framgår alt jag anser atlsådana faktorer som målets juridiska och sakliga komplikation, parternasintresse av alt uppprätthälla goda relationer med varandra, derasföriikningsvilja och medverkan av advokater bör vägas in i domarens bedömningav om det är lämpligt att aktualisera förlikningsfrägan i etl mål. Jag harhittills inle heller kunnat peka ul nägon viss typ av mål där förlikningsfräganunder inga omständigheter bör aktualiseras. Inte heller i övrigl anser jag attnägon skarp gräns i delta hänseende bör dras. Jag tänker i del sammanhangetfrämst på vad RU kallat de "svarl-vita" målen, alltså mål där en domendast kan resultera i antingen helt bifall till eller helt ogillande avkäromå-lel. Jag kan inte se nägot skäl till att sådana mål generellt skallundantas från området för rättens förlikningsinitialiv. Men det hindrar inteatl ett mål av denna kategori i ett enskilt fail kan te sig olämpligt attförlika. Ett exempel på detta ar det fallet att domaren anser del uppenbart attnågon av parierna far med osanning. Mycket vikliga faktorer när det gäller intensiteten avdomarens förlik ningsförsök ar, som utredningen påpekar, tvisteföremälets värde och rätte gångskostnadernas storiek saml, framför alll, relationen mellan dessa båda faktorer. Ju högre de beräknade rättegångskostnaderna är i förhållande lill tvisteföremälets varde, desto angelägnare framstår det från både parternas och del allmännas synpunkt att målet förliks. Jag menar därför liksom RU och flertalet remissinstanser all man får acceptera en längre gående föriik ningsverksamhet i sådana mål än i mål som gäller stora belopp eller där de förväntade kostnaderna är måttliga. Detta är ju också grundtanken bakom 113 8 1986/87. smämälslagens nuvarande regel, som föreskriver särskiltaktiv föriiknings- Prop. 1986/87:89 verksamhet i mål om små värden. Beträffande tidpunkten för etl förlikningsinitiativ frånrättens sida har RU anfört att det normalt är bäst att ta upp frågan mot slutetav förberedelsen, dä parternas ståndpunkter har böriat klarna och parternadärför kan någoriunda säkert bedöma fördelar resp. nackdelar med olikaalternativ. Jag kan principiellt sett ansluta mig till denna ståndpunkt, hålla dörren öppen för att del beroende på målets beskaffenhetkan vara lämpligt atl ta upp frågan även i andra skeden. Om målet t.ex. rörkrav belräffande etl stort antal stridiga delposter, där omfattande bevisningverkar behövas, kan de processekonomiska fördelarna med en förlikning framståsom så starka att det är lämpligt atl ta upp förlikningsfrågan redan innan manmer i detalj går igenom parternas ståndpunkter och bevisning i olika delar avmålet. Och det bör inte vara något som hindrar att rätlen tar upp förlikningsfråganomedelbart före en huvudförhandling i elt mäl; erfarenhetsmässigt kanförutsättningarna för förlikning i detta skede framstå som särskilt goda. När det sedan gäller formerna för rättensförlikningsverksamhet anser jag liksom RU och flertalet remissinstanser attstor frihet bör ges domaren att agera, när mälel enligt de riktlinjer jagdragit upp i det föregående -väl befunnits vara av sådan beskaffenhet att detär lämpligt atl domaren aktualiserar frågan om förlikning. Somjag nämnt bör domarenkunna peka på olika för- och nackdelar för parterna med föriikning resp. dom.Domaren bör kunna lala om för en part att han måste vara beredd att bevisasina påståenden i ett visst hänseende, och jag vill heller inte utesluta attdet kan framstå som befogal alt domaren i vissa uppenbara fall talar om för enpart att den av honom åberopade bevisningen förefaller otillräcklig. Det kanheller inte anses oförenligt med domarrollen att förlikningsförhandlingarnasker under domarens direkta ledning och att domaren själv kommer med konkretamedlingsbud. För all denna verksamhet bör emellertid, som utredningen påpekat,gälla alt den bör ske med sådan försiktighet att domaren inte utsätter sig förrisken att verka partisk utan att domaren, om förlikningsförsöken misslyckas,kan fortsätta att handlägga målet utan att han anses jävig. Med det sistnämnda är jao inne på ett annat ämne somutredningen tagit upp i delta sammanhang, nämligen s.k. särskild medling enligt42kap. 17 § andra meningen RB. En sådan särskild medlare kan det många gångervara lämpligt att utse i vissa mäl, där del krävs en fristående medlare som kanagera med större frihet än vad en domare kan tillåtas med hänsyn tilldomarroUen. Utredningen konstaterar alt institutet särskild medlare använtsendast sparsamt, men man anser att det skulle vara av värde frånprocessekonomisk synpunkt om sädan medlare förordnades oftare än . För attuppmuntra till detta föreslär utredningen atl medlarna skall ha rätt tillersättning av allmänna medel. Det finns enligt vad jag har erfarit tecken som tyder päatl den särskilda medlingen kommit till användning i större utsträckning än förut som gått sedan utredningen lade fram sitt betänkande. Troligen är denna utveckling delvis en följd av utredningens resonemang rörande 114 Jag vill för min del uttala att jaghåller med utredningen om alt särskild medling kan vara ett bra alternativ ivissa omfattande tvister, där skiljaklighelerna mellan parterna är stora ochdär bevisningen kommer atl bli tidskrävande. Jag tror ocksä att den utvecklingmot fler medlingar som tycks äga rum kan visa sig processekonomiskt fördelaktigbäde för parterna och det allmänna. Mot bakgrund av det nu sagda kommer jag idel följande att föreslå en precisering av förutsättningarna för att särskildmedlare skaU få förordnas (42 kap. 17 § RB). När del gäller frågan i vad män staten skall ta på sigkostnaderna för medlingen bör först och främst konstaleras att mångamedlingsuppdrag redan nu utförs under ledning av domare, ofta utan någradirekta kostnader för parterna. Det är med andra ord fråga om ett frivilligtarbete som utförs av domare med särskilt intresse och särskild fallenhet för deaktuella arbetsuppgifterna. Såvitt jag vet har del inte stött på någramer påtagliga svårigheter att fä tag pä personer som vill tjänstgöra som medlare.I och för sig skulle det naturligtvis vara önskvärt om staten kunde ta på sigen större del av kostnadsansvaret för medlingen och därigenom l.ex. uppnå attäven andra än statligt anställda jurister kunde i ökad utsträckning få uppdragsom medlare. Med hänsyn tUl vikten av att det allmänna i nuvarande läge intelar på sig några nya kostnader och det faktum att verksamheten för närvarandeändå förefaller kunna bedrivas i lämplig utsträckning anser jag mig nu inleböra föreslå att medlarna arvoderas av allmänna medel. RU har vidare föreslagit vissa regler för att styramedlarnas verksamhet, bl.a. rörande rapporteringsskyldighet till rätten. Fleraremissinstanser har haft invändningar i olika hänseenden mot de föreslagnareglerna. Jag kan för min del inte se nägot praktiskt behov av sädana regler,särskUt inte som jag nu inte lägger fram nägot förslag om arvodering avmedlarna av allmänna medel. Medlarnas verksamhet bör därför liksom hittillsvara oreglerad. Rent laglekniskt anser jag liksom RU att föreskrifter omrättens föriikningsverksamhet kan tas upp i en regel som är gemensam för alladispositiva tvistemål. Nägon särregel för mål om små värden behövs alltsåinte. Jag återkommer i specialmotiveringen till vissa frågor rörande domstolensförlikningsverksamhet och den särskilda medlingen. Domstolarnasserviceskyldighet i den dömande verksamheten skall inle heller i fortsättningenregleras i lag. Det ärnumera en vedertagen princip när det gäller förhällandet mellan myndigheter ochenskilda att företrädare för en myndighet skall bistå allmänheten medupplysningar om sådant som rör myndighetens verksamhetsområde. Den principenkom /87 till uttryck i 2 § förordningen (1980:900) omstatliga myndigheters serviceskyldighet - vilken gällde även domstolarnas dömande verksamhet - ochhar nu i Prop. 1986/87:89 preciserad och utökad form överförts lill lag i dennya förvaltningslagen (1986:223). Denna lag är dock för domstolarnas deltillämplig endast i frågor av förvallningsrättslig natur. Vad gällerdomstolarnas dömande verksamhet regleras serviceskyldighelen alltjämt i nämnda förordningen (se SFS 1986:1133). 1 denna betonas attserviceverksamheten såvitt avser andra områden än det administrativa börbedrivas "i lämplig utsträckning". För mål som handläggs enligt småmälslagen finnssärskilda regler om domstolens serviceskyldighet pä rättegångens inledandestadium. Tingsrätten skall enligt 1 8 kungörelsen (1974:465) om tillämpningenav lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden när del behövs gäallmänheten till hända med lämpliga anvisningar om vad de rättssökande har altiaktta för att ta lill vara sin rätt. Domstolen skall vid behov ocksä lämnaupplysningar om hur ansökan om stämning eller yttrande över sådan ansökan böravfallas och om förfarandet i övrigl i rättegången. RU har mol denna bakgrund tagit upp frågan om huromfattande domstolarnas förprocessuella serviceskyldighet gentemot derättssökande bör vara. Man konstaterar att tillämpningen av den regel jagnämnde sist har varierat avsevärt mellan domstolarna; vissa tingsrätter har hållitsig till upplysningar i mer formella frågor, med:in andra gått längre än vadsom torde ha avsetts vid regelns tillkomst och även gett parterna råd i mermateriella frågor, l.ex. rörande hur de skall lägga upp sin talan i en kommanderättegäng. Utredningen menar för sin del att flera skäl talar för attverksamheten begränsas till mer formella upplysningar t.ex. rörande ifyllandeav ansökan och om förfarandets gång. Först och främst är en materiellrådgivning ofta mindre lämplig med hänsyn till vikten av att motparten anserdomstolen opartisk. Vidare har domstolens tjänstemän ingalunda alltid någonsärskild kompetens för alt ge sådana materiella råd. Det bör därför, menarutredningen, i princip ankomma pä advokater och andra praktiserande juristeratt, bl.a. inom ramen för systemet med rådgivning enligt rätlshjälpslagen, gemateriella räd angående partens talan i processen. Utredningen menar vidare att den upplysningsverksamhet avmer formell art som bör åligga domstolarna inte bör begränsas till mål ommindre värden utan att den bör gälla alla mål, även om reglerna irätlshjälpslagen om rätt till rättshjälp med bilrädesförordnande automatisktmedför alt behovet av upplysningar frän domstolen är mindre i mäl där sådanrätt föreligger. Utredningen menar atl regler om domstolens serviceskyldighetbör ges i förordning. Utredningens resonemang och förslag har i denna deltillstyrkts eller lämnats utan erinran av praktiskt taget alla remissinstanser. För egen del menar jag atl en utgångspunkt för omfattningenav domsto larnas serviceskyldighet - på samma sätt som när det gäller övriga myn digheter - bör vara att den skall sträcka sig så långl som är möjligt utan atl befogade intressen träds för när. En naturlig sådan gräns sätts, som jag även påpekat i propositionen (1985/86:80 s. 20) om ny förvaltningslag, av det faktum atl domstolsförfarandet normalt är ett förfarande där tvä parter 116 stårmot varandra och där domstolens bistånd till den ena av dessa lätt kan avmotparten uppfattas som att domstolen inle är opartisk. Jag påpekade i avsnittetom materiell processledning atl domstolarna av det skäl som jag nu iprincip inte bör under rättegången ge parter sådan vägledning som innebär atträtten talar om hur parten skall lägga upp sin talan. Motsvarandebetänkligheter gör sig gällande under det förprocessuella stadium somjag nutalarom, även om det aren annan tjänsteman än den som sedermera skall handläggamålet som sköter rådgivningen. Jag anser alltså i likhet med RU ochremissinstanserna att principen bör vara atl domstolens förprocessuellaserviceskyldighet i ivåpartsmål inskränker sig lill atl ge upplysningar av merformell art, t.ex. alt ge anvisningar för att fylla i formulär lillstämningsansökan och lämna allmänna upplysningar om förfarandet vid domstolen,bl.a. rörande innebörden av gällande regler om rättegångskostnader. Samtidigtbör en skyldighet av detta slag i princip gälla alla mål, även om behovet avupplysningar i praktiken regleras av de faktiska möjligheterna för parterna attanlita rättsbildade ombud i målel. När det däremot gällerärenden av enpartskaraktär, är det som RU påpekar naturiigt att denförprocessuella servicen i män av behov går längre och mer närmar sig vad som inormalfallet är tänkt att gälla enligt den nya förvaltningslagen. Domstolarnabör i sådana ärenden kunna ge råd angående t.ex. vilken utredning den sökandebör skaffa fram eller vilka grunder han har möjlighet atl åberopa för att fäsin ansökan bifallen. Ilikhet med RU anser jag det inte nödvändigt att domstolarnas serviceskyldigheti den dömande verksamheten regleras i lag utan den bör liksom reglerasi 2 § i den tidigare nämnda förordningen. 2.4.4Överflyttning av mål i stället för avvisning Inga nya reglerrörande överflyttning av tvistemål som stämts in till fel domstol införs nu.Frågan tas upp i etl senare sammanhang. Enligt nu gällande reglerhar en domstol, som funnit sig vara obehörig att ta upp ett tvistemål, endast iundantagsfall rätt att vidarebefordra stämningsansökningen eller målet till enbehörig sidoordnad domstol. Talan skall i stället avvisas på grund avrättegångshinder (34 kap. 1 8 RB). Käranden fär därefter lämna in en ny ansökantill rätt domstol. Brottmål som tagils upp avviss domstol får - enligl gällande rätt - på framställning av åklagareöverflyttas till annan behörig domstol, om synneriiga skäl föreligger (19 kap.7 8 RB). RU har funnit atl detskulle vara till fördel för alla parter att domstolarna fär rätt atl ocksåöverflytta tvistemål i de faU domstolen funnit sig vara obehörig alt ta upp etlmäl som annan domstol är behörig. Härigenom skulle man undgå enonödig omgång. Mångaremissinstanser har varit positiva till utredningens förslag. Ett parremissinstanser har dock påpekat att den av RU föreslagna regeln medför åtskilliga tillämpningsproblem och även i vissahänseenden kan innebära rättsförluster för svaranden. För egen del är jag - liksom utredningen - av denuppfattningen atl det är angeläget atl undvika åtgärder som för såväl pariernasom domstolen ter sig onödiga. Såsom påpekats av såväl RU som en delremissinstanser medför emellertid en möjlighet för en domstol att flytta övermål till en annan domstol eller en annan myndighet åtskilliga problem. RU har isitt förslag löst en del av dessa men många kvarstår alltjämt. Störstpraktisk belydelse skulle den föreslagna regeln med all sannolikhet fä i densummariska processen. Dels är rällen där alltid skyldig att pröva sinbehörighet, dels är antalet mäl myckel stort. Såsom jag redan anfört tar jagemellertid inte upp den summariska processen i detta sammanhang. Eftersom jaginhämtat alt de problem som kan uppstå när det gäller ansökningar som ges intill fel domstol oftast löses på etl mera formlöst sätl, anser jag inte att delfinns anledning atl nu ta upp denna fråga separat. Jag avser däremot att isamband med den totala översynen av den summariska processen närmare övervägalämpligheten av atl för denna föreslå en regel om överflyttande av mäl. I processen enligt RB är de flesta forumreglerdispositiva. Rätten skall i sädana fall pröva sin behörighet endast omsvaranden gör foruminvändning. Svaranden avstår ofta från att göra sådaninvändning, vilket minskar behovet av den föreslagna regeln. Vad som förekommitvid remissbehandlingen har också visat att en överflyllningsregel inte ärproblemfri. När det gäller de indisposiliva forumreglerna i RB. kommer RU:sfortsatta överväganden angående t.ex. fastighetsdomstolarnas framtida statusatt få betydelse även för lämpligheten av en regel om överiämnande av mäl. Av anförda skäl har jag stannat för att nu inte heller förRB-processens del föreslå någon regel om överflyttande av mäl. Det är däremotmin avsikt att i annal sammanhang återkomma till denna fråga. fär förordna atl mäl domstolar i vissa fal Undersenare år har det förekommit flera uppmärksammade rättegångar angående bl.a.läkemedelsskador, där ett gemensamt drag varit att flera personer drabbats avlikartade skador och sedan yrkat skadestånd av läkemedelsfabrikanten ellerstaten. 1 vissa av dessa fall har var och en av de skadelidande väckt talan motsamme läkemedelsfabrikant vid sitt eget hemvistforum med stöd av regeln omforum för skadegörande handling (10 kap. 8 8 RB). Enligt 14 kap. 7 8 RB är detinte tillätet att förena mål om de väckts vid skilda domstolar, och det finnsinga möjligheter att flytta över tvistemål från en behörig domstol till enannan. Detta har medfört att man i vissa av de aktuella fallen tvingats att parallellt drivaflera rättegångar, i vilka utredningen och rättsfrågan varit gemensam. RU har för att komma till rätta med olägenheterna mednuvarande ordning föreslagit en regel som går ut pä att högsta domstolen isädana fall som nämnts skall få befogenhet att förordna att målen skallhandläggas vid en av domstolarna. Förslaget har i princip tillstyrkts ellerlämnats utan erinran av samtliga remissinstanser.