prop · GA036 · 1986-12-31 00:00:00 — Den återgivna lagtexten Innefattar intenägon begränsning i det berördahänseendet i vidare män än att tandei förvar inte kan ske hos någon scm har rätttill egendomen. Krarbetena till 1974 årslag innehåller emellertid - närmast 1 anslutning till ett promemorieförslag om införande1 36 kap. BrB av en nyparagraf 1 a § om förverkande avgenom brott åtkommen egendom utan känd Sgare - uttalanden sora ger vid handen attlagstiftarens avsikt varit en annan. Departementschefenhar otvetydigt givit uttryck åt Prop. 1986/87: 6 ståndpunkten att det för tagande 1 förvar enligt det sedermeraantagna lagförslaget av endom som någon innehar är en förutsättning attdenne själv åtkommit (Se prop. 1974:124 s. 51 f; jfr Ds Ju1973:14 s. 36 f.) Nägra vggande saklig skäl synes i och försig inte kunna anföras mot en sä vidsträckttolkning av 1 § lag som dess lydelse medgsr. Säsora HD funnit i rättsfallet NJA 1983 s. 286 böremellertid en sädan tolkning inte accepteras raed hänsyn till departementschefens uttalanden ilagstiftningsärendet och till att det straffrättsliga inslag som präglar förfarandet talar mot en extensivtolkning av lagen om visst stöldgods m.m. I rättsfallet har HD å andra sidan uttalat, att egendom torde kunna tas iförvar hos innehavare som ej är rningsman under förhållanden raotsvarande dem som medavseende på förverkande angivits i 36 kap. 4 §1 st d) BrB. Visserligen står reglernaom tainde i förvar sakligt sett tämligen närareglerna om förverkande, och det kan därför varanaturligt att den krets av personer som kan träffas av ett ingripande avgränsaspå raotsvarande sätt beträffandebåda instituten. En sädan tolkning möteremellertid samma betänkligheter som den av HD rättsfall avvisade.De synpunkter som talar för att egendom skall i nägot fall kunna tas i förvar hos innehavare som inte självåtkommit egendomen genom brott kaninte anses vara av den styrka att de motiverar en tillärapning av 1 §i 1974 Ars lag till nackdel för den enskildaparten i strid med vad som enligt lagförarbetenaåsyftats. Övervägande skäl får sålunda anses tala för att tagande 1 förvar enligt 1974 ärs lag av egendom som nägoninnehar förutsätter att Innehavaren /87: 6 själv åtkommit egendomen genom brott. fann sålunda att det saknades laga skäl för det i målet meddelade förordnandetcm tainde 1 förvar. Ett justitieråd var av skiljaktig mening beträffande motiveringen och anförde bl.a. följande: Enligt min mening bördomskälen fr.o.m. det stycke som Inledsmed orden "Den återgivna lagtexten..." ha följande lydelse: Den återgivna lagtexten innefattar intenägon begränsning i det berördahänseendet i vidare mån än att tandei förvar inte kan ske hos nägon som har rätttill egsndomen. I förarbetena till lagen har emellertiddepartementschefen gjort vissa uttalanden, som till aynes Innebär att enligt hans mening egsndom Inte bör kunna taa i förvarhos innehavaren annat än cm denne själv har åtkommitegendomen genom brott (prop. 1974:124 s. 51 f). Jag ifrågasätter omdetta verkligen har varit departementschefens mening. En sådan begränsningi möjliheterna att ta egendom i förvar saknar inte bara stöd i den föreslagnalagtexten. Den avviker också från den ordning som hade föreslagits i den till grund för propositionen liggande promemorian. Där hade förordatsatt i 36 kap. BrB skulle införas en rsy \ a § om förverkande av genom brott åtkommen egendom som saknade känd ägare men attreglema i kapitlets 4 § inte skulle lla för sådant förverkande, eftersom detta skulle medföra "en onödigbegränsning av möjliheterna att använda sig av den föreslagna r\ya bestämmelsen" (Ds Ju 1973:14 s. 36, a prop. s. 19).Nägot uttalande som tydligt anger attdepartementschefen har tagit avståndfrån promemorians synsätt i detta hänseende Prop. 1986/87: 6 förekommer inte i propositionen. Än mindre har någrasaklig skäl anförts till stöd för en annan ordning. Mot bakgrund av det anförda anser jag inte att departementschefens uttalanden i latiftningsärendet utgör tillräcklig anledning att i lagen intolka en så långtgående begränsning som här har berörts. Uttalan dena ger dock, 1 enllet med vad HD har anfört i rättsfallet NJA 1983 s. 286, anledning till en viss restriktivitet i tillämpningen. Härvid synes det lig nära till hands att - säsom också har skett i ett uttalande av HD rä.tt3fall - knyta an till vad som enligt 36 kap. 4 § BrB ler i frå om förverkande. Förvarstagande bör sålunda enligt rain mening kunna komma i frä hos innehavare scm tillhör den 1 rämnda § angivna personkretsen men inte hos annan. Jag vill dock tillägga att, i fall då det inte kan konstateras att Innehavaren har åtkommit egendo men genan brott och det inte heller finns någon som framför innehavaren gör anspråk pä egendomen, förut sättningar för bifall till en förvarstalan ofta torde saknas redan av den anledningen att utredningen inte medger bestämda slutsatser i frän om egendomen över huvud taget har varit föremål för nägon brottslig åtkomst. 4 Överväganden Prop. Det är från Kriminalpolitisk synpunkt angelägetatt förhindra att den som gjort sigskyldig till ett brott får behålla den han kan ha gjort genom brottet. Reglema cm förverkande av utbyte av brott och an tagande i förvar av egendom som åtkommits genom brott är avseddaatt tillgodose detta syfte. De fall i rättstillämpningen som redovisats i avsnitt 3 visar emellertidatt nuvarande ordning är behäftad med vissa brister i detta fiänseende. Den nuvarande ordningen vilar ä andra sidan ocksäpå uppfattningen att intresset av attden brottslige inte får behålla den han kan ha gjort genom brottet inte fär inkräktapä mälsägtndens intresse av att t.ex. fä tillbaka stöldgodseller att fä skadestånd av den brottslige. Bestämmelsen i 36 kap. 1 § första meningen BrB om förverkande av utbyte av brott irmefattar sålunda förbehåll för mälsägandeanspråk som har framställtseller kan framställas. Och det har visserligen genomstöldgodslagen skapats rabjllet attta i förvar egendom san åtkommits genom brott dä ägaren är okänd. Ettviktigt syfte med regelsystemet 1 fdrfarandelagen är emellertid att skälig hänsyn sksdl tas till den okände ägarensintressen. Mot den.na bakgrund måstedet slås fast att en utvidgning av möjliheterna att förverkaeller ta i förvar egendom Inte fär gå ut över målsägandens intressen. Det behöver här inteheller med nödvändiet uppstå en intressekonflikt. Tvärtom bören utvidgning av det nyssnämnda slaget kunna förenas med att man rent faktiskt förstärker möjllgjieterna förden som lidit skada att få ersättning. 4.2 Brister 1 nuvarande ordning Prop. Genom det fall som prövadesi NJA 1974 s. 278 (avsnitt 3.2) stårdet klart att den som en tjuv eller sakhälare gör på grund av att godsets värde i hanshand är större än målsägandens skada inte kan förverkas med stödav regeln i 36 iap. 1 § första meningen BrB. Inte heller den del av utbytet scm överstiger mälsändens skada, och som alltså inte raed fog kan bli föremål för ersättningsanspråk från dennessida, kan således förverkas. Detta mäste anses gå längt utöver syftet med det förbehåll som har gjorts i 36 kap. 1 § förstameningen BrB om att utbyte av brott inte fårförverkas, ora det motsvarar skada för någon enskild.Detta syfte får antas vara att förhindra dels att den hos vilken förverkande sker drabbas av dubbla anspråk, dels att ett förverkandeinkräktar på målsägandens rätt. Den begräTiSnlng av möjliheterna till förverkandesom förbehållet innebär utöver vad som sålunda är sakligt motiverat kan uppenbarligen, såsom 1 det aktuella fallet, leda till stötande resultat. Visserligen bör den möjlighettill förverkande i fallet som skulle haförelegat med stöd av de är1982 införda reglerna i 36 kap. 3 a § BrB om förverkandevid brott begånget i utövningen av näringsverksamhetuppmärksammas i sammanhanget. Med hänsyn till att dessa bestämmelser fångarin endast en del av de nu aktuella situationer där ett förverkande med stöd av regeln i 36 kap. 1 § förstameningsn BrB inte kan ske framstår det ändå som påkallat att sistnämndaföreskrift ändras. Såsom har berörts (avsnitt 3-3) anses det inte Prop. heller .möjligt att förverkaeller ta 1 förvar egendom som trätt i ställetför egendom som åtkommits genom brott. Denkomplettering av reglema ora förverkandesom avsä med regleringeni stöldgodsiagen är uppenbarligen för snäv genom att lagen omfattar endastden konkreta egendom som har en okändägare (eller som ägare eller nägonannan rättsinneliavare inte gör anspråkpä) och inte egendom aom trätt i stället förden ursprungliga egendomen. denna brist som i enliet Varmed vidlåder regleringen kan leda till stötanderesultat, fii lagändring bör därför genomföras.Huruvida man därvid bör utgå från begreppet substitut - egsndon som trätt 1 stället för den ursprungliga egendomen - eller ora man bör beskriva den situation som börfångas in på något annat sätt diskuteras i följandeavsnitt i samband med förslaget till lagteknisk lösning. När det slutligen ller högsta domstolens avgöranden i NJA 1983 s. 286 och NJA 1984 s. 76 (avsnitt 3-4) har detgenom dessa avgöranden slagits fast att egendom somåtkommits genom brott och som påträffas hos enviss innehavare inte kan tas 1 förvarenligt stöldgodslagen, om inte denne själv kommit ätegendomen genom brott. Avgörandena visar att den tolkning soramåste göras av 1 § första stycket stöldgodsiagen i det aktuella hänseendet ger ett resultat som stämmer mindre välmed det primära syftet raed lagen, nämligen att reglera den situation som uppkommer för polis och åklagarenär egendom anträffats som åtkommitsgenom brott men till vilken ären är okänd. Som harframgått av redogörelsen förnuvarande ordning (avsnitt 2.2) är det enligtmotiven tänkt som en grundförutsättning för att tillämpalagen att det inte kan fastställas vem somenligt; civilrättsli regler är ägare tillegendoraen. I linje med vad högsta dorastolenuttalat (NJA 1983 s. 286) bör därför tainde i förvar kunna ske inte bara då inneliavaren självkommit ät egendom genom brott utan redan när innehavaren inte på grundav reglema cm godtrosförvärv är skyddad mot rätt Prop. 1986/87: 6 4.3 Förslag tilllagteknisk lösning Den nuvarande regleringen pä området finns i 36 kap. BrB, stöldgodslagen och förfarandelagen.En strävan bör vara att nå tillfredsställande lösningarpä de aktuella problemen utan att nägra mer genomgripande förändringar avdenna reglering behöver göras. måste det anses angeläget att den eller de lösningar som väljs får en sådan räckvidd att man kommer till rättamed ocksä andra brister som kan ha praktiskbetydelse än dem som kommit fram i de fall somhar diskuterats här. Vidare framgår av vad sora har uttalats att man vid denlagtekniska lösningen bör sträva efter attförena en utvidgning av möjligheterna att förhindraatt den brottslige gör pä sitt brott med bibehållna eller förbättrade möjligheter för målsäganden att fåersättning. När det först ller det problem som aktualiserats genom fallenNJA 1983 s. 286 och NJA 1984 s. 76 bördet, som uttalades i föregäende avsnitt, komma till klart uttryck att tagande i förvar enligt stöldgodslagenhos en viss Innehavare skall kunna ske redan när denne inte på grund av reglema om godtrosförvärv är skyddad mot rättägares anspråk. Någon begränsning till sådanafall som avses 1 36 kap. 4 § första stycket d) BrB, som diskuterades i i de båda rättsfallen, bör därvid inteske. Den åtrd som krävs frän lagteknisksynpunkt i detta hänseende kan begränsas till en ändringi 1 § första stycket stöldgodsiagen. I bilaga 2 (författningsförslag2) läg fram förslag till ny lydelse av det aktuella lagrummetavsedd att tillgodose det angivna syftet. Avsikten raed den rya utformningen av bestämmelsen är ocksä att uppnå en förbättring i Prop. 1986/87: 6 Förslaget kommenteras närmare i När det aå galler de återstående problem aom bör lösas i detta sammanhang är det mer tveksamt vilken väg man börgä. En lämplig utgångspunktförefaller dock vara att försöka finna engemensara lagteknisk lösning. RÄ har på anförda skäl (se bilaga 1) beträffande det av honom uppmärksammadeproblemet förordat en lösning som innebäratt ändringar kommer till stånd i stöldgodslagenoch fdrfarandelagsn. Denna lösning går ut påatt stöldgodslagens tillämpningsområdeskall utvidgas till att avse ävensubstitut för egendom som har åtkommits genom brott, dvs. egendom som trätt i dennas ställe. Begreppet substitut som förekommer inom civilrätten (set.ex. 6 kap. 8 § första stycket 3 ) är emellertid svårhanterligti praktiken och har en begränsad räckvidd, inte minst i ett straffrättsligt sammanhang. Egenskapen av substitut iegentlig mening går sålunda snabbt förlorad. Vidare förefaller en lösningi linje med RÄ:s förslag utgå från uppfattningen att målsäganden ärägare eller har annan rätt till den egendom som har trätt i ställetför den scm åtkommits genom brottet. Det är emellertid fräncivilrättslig synpunkt diskutabelt om raålsägqnden,annat än i mycket begränsad omfattning, kan kräva att fäut just den egendom som har påträffats - substitutet - och ora inte dennes rätt 1 ställetär Inskränkt till ett allmäntfordrlngsanspräk (se t.ex. Hastad, Sakrätt avseende lösegendom, 1982, s. 124 ff och , Förskingring,1977, s. 145 ff)- Att utgå från begreppet substitut i detta sammanhang förefaller därför inte ändamålsenligt. I själva verket torde man bättre kunna tillgodose en Prop. okänd målsägandes intressen genora att skapa en möjllet att konfiskera värdet av den ursprunglig egsndomen i det fallet att denna inte längre finns i behåll. raöjlietbör kombineras med en rätt för målsänden att - upp tillvärdet av vad som förverkats - fä ersättning av staten.Gärningsmannen bör i sä fall 1 motsvarande raån befriasfrän ersättningsskyldigjiet gentemot målsäganden. Det är tydligt att en sädan ord.ilng på ett principiellt sett mera tillfredsställande sätt tillgodoser både intresset av att den brottslige inte fär behålla den han gjort av brottet och målsägandens intressen än enutvidgning som enbart avser möjliheterna att förverka eller ta i förvar substitut för den ursprungliga Med denna utgångspunkttalar övervägande skäl för att det av RÄ uppmärksammade problemet bör få aln lösningbland reglema i 36 kap. BrB om förverkandeoch inte 1 stöldgodsiagen. Ett skäl till detta äratt den ifräsatta ändringen i sak mästeanses Innefatta ett värdeförverkande raedan stöldgodslagen är avsedd förviss konkret egendom sora har en okändägare. När det sedan ller det problem sonaktualiserats i NJA 1974 s. 278 stärdet klart att problemet har sitt upphov i att den inskränkning av möjlietentill förverkande enligt 36 kap. 1 § förstameningen BrB som ansetts föreligga är alltförvidsträckt. Problemet bör kunna lösasgenom att förbehållet vid förverkande enligt bestämmelsen utformas så att det inte sträcker sig längre än som krävs för atttillgodose målsägandens intressen. Tldlre har framhållitsatt man bör försöka finna en gemensam lagteknisk lösning päde två senast diskuterade problemen. En sådan lösning skullekunna åstadkommas genom en ändring i regeln i 36 kap. 1 § förstameningen BrB.Avsikten med ändringen bör vara att förverkande av Prop. utbyte av brott 1 princip skall ske utom i de fall då detgår att fastställa att det finns en måläögande som ställer motsvarande anspråkmot den brottölige. Ett självklart sådant fall är då utbytet utgör just denegendom som fränhänts annan genom brott och där målsäinden är känd. Denbrottslige är ju 1 detta fall skyldig att återlämna egendomen till målsäganden.Det fallet att målsäganden är okänd eller avstår från sin rätt regleras f.n. istöldgodslagen. Det förefaller lämpligt att så sker även i fortsättningen.Förverkande bör alltså inte heller ske 1 det sistnämnda fallet. Ett annat undantag frän möjlleten att förverka utbyte avegendom bör göras för fall dä den brottslige drabbas av betalnlnskyldlg)ietgentemot raälsäginden på grund av skada sora svarar mot utbytet. Ett skäl tilldetta undantag är naturligtvis att ett förverkande inte skall gä ut övermålsägandens möjlig)ieter att fä ersättning av den brottslige. Och med hänsyntill den brottsliges intressen bör det givetvia inte komma i fråga attförverkande kan ske sora målsäganden kan framställa enskilt anspråktill raotsvarande värde; den brottslige skulle härigenom drabbas av dubblaanspråk. Om det däremot när förverkandefrågan skall prövas inte finns anledningatt anta att den brottslige kommer att drabbas av något mälsägandeanspråk, börförverkande kunna ä rum även om utbytet av brottet i och för sig motsvararskada för någon enskild. Målsäganden kan ju vara okänd, och den brottslige bördå inte fä behälla utbytet. Problemet med en aådan lösning är givetvis attraålsänden kan bli känd efter det att förverkandefrågan har prövats. Han bör dåvara oförhindrad att framställa anspråk, förutsatt att det sker inompreskriptionstiden. För attden nu föreslagna utvidgningen av möjlietema Prop. attförverka utbyte av brott skall kunna ske utan att målsägandensintressen blir lidande och utan att den brottsligedrabbas av dubbla anspråk krävs därför, sora tidire harnämnts, att staten i den brottsliges ställe svarar förersättningen åt mäLsäganden i de fall dä förverkandesker av utbyte raen det senare visar sig att enmålsägande har ersättningsanspråk mot den brottslige.Den ersättning som staten skall ut bör självfalletbegränsas till att svara mot värdet av den egendomsom har förklarats förverkad, Den rätt till ersättning som diskuterats skulle kunnaregleras på olika sätt. En möjlighet är att föra in regler av den angivnaInnebörden 1 förfarandelagen. Den Innehåller nämligen regler om bl.a.ersättning till ägare till goda som tagits 1 förvar enligt stöldgodalagen ochförsålts. Den nu aktuella rätten till ersättning bör emellertid principielltsett gilla oberoende av förfarandet med den förverkade egendomen. Att föra inen materiell regel om sädan ersättning bland förfaranderegler sora i jH-ineipsaknar aakligt samband raed den materiella regeln förefaller sålunda mindrelämpligt. En annan möjliet skulle kunna vara att utvidgabrottsskadelagens (1978:413) tillämpningsområde så a,1;t även den nu aktuellasituationen täcks in av regelsystemet i denna lag. Även denna lösning synesmifvlre ändamålsenlig, eftersom det inte är fråga om någon generell rätt förmålsäganden att fä ersättning. Målsägandens här berörda rätt är knuten till att ettförverkande har skett. Det framstår därför som mest naturligt att denföreslagna rätten till ersättning får komma till uttryck i anslutning tillreglerna i 36 kap, Det alternativ som därvid ter sig Prop. 1986/87: 6 lämpligast är att den nya regleringen förs in 1 36 kap. 12§ BrB, där det f.n. föreskrivs att förverkad egendom tillfaller kronan, om ej annatär föreskrivet. I bilaga 2 (författningsförslag 1) läggs fram förslag omändringar i 36 kap. 1 och 12 §§ BrB av den innebörd som här har angetts. Det kan diskuteras vilken ordning som bör lla förprövningen av den nu behandlade frågan om ersättning. En möjliet är attföreskriva att samma regler här skall glla som vid ersättning för gods scmtagits i förvar enligt stöldgodslagen och senare försålts enligtförfarandelagen. Det skulle innebära att prövningen skulle åvilarikspolisstyrelsen (8 § tredje stycket förfarandelagen) raed möjliiet förmälaäganden att anföra besvär hos kammarrätten (9 § förfarandelagen). Med hänsyn till bl.a. att det i här aktuella fall någongäng kan tänkas uppkomma juridiskt komplicerade frågor ter det sig eraellertidlämpligare att prövningen anförtros justitiekanslern sora nu har att prövaflera andra ersättninfrågor av liknande karaktär, t.ex. skadeståndsanspråkenligt lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning. Denna lösninginnebär också att ersättningsfrågan kan föras till allmän domstol. Det raåsteanses fördelaktigt med hänsyn till det samband sora föreligger mellanavgörandet av förverkandefrågan 1 brottmålet oeh prövningen av målsäindensanspråk. Det föresläs sålunda att justitiekanslern får företräda staten videraättningaanspråk av det angivna slaget och att nödvändiga adminiatrativaregler för förfarandet hämtas från kungörelsen (1972:416) orastatsmyndlg)ieternas skadereglering i vissa fall. Rjrslag till ändringar iderma kungörelse lägga fram i bilaga 2 (författningsförslag 3)- Med denlösning som här har föreslagits saknas det skäl PfOp. att vidta någon sädan ändring 1 fdrfarandelagen av tidenför fdrvarstagande som rA aktualiserat. 5 Specialmotivering Prop. 5.1 Förslaget tilllag om ändring i 36 kap. 1 § Paragrafen har ändratsi både sakligt och redalftjonelltavseende. Den nuvarande första meningen motsvaras av första stycket medan den nuvarande andra meningen utanändring 1 sak - men med en pedaktionelländring som senare koHmenteraa - harförts över till ett andra stycke. I första stycket föreskrivs att utljyte av brott enligt BrB skall förklaras förverkat,qm inte utbytet utgör egendom sora frånhänts annangsnoi)! brott eller förverkande är uppenbart oskäligt» Undantag görsdock för fall dä utbytet svarar mot skada för yilken ersättnlngs-siyldletär eller kan antas bli lagligenfastställd. Som framgär av denallmänna motiveringen (avsnitt 4.3) är syftet raed ändringenatt utvidga möjliheterna att förverka utbyte av brott genom .tt förbehållet för målsägandens intressen får en ry utformning i förhållande till den nuvarande bestämmelsen i förstameningsn i paragrafen. Enligt nuvarande ordning kan förverkande av den en brottsling har gjort genomett brott inte ske i vissa fall trota att fdrverlsndet inte skulle inkräkta på det ersättningaanspräksom en målsägande kan ha och inte heller innebäraen dubbelsanktion gentemot den brottslige, /vsikten med den nya utformningen är att hindret mot förverkande av det aktuella slaget inte skall sträcka sig längreän vad som påkalla.s av hänsyn1:15.1 dessa Intressen. Bestäramelsen i första s-tyci£etinnebär ingen skillnad i jämförelse medIjestämmelseri 1 jparagrafens nuvarande första mening såtill vida att egendom som frånhänts annan genom brott och som finnsi behäll inte Prop. Detta komraer till uttryck i kravet pä att utbyte somförverkas inte får utgöra"egendom vilken har franlänts annan genom brott". Liksom nu skall med sådan egendom,om den påträffas hos den brottslige, förfaraspä olika sätt beroende påom målsäganden är känd eller inte. Är målsänden känd, skall egendoraen lämnas ut till Är däremot målsäganden okänd, blir reglema i stöldgodsiagen tillämpliga.Det innebär att egendomen skall tasi förvar. I övriga fall där utbyte av brott uppstått är möjligheten att förverkaberoende av en bedömning av ora den brottslige har ålagts eller kan komma att åläggas att ersätta målsägtnden förskada san motsvarar utbytet av brottet. Detta uttrycks i andra meningen pä det sättetatt förverkande dock inte skall ake i denmån utbytet avarar mot skada för vilken ersättningsskyldighetär eller kan antas bli lagligen fastställd. Motsvaras utbytet inte av skada för nägon annan,kan således förverkande ske liksom f.n. Men även om utbytet motsvaras av skada för någon kan förverkande, till skillnad från , ske 1 vissa fall. Vad san här avses äratt förverkande bör kunna ske 1 aädanafall där den brottslige aldrig kommer attdrabbas av nägon eraättninakyldiet pågrund av skada som svarar mot utbytet. I alliänhet kannaturligtvis den domstol som har att avgörafrågan om förverkande konstatera att den brottslige kommer att åläggas sådan ersättningsskyldigheteller att detta redan har skett. En vanlig situation är ju att en målsägande i det brottmål där frägfin om förverkande prövas framställerenskilt anspråk. Samma domstol avgör då båda frågorna. Intesällan förekommer det emellertid att det anspråk som framställsmot den brottslige prövas i särskild ordning. Målsäganden behöverinte heller ha framställt sitt anspråk innan fråganora förverkande har avgjorts. Och i defall där målsänden Prop. ärokänd är det naturligtvis ovisst om den brottslige någonsin kommer att drabbas av någon ersättningsskyldighetmed anledning av skada sora svarar mot utbytet av brottet. Detta ler särskilt i de fall där det är fråga om ett stort antal målsägande som var försig lidit en liten ekonomisk skada.