prop · GA031 · 1986-12-31 00:00:00 — Rimligen bör de tolkas motbakgrund av regeln atl surrogat för enskild egendom blir enskild egendom.Förbundet ifrågasätter därför om inte 6 kap. 8 § ävenframdeles bör gälla i fråga om rättshandlingar av dessa slag som har företagitsföre ikraftträdande. Inte minst intresset att förebyggalolkningslvister kan motivera en sådan bestämmel- Föreningen : Se vid 8 kap. 2 §. 11.3Lag om ändring i 3 kap. 7 § Kommittén(Ju 1977:07) om ställföreträdare för dödsbo i vissa fall m.m.: I anslutninglill behandlingen av vill vi ytterligare anföra följande. Eltmodernt språk har använts i betänkandets lagtextförslag. Mot detta språk,inbegripet benämningen sambo, kontrasterar starkt ordvalet i 3 kap. 7 §, därdet föreskrivs att skifte skall ske med "de skyldeman efter den förstavlidne som är närmast till arv när skifte sker". Eftersom ordet skyldemanhos många också torde föra tankarna in pä ett gäldenärsförhäl-lande, börundersökas om det är möjligt all undvika det. Exempelvis kunde föreskrivas attskifte skall ske "med dem som är närmast till arv efter den först avlidnemaken när skifte sker". Alt i stället använda benämningen släktingarförefaller olämpligt med hänsyn till att balkens andra kapitel avses kvarståoförändrat. De sakkunniga har föreslagit att bestämmelserna iärvdabalken om avtal angående sammanlevnad i oskiftat dödsbo upphävs. Sådanaavtal kan ingås i högsta grad formlöst. Någon utredning om avialsfrekvensen har inte lagts fram. I betänkandet antas emellertid att behovet av avtalkommer atl minska om förslaget om efterlevandes rätt att behålla boel oskiftatgenomförs. Enligt vår uppfattning saknas tillräckliga skäl föratl upphäva bestäm melserna, i varie fall om reglerna om eflerievandeskydd ej får föreslagen utformning. Även om det föreslagna tredje kapitlet av skulle upphöjas till lag finns emellertid skäl behålla bestämmelserna. Avtal om sammanlevnad i oskiftal bo lar ju inte uteslutande sikte på bon som vid fränfället gift make med bröstarvingar efterlämnar. Sådana avtal föratsätts 294 kunna träffas även för förvaltningen av andra dödsbon. 1986/87: 1 tidigare kan det heller inte uteslutas attbröstarvingar och efterlevande make väljer alt låta dödsbogemenskapen beståbeträffande den avlidnes egendom exempelvis för att undvika att denefterlevande erhåller egendomen med fri förfoganderätt. 1 sådana och liknandefall kan det framstå som naturligt för dödsbodelägarna att sluta ett avtal omsammanlevnad beträffande den avlidnes egendom och eventuellt också låta denefterlevandes egendom utgöra objekt för avtalet. Enligt vår bedömning kommer delsålunda även att kvarstå ett behov av del genomarbetade ochfungerande regelsystem som finns i 24 kap. . Ett upphävandetorde nämligen innebära att därefter uppkommande spörsmål av det slag somkapitiet reglerar blir att bedöma enligt allmänna rättsgrundsatser, vilkamänniskor i gemen ej känner till. Härutöver vill vi betona att blottaexistensen av kapitlet även kan ha den verkan att den gör dödsbodelägare, somej avser att skifta egendomen, uppmärksamma på att behov kan finnas av enordentlig reglering av den framtida förvaltningen och representationen avdödsboets egendom. Att sådan reglering sker får i många fall anses vara ävenett samhälleligt intresse. 3 kap. 8 § Enligt förslagets 3 kap. 8 § skallden förkovran det oskiftade boel undergår efter den först avlidnes död kommaäven dennes arvingar till godo. Det enda undantaget härifrån skall vara attegendom som den efterlevande erhållit genom arv eller testamente och ännu intetillträtt skall behållas av den efterievande respektive hans arvingar. Har denefterlevande tillträtt arvet exempelvis en släktgärd skall alltså den förstavlidnes arvingar vara med och dela på detta arv. Samfundet anser inte dennabestämmelse befogad. Det kan gä mellan dödsfallen, och samfundet anserdet riktigare att behålla den nuvarande bestämmelsen att boets förkovran genomarv, gåva, testamente eller den efterlevandes eget arbete skall tiltfalladennes arvingar. Det kan befaras alt den nya bestämmelsen kan medföra alt enefterlevande make begär skifte av boet även när skäl i övrigt talar för attbehålla del oskifiat. 11 kap. 8 § , juridiska fakultetsnämnden: Vad gäller förslaget tUl ändringari har fakultetsnämnden blott ett enstaka påpekande utöver de synpunkter som angetts ovan i remissyttrandet. I 11 kap. 8 § ges f. n. en hjälpregel för tolkning av testa mente innebärande, att testamente till förmån för make eller trolovad inte skall antagas gälla, om äktenskapet resp. trolovningen upplösts före lesta tors död. föreslås (s. 449), att regeln skall upphävas såvitt angår 295 trolovadsamtidigt som det genom en ny mening tilläggs, alt stadgandet för Prop. 1986/87:1 make skall ha motsvarande tillämpning, om en sambo har gjort testamente tillden andre sambon och samlevnaden är upplöst vid teslators död. Förslagel omavskaffandet av tolkningsregeln beträffande trolovning motiveras med attbestämmelse om trolovning inte längre finns i och alltolkningsregeln kan utgå såsom överflödig. Detta är emellertid inle säalldeles övertygande. Så snart det ingåtts ett äktenskap föreligger det ocksåen trolovning i den allmänna betydelsen, att parterna kommit överensom att gifta sig. Trots att trolovningen inte ger upphov lill rättsverkningarenligt , förekommer det sålunda i själva verket etl mycketstort antal trolovningar. I praktiken är del dock otvivelaktigt klart, att fallav fristående förlovningar utan samboende är ovanliga , och atlen regel för samboende skulle få verkan även för de flesta fall av trolovning.Del hindrar inte att testamenten kan bli upprättade av personer som ulan attsammanbo kommit överens om att gifta sig (t.ex. av nägot äldre personer, somkanske tidigare varit gifta och har barn var för sig). Principiellt föreliggersamma behov av en tolkningsregel för dessa fall som för samboförhållanden. Ibåda fallen är det dessutom enligt nämndens mening lika naturligt atl uppställasamma tolkningsregel som kommer till uttryck i ÄB 11:8. Även ulanuttryckligt lagstöd med tanke på sambor och förlovade bör samma tolkningsregelrimligen tillämpas i praxis. Enligt nämndens mening bör man sålunda behandlatrolovning och samboende på samma sätt och antingen lagreglera båda falleneller lämna båda fallen utanför lagtexten om makar. Med nämndens restriktivainställning till lagstiftning för sambor är det mest närliggande att inskränkalagregeln enbart tiU makar, men alt ändå föratsätta atl motsvarandetolkningsregel är ganska självklar även för sambor och förlovade. 20 kap. 4 § 1 förslaget till ändrad lydelse av20 kap. 4 § har bestämmelsen om när vardera makens egendom skallantecknas och värderas förenklats. De sakkunniga har inte ansett det möjligtatt ge detaljerade regler för när och hur enskild egendom skall redovisas ibouppteckningen. I lagtexten anges detta genom att sådan egendom skallupptagas och värderas om del ej på grand av förhållandena är obehövligt. Dennabestämmelse kan säkerligen komma all välla såväl tingsrätterna sombouppteckningsförrät-larna avsevärda problem. vill därförifrågasätta om inte bestämmelsen borde ges det innehållet alt vardera makensenskilda egendom alllid skall antecknas och värderas. övergångsbestämmelserna , Prop. 1986/87: 1 Huvuddragen av den gällande arvsrätten får antasvara väl kända hos stora delar av den svenska allmänheten, inte minst hos denäldre delen av befolkningen. Utredningens förslag innebär på mänga punkter (ex.slopande av laglotten och införande av arvsrätt för efterlevande make) storaingrepp i gällande rätt. Det kommer alt krävas en stor informationsinsats föratt skapa kännedom om de nya reglerna hos allmänheten, särskilt som de somnärmast behöver de nya kunskaperna är gamla människor. Kollegiet förutsätteratl bred information kommer atl ges om de nya reglema och att ikraftträdandetav de nya reglerna sätts till en tidpunkt dä informationen nått ut så att maninte får oväntade effekter av den nya lagen. SpecieUt känsligt blir ikraftträdandet av de nyabestämmelseraa om utredningens förslag om laglollens slopande vinner bifall.Utredningens uppfattning atl delta inte skulle kräva speciell reglering iövergångshänseende kan inte delas av kollegiet. Enligt kollegiets meningkommer förslaget (s. 459) att leda till otaliga testamentstolkningstvisterbåde i de faU testamentet innehåller förordnande om laglott och då sådantförordnande saknas. Kollegiet vill framhålla atl denna fråga noga måsteövervägas och vill ifrågasätta om del trots allt inte är en enklare lösning atllåta den nya lagen enbart bli tillämplig pä testamenten som upprättats efterikraftträdandet. Ett sådant syslem ger möjlighet för den som vill att ändrasina testamentariska dispositioner medan övriga testamenten får tolkas i enlighetmed de regler som gällde vid upprättandet, något som får antas överensstämmamed lestators vilja. 11.4Lag om ändring i 14 kap. 4 § Mindre tilltalande är också föreslagen bestämmelsei 14 kap. 4 § alt förmyndaren endast skall begära skifte förden omyndiges räkning om överförmyndaren tillstyrker detta. ÖverförmyndarensroU blir därmed mycket oklar och del kan ifrågasättas hur dennes ansvar skallbedömas efter etl tiUstyrkande eller avstyrkande. Av specialmotiveringen framgår atl som allmän förutsällningskaU gälla alt den åtgärd som vidtas skall vara till den omyndiges bästa.Samtidigt sägs att genom kravet på överförmyndarens samtycke till skiftebetonas atl utgångspunkten bör vara att den omyndige inte skall begära sittarv. Hur vet man att detta är till den omyndiges bästa? Att vid ett samråd med förmyndaren ha somutgångspunkt att etl krav om skifte kommer alt skapa arvsrätt för efterlevande make torde medföra att överförmyndaren avstår från alt förespråka etl skifte. Delta synes då vara helt i överensstämmelse med de sakkunnigas förslag. uppstårockså frågan varför förmyndaren alltid skall samräda med överför- Prop.1986/87: 1 myndaren. Ett samråd som inte leder till annat än ett i förväg givetresultat synes meningslöst. I övrigt anser jag alt möjlighetbör föreligga för bröstarvinge atl begära skifte när efterievande make gifterom sig. Enligt förslag lill ny lydelse i 14kap. 4 § skall förmyndaren samråda med överförmyndaren ochendast om denne tillstyrker begära skifte. sägs i specialmoliveringenalt genom kravet på överförmyndarens samtycke till skifte betonas attutgångspunkten bör vara att den omyndige inte skaU begära sitt arv. Med sådanaregler tvingas överförmyndaren tillgodose efterlevande makes intresse av atl fåbehålla boel oskifiat i stället för att se tiU all den omyndige erhåller sittarv. Delta kan inte anses tillfredsställande och ett samråd under sädanaföratsättningar kommer såväl förmyndaren som överförmyndaren alt uppleva sommeningslöst. dessutom anser att bröstarvingen fortfarande skallbibehållas vid sin laglott bör föreslagen lydelse i denna paragraf utgå. 20 kap. 1 § (Ju 1977:06): Vi har vid vår genomgång observeratatt en följdändring måste göras i 20 kap. 1 § . Denna paragrafhänvisar f. n. lill 15 kap. 29, 30 och 30 a §§ . Vid ettgenomförande av familjelagssakkunnigas förslag skall hänvisning i ställetgöras till 14 kap. 17-20 §§ . 11.5 Lag om ändring i Se vid 14 kap. under "Allmänt". 11.6 Lag om ändring i lagen (1927:77) omförsäkringsavtal Allmänt ser medtillfredsställelse att de föreslagna ändringarna i försäkringsavtalslagengenomförs, då detta kommer atl förenkla arbetet för domstolarna väsentligt. 3 § Prop. 1986/87: 1 Som en konsekvens av sitt förslagom ett legalt förmånstagareförordnande föreslär de sakkunniga att lydelsen av3 § 2 st försäkringsavtalslagen ändras så att ogiltighetsverkan drabbar ävendet legala förordnandet i den mån detta i det enskilda fallet strider motkommunalskattelagens regler om förmånstagare till pensionsförsäkring. Enligt de sakkunniga skallövergångsbestämmelserna till lagen (1975:1353) om ändring i 3 §försäkringsavlalslagen fortfarande gälla. Dessa övergångsbestämmelser innebäratt nämnda paragraf är tillämplig endast på försäkringsavtal som tillkommitefter utgången av 1975. Otillåtna förordnanden på äldre försäkringar blirsålunda inte utan verkan. Försäkringen drabbas i stället av avskattning enligt2 § i den s k ikraftträdandelagen (1975: 1348). De sakkunniga konstaterar attavfattningen av 2 § ikraft-irädandelagen innebär alt avskallning dock inlekommer alt inträda i de fall det legala förordnandet är tillämpligt eftersomdetta inte kan betraktas som något förfogande av försäkringstagaren. Att någonavskallning inte sker i denna situation måste också i de flesta fall anses varaen önskvärd lösning. Det skulle t. ex. närmast framstå som obilligt om en sådanpåföljd inträdde när det legala förordnandet blivit tillämpligt därför att deav försäkringstagaren insalta förmånstagarna avlidit. kommer emellertid detförhällandet att avskattning inte skall ske när det legala förordnandet stridermot kommunalskattelagens regler såvitt vi kan se att kunna utnytQas på ett sättsom strider mot syfiet med dessa regler. Försäkringstagaren till en äldrepensionsförsäkring kan nämligen återkalla del gjorda förmånslagareförordnandetoch därefter avsiktligt underlåta att göra ett nytt. I denna situation blir detlegala förordnandet tillämpligt. Om detta härvid omfattar förmånstagare sominte är tillåtna enligt kommunalskattelagen, föranleder inte det någon påföljd- förordnandet är inte utan verkan eftersom 3 § försäkringsavtalslagen integäller för äldre försäkringar och någon avskattning blir inte aktuell eftersomdet är det legala förordnadet som är tillämpligt. De sakkunniga kommenterarinte detta förhållande som bl.a. kan leda till atl släktingar i andra ochtredje parentelen och universella testamentstagare blir förmånstagare tillbelopp från pensionsförsäkring. Olägenheterna torde emellertid kunna eliminerasgenom ändringar i eller tillägg lill 2 § ikraftträdandelagen. (1974:09): Den osanktionerade regeln i andrastycket om makes informationsplikt torde ha ringa självständig betydelse vid sidan av den allmänna regeln i 1 kap. 4 § ÄktB. Särskilt kan det förefalla överflödigt att i lagen föreskriva, alt försäkringstagaren skall underrätta sin make när han sätter in denne som förmånstagare; jfr här också vad som gäller om testamente. Å andra sidan kan sägas, att ommaken inte har få» veta att han är Prop. 1986/87: 1 förmånstagare, saknas detförväntningsintresse, vars skyddande torde vara ett av de huvudsakliga skälenför bestämmelsen. Över huvud taget uppstår här en konflikt mellan principen,atl testamenten och testaments-liknande förordnanden får hållas hemliga, ochdet allmänna önskemålet om öppenhet mellan makar. Beträffande den nya regeln omförsäkringsbolagets upplysningsplikt mot försäkringstagarens make har det ikommittén förekommit delade meningar, huravida man bör instämma i desakkunnigas förslag eller i särskilda yttrande (s. 492 f). Det bör för övrigt framhållas attinformationen möter särskilda praktiska svårigheter vid sådanakollektivavtalsgrandade försäkringar, där försäkringsbolaget saknar kännedomom vilka de individuella försäkrade är hos en viss arbetsgivare. 1 sådana fallkan bolaget rimligen inte åläggas att ge en frågande make några säkra besked omdennes rätt; bolaget prövar inte frågan om en viss person är omfattad avförsäkringen förrän ett försäkringsfall har inträffat. Vad bolaget kan upplysaom är, huruvida det finns registrerat något individuelltförmånstagareförordnande för den personen samt vad som eljest gäller enligtstandardförordnandet. Den grandläggande bedömningen av om maken är försäkradmåste emellertid den frågande ta på sin egen risk. Inte ens registrering av ettindividuellt förordnande innefattar någon garanti för att den som har gjortförordnandet omfattas av försäkringen. I varie fall för det nu angivna slagetav försäkringar ler sig den föreslagna regeln därför mindre ändamålsenlig. (Ju 1974:09): I och för sig kan man naturligtvisifrågasätta det lämpliga i att införa en särskild "arvsordning" förförsäkringsbelopp som utfaller vid försäkringstagarens död (jfr s. 280 f). Somde sakkunniga framhållit vUl kommittén emeUertid av flera skäl söka tona nedbetydelsen av förmånstagareförordnanden för utmätningsskyddet ocharvsskatleprivilegieringen. Del ligger alhså helt i linje med kommitténsintentioner, när enligt förslaget försäkringar t. ex. i utmälningshänseendekommer att behandlas lika oavsett om det finns nägot av försäkringstagarengjort förordnande eller inle. Kommittén har kommit fram till att dettalaglekniskt görs bäst genom att alla förvärv av sådana försäkringsbeloppbetraktas som förmånslagareförvärv. Detta gäller oavsett vilken omfattning mananser alt utmätningsskyddet och arvsskatleprivilegieringen skall ha. Kommittén ställer sig alltså iprincip positiv till att en fördelningsregel av den föreslagna arten införs i lagen. För alt uppnå något större likformighet med den norska förslag, bör dock kanske själva termen förmånstagareförordnande reserveras för egentliga förordnanden av för säkringstagaren. 1 103 a § kan i stället användas uttryck som att maken skall "vara förmånstagare" eller alt försäkringsbeloppet skall"tillfalla 300 maken somförmånstagare". Kanske skulle män också, liksom i 104 §, tala Prop.1986/87: 1 om att "försäkringen eller försäkringsbeloppet" skalltillfalla förmånstagaren. Såsom de sakkunniga anfört (s. 281) värderarsamhället genom utformningen av de regler om arv m.m. i vilken ordningnärstående skall få egendom efter en avliden, och det måste anföras starka skälför att frångå denna ordning. I likhet med de sakkunniga anser kommitténvisserligen att det är välmotiverat att över huvud taget införa en särskUdregel om fördelningen av försäkringsbelopp. Däremot är del kanske tveksamt omde sakkunniga har anfört tillräckligt vägande argument för att regeln materielltskall avvika från vanliga fördelningsregler så myckel som förslaget gör. Det är riktigt att de sakkunnigas förslag i sakstämmer med vad den norska avser att föreslå. Den finländskakommittén däremot vUl åtminstone inte ha någon sådanfördelningsregel alls, och den danska kommittén har ännu inle tagit ställning.Någon fullständig nordisk rättslikhet torde alltså sannolikt inte kunna näs,vilken lösning man än väljer. Frågan är emellertid av grandläggandefamiljerättslig karaktär, och kommittén vill därför inte ta slutiig ställninglill hur den skall utforma sitt eget förslag förrän i varie fallremissbehandlingen av de sakkunnigas förslag är avslutad. (Ju 1974:09): Kommittén instämmer helt med de sakkunnigasslutsats, att det nuvarande andra stycket bör ulgå. Förslaget innebär såbetydande fördelar att det bör godtas även om reglerna om laglott i övrigtskulle behällas också i fortsättningen (jfr reservation nr 7, sista stycket).Kommittén vill emellertid nämna, att under nordiska överläggningar denmöjligheten diskuterats att - utöver vad som anges i 104 § andra stycketförslaget - man skulle kunna jämka fördelningen av försäkringsbeloppet iuppenbart oskäliga fall, när make eller bam som den försäkrade försörit ellervarit skyldig alt försöria går miste om beloppet genom ettförmånstagareförordnande. En sådan regel kunde möjligen vara påkallad som ettskydd för make och barn framför allt vid illojala förfaranden. F. n. anserkommittén dock inte tillräckliga skäl föreligga att lägga fram elt förslaghärom, särskilt med tanke på de lUlämpningssvårigheler jämkningsbestämmelser avdenna typ kan medföra. - Frågan om laglottens berättigande i övrigt torde varaav den arten, atl kommittén enligt det förat sagda saknar anledning all taställning tiU den. Vad angår det föreslagna nya andra stycket iparagrafen, framgår det av specialmotiveringen (s. 468) att den första förutsättningen för tillämpning av bestämmelsen skall vara atl den försäkring det gäller har beaktats vid beräknandet av andelarna i bodelningen. Detta är enligt kommittén en riktig begränsning, och den bör framgå tydligare av lagtexten; den nu 301 föreslagna lydelsen kan läsas på ett mera vidsträckt sätt.Man bör också Prop. 1986/87: 1 välja en formulering som markerar attförmånstagaren inte kan bli tvungen att avstå mer än vad som motsvarar detvärde som åsattes försäkringen i bodelningen. En sådan begränsning ter sigsärskilt motiverad med tanke på de kollektivavtalsgrundadeQänstegrupplivförsäkringarna. Dessa är av arbetsmarknadsparterna direktavsedda som ett omställningsbidrag för den anställdes aktuella familj. Om hanvid tiden för sin död redan har hunnit bilda ny familj, skulle det strida motdet syftet om de kunde dras in i en bodelning med den gamla famiQen. (Ju 1974:09): Kommittén instämmer med de sakkunnigas förslag. instämmer med desakkunnigas förslag till konsekvensändringar av tolkningsreglema i 105 § FAL.Del är bra att det klart ulsäges i lagtexten atl ett förordnande till förmånför make och barn ska medföra hälftendelning av försäkringsbeloppet även närförsäkringen varit enskild egendom. Tolkningsregeln för del fallet all arvingarinsatts som förmånstagare står i samklang med de föreslagna reglerna om makesarvsrätt. Skulle föreningens uppfattningangående makes arvsrätt vinna gehör måste tolkningsreglema i 105 § FAL justerasi enlighet därmed. I övrigt instämmer föreningen med de sakkunnigas förslag. De sakkunniga föreslär här attförmånstagareförordnande lill förmån för make skall anses förfallet om mål omäktenskapsskillnad pågick vid försäkringstagarens död. I denna del vill vi endast påpekaatt för AFAs och KFAs del i det standardiserade förordnandet införts enpresumtion av motsatt innehåll. Försäkringsbestämmelserna bygger påkollektivavtal mellan ifrågavarande arbelsmarknadsparter. Del finns därföringen anledning för oss att yttra oss om del sakliga innehållet i denföreslagna ändringen utan vi vUl endast framhålla atl bestämmelserna som de ärutformade enligl AFAs och KFAs förordnanden är lättare att administrera. 115 a § Prop. 1986/87: (Ju 1974:09): Kommittén överväger själv attföreslå en motsvarande, något mera vidsträckt regel, men motsätter sig inte altregeln tills vidare görs så begränsad som de sakkunniga har föreslagit. Om ogift försäkringstagare inteinsatt förmånstagare skall enligt de sakkunnigas förslag det utfallandeförsäkringsbeloppet fördelas mellan arvingar och universella testamentstagaresåsom förmånstagare. Det kan då inträffa att försäkringsgivaren i god trobetalar ut beloppet till någon som framstår som berättigad men del i efterhandvisar sig alt betalningen är felaktig. För att undvika att försäkringsgivaren idessa fall skall tvingas göra dubbelutbelalning föreslår de sakkunniga enbestämmelse av innehåll att försäkringsgivaren inte behöver betala till enförmånstagare om bolaget i god tro redan betalat till någon som framställ somberättigad. Som framgår av ordalydelsen har desakkunnigas förslag en generell innebörd. De sakkunniga har emellertid betonatatt bestämmelsen tar sikte på den speciella situation som kan uppkomma närförsäkringsbeloppet skaU fördelas mellan arvingar och universella testamentstagare.Det kan dock nämnas att ATS-gruppens medlemmar har en likartad bestämmelse förbarn till manlig försäkringstagare, där barnet inte är antecknat i personaktför försäkringstagare eller känt för försäkringsgivaren vidutbelalnings-tillfäUet. Det problem de sakkunniga pekar på,när försäkringsgivaren i god tro betalar ut beloppet lill någon som framstårsom berättigad vid utbetalnings-tillfället men det därefter visar sig altbeloppet helt eller delvis skulle ha utbetalats till annan person, är något sominte är särskilt sällsynt för Qänstegrupplivförsäkringsbolagen. Dessaförsäkringsgivare är nämligen för utbetalningen beroende av att deansökningshandlingar som inkommer är kompletta och riktiga. Någotförsäkringsbrev finns inle. Emellertid kan det i enstaka fall visa sig att densom ansöker om försäkringsbeloppet inle känt till att försäkringstagaren l.ex.varit sammanboende under äktenskapsliknande förhållanden. Med den utformningden föreslagna bestämmelsen enligt de sakkunnigas förslag erhåller omfattasäven de här angivna situationerna därav.