prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Delsamma gäller annan direkt spridning avbildupplagningar till enskilda. Framställningsformerna rymmer dock enmöjlighet lill nyhetsförmedling. Den kan visa sig både nödvändig och effektiv.Redan nu har bildupptagningarna uppenbarligen betydelse för opinionsbildningeni mera vidsträckt bemärkelse. Som konstnärlig uttrycksform har filmerna ochvideogrammen särskilt stor betydelse. I fräga om filmer och videogram är möjligheterna altgenomföra etl särskilt ansvarighetssystem goda. Innehållet är tekniskt fixerat.Den ansvarige har därför goda möjligheter att överblicka vad somoffentliggörs. Det kan utan större svårighet klargöras för utomstående vem sombär ansvaret för framställningen. Del speciella ansvarighetssyslemet skulle givelvis även ifråga om filmer och videogram tjäna till att undanröja hinder för upplysningar som kan vara värda att befordra lill offentligheten som nyheter. Men även en annan fördel står alt vinna. Jag tänker på möjligheterna alt komma lill rätta med vissa avarter inom framställningsformerna. I avsnitt 3.3 har jagnämnt frågan om förhandsgranskning av filmer och Prop. 1986/87:151videogram. Mitt förslag i ämnet redovisas närmare i avsnitt 3.6.2. Den nugällande ordningen att filmer och videogram inte får förevisas offentligt utangodkännande av rubbas inte av vad jag där föreslär.Grundlagen skall alltså tillåta att biografcensuren fortsätter. Möjligheternaatt motverka extrema våldsskildringar och pornografi skall också förbättrasenligt vad jag föreslår i detta ärende. Jag syftar på förslagen om straff föroffentliggörande av vissa sådana skildringar i stillbilder och röriiga bilder.De inskränkningar i yttrandefriheten som alltså skall få förekomma bl. a. ifräga om filmer och videogram är avsedda all ge möjligheter att slävjaspekulation i extrema våldsskildringar och pornografiska framställningar medvåldsinslag. Behovetav medel mot en sådan spekulation har tilltagit i takt med atl videoteknikenslagit igenom som ett sätt atl sprida bildframslällningar till hemmen.Missförhållandena på området - främst bestående i att barn och ungdom alltförlätt kom åt videogram med grova våldsskildringar - ledde till atlvideovåldslagen infördes . beslutades vissa skärpningar i lagen(prop. 1984/85:116, KU 1985/86; 11, rskr. 40, SFS 1985:989). Idet sammanhanget berörde jag frågan om ansvarig utgivare för filmer ochvideogram. Jag ansåg att frågan krävde noggranna överväganden som intelämpligen borde göras i det begränsade ärende som var aktuellt då. I ställetavsåg jag atl återkomma till frågan i samband med behandlingen av YFU;s huvudbetänkandei dess helhet. Närjag nu pä nytt tar upp frågan om att införa det speciella ansvarighetssystemetför filmer och videogram kan jag först konstatera att YFU:s förslag i den delenhar fått ett gynnsamt mottagande av remissinstanserna. Många tillstyrkerförslaget eller lämnar det uttryckligen utan erinran. Några framför meningarsom går ul på alt åtal i producent-, importörs- eller distributionsledetförmodligen är effektivare som medel mot brottsliga våldsskildringar än atlställa den enskilde videogramulhyraren till svars. Isamband med ändringar i videovåldslagen nämnde jag de farhågor förmissbruk med bulvaner m.m., som företrädare för videobranschen fört fram. Omensamansvarei införs i sammanhang med att TF:s system efterbildas merafullständigt i fråga om filmer och videogram, anser jag dock atl del bör gå attkomma till rätta med dessa ölägenheter. Det förslag till ansvarighetsregler somYFU har lagt fram bygger i likhet med TF bl. a. på alt utgivaren skall ha eltbestämmande inflytande över framställningens innehåll och offentliggörande.Saknar han det eller är han utsedd för skens skull, faller ansvaret förframställningens innehåll på den som har ansvaret för att utse utgivaren. inte fastställas vem del är, ansvarar den som offentligen återgerframställningen eller sprider denna på annat sätt. Elt genomförande av detspeciella ansvarighetssystemet i enlighet med YFU;s förslag bör alltså kunnaleda till en väl fungerande ansva-righelsordning. Förell införande av ensamansvar för filmer och videogram talar också det sätt på vilket framställningar i dessa medier vanligen kommer till. En upptagning av rörliga bilder som är avsedd för spridning bland allmänheten är i regel en produkt av många medverkandes insatser. förhållanden är del inte alltid självklart vem eller vilkasom enligt allmänna Prop. 1986/87:151 straffrättsliga regler skall anses somansvariga för brottet. Om detta i stället är klart pä förhand, underlättasingripanden mot framställningar som överskrider yttrandefrihetens gränser.Ställningen som utgivare kan därtill såvitt gäller det stora flertaletvideogram stärka den utseddes känsla av ansvar för produkten, så att han avstårfrån alt offentliggöra framställningar som saknar annal syfte än attexploatera våldsskildringarna och pornografin. Enligt YFU;s förslag skall utgivaren utses av den somdriver verksamheten. Verksamhet för utgivande av ljud- och bildupptagningartorde i de allra flesta fall bedrivas i ordnade associationsrältsliga former.Ansvaret för att en utgivare utses ligger alltså på det företag som producerarframställningen. I fråga om importerade framställningar ligger ansvaret på densom här i riket lämnar ul upptagningen för spridning eller offentlig återgivning,dvs. De regler som har föreslagits av YFU leder alltså lill altansvaret för innehållet i upptagningar av rörliga bilder fästs sä högt sommöjligt i spridningskedjan. Detta bör bidra lill att möjligheterna atl ingripamot spridning av filmer och videogram med extrema våldsskildringar förbättras. Möjligheterna att genomföra ett ensamansvar för filmer ochvideogram är goda. Skälen för en sådan ordning är enligt min mening starka.Därför är min uppfattning all det straffrättsliga ansvaret för framställningarsom offentliggörs genom filmer och videogram bör bäras av en ensam, pä förhandbestämd person. Del mest ändamålsenliga sättet all uppnå detta är atlföreskriva atl varje upptagning av detta slag skall ha en särskild utgivare.Jag förordar därför ett sådant system, där ansvaret i andra hand bör ligga päden som driver verksamheten och i tredje hand på spridaren. Utgivaren bör vara densamme, oavsett i vilken form en filmeller ett videogram hålls allmänheten till hända - genom offentlig visning, spridningav exemplar genom försäljning eller uthyrning eller pä annat sätt. Enförutsättning för atl utgivaren skall ha ett sädant ansvar bör vara alt hansidentitet anges antingen i själva filmen eller videogrammel (t. ex. på sammasätt som en översättares namn anges) eller - i fråga om exemplar som spridslill allmänheten - på en etikett eller jämförbart sätt pä exemplaren avupptagningen. För utgivarens behörighet bör gälla samma krav som i frågaom utgivare av periodiska skrifter och radio- och TV-program. Inte heller ljudupptagningar, dvs. bandinspelningar,grammofonskivor och liknande, spelar någon stor roll som nyhetsmedium. Men på samma sätt som bildupptagningarna är de av väsentlig betydelse för opinionsbild ningen i vidare bemärkelse, som de rymmer en möjlighet för nyheter atl nå offentligheten på nya vägar. Jag kan i del sammanhanget erinra om de s.k. kassettidningarna, dvs. ljudupptagningar med samma eller likartat innehåll som periodiska skrifter. Vidare har ljudupptagningar na stor betydelse som konstnärlig uttrycksform. Samma skäl som beträffande bildupptagningarna talar föratt man skall Prop. 1986/87:151 införa ensamansvarighet för framställningar iljudupptagningar. Även i fråga om ljudupptagningarna finns goda möjligheter attgenomföra ett ensamansvar. Upptagningarna offentliggörs i tekniskt fixeratskick och innehållet kan kontrolleras av den ansvarige. Det kan dock övervägasatl av praktiska skäl avvika något från vad som föreslagits i fräga om bildupptagningarna. Elt ensamansvar som bygger på alt en utgivare utses förmed sig vissa administrativa bestyr. En utgivare skall utses och hans namnskall göras tillgängligt för allmänheten. En stor del av ljudupptagningarnainnehåller musik, som mycket sällan kan ge anledning till ingripanden iyttrandefrihetsrättslig ordning. Med tanke på det framstår en skyldighet attför varje upptagning utse och tillkännage en utgivare som en föga meningsfullbelastning. I fråga om tryckta skrifter föreligger skyldighet all utseen utgivare endast för den periodiska pressen. Andra tryckta skrifter behöverinte ha någon utgivare. För dem ansvarar i stället författaren, om han hargivit sig till känna. Har skriften utgivits anonymt, ansvarar normallförläggaren. I andra hand ansvarar i så fall tryckaren eller ulspridaren förinnehållet. Bortsett från vad som gäller om antologier svarar utgivaren, dvs. idessa sammanhang den som tillhandahållit skriften för tryckning och utgivning,för innehållet i en icke periodisk skrift endast om författaren var avliden närskriften utgavs. I fråga om ljudupptagningar skulle en lämplig ordningkunna vara att den som medverkar som t. ex. vokalist själv bär delstraffrättsliga ansvaret för vad han framför i en ljudupptagning, om hansidentitet anges i upptagningen eller på exemplaren av denna. Har en särskildutgivare utsetts och finns uppgift om vem som är ansvarig utgivare iupptagningen eller pä exemplaren av denna, bör dock utgivaren bäraförsta-handsansvaret i stället för övriga medverkande under förutsättning atthan liksom särskilt utsedd utgivare i andra fall inte är utsedd för skens skulle. d. och att han uppfyller de behörighetsvillkor som bör gälla. I annat fallbör den ansvara i vilkens verksamhet utgivningen sker. Det kan innebära att enföreträdare för elt skivbolag blir ansvarig. I sista hand bör ansvaret falla påden som sprider upptagningen. Den ordning som jag nu har skisserat skulle i viss månmotsvara den som enligt 4 § andra stycket radioansvarigheislagen gäller för vissadirektsändningar hos programföretag. Det skulle alltså varamöjligt för den som bedriver verksamheten att bestämma om ett särskiltutgivar-ansvar skall gälla eller om var och en som medverkar i upptagningenskall bära ansvaret för yttrandefrihetsbrott som han begår genom att vara såatt säga upphovsman i den delen. En skillnad mellan ljudupptagningarna ochradio- och TV-programmen skulle dock vara att i det förra fallet denmedverkande skulle ha ansvaret i de fall någon särskild utgivare inle hardetta, medan det i det senare är programmets utgivare som är ansvarig, omansvaret inte i särskild ordning har överförts på de medverkande. Med den av mig angivna ordningen i fräga om ansvaret förljudupptag ningar kan man uppnå den fördelen att utgivarsystemet kan användas i de 79 fall där detta är motiverat, medan man slipper det onödigakrånglet med att Prop. 1986/87:15 1 utse och ange utgivare i del storaflertalet fall där det i praktiken aldrig kan bli aktuellt med något särskiltansvar. Jag vill dock understryka att mitt förslag innebär elt undantagslöstinordnande av ljudupptagningarna under det detaljerade grundlagsskydd föryttrandefriheten som jag föreslär i delta ärende. Den ansvarige är alltidutpekad pä förhand och en ljudupptagning omfattas alltid av grundlagsskyddet.Förslaget skiljer sig därför pä avgörande punkter från den valfrihet som YFUföreslagit för utställningarnas och de sceniska framställningarnas del och somjag ställt mig avvisande lill i det föregående. En speciell fräga är vilka medverkande som bör komma ifräga som ansvariga. Man kan urskilja olika kategorier av medverkande. Vissa ärupphovsmän i den mening delta begrepp har i t. ex. 7 kap. 3 § TF. Det avser därförfattare, illustratörer, fotografer och andra därmed jämförbara personer(prop. 1975/76:204 s. 130). I fråga om ljudupptagningar är det författare ochtonsättare som står i förgrunden. I praktiken är det författarna som det äraktuellt att ställa till ansvar. En annan kategori medverkande är vad som kan kallasutövande konstnärer, dvs. de som i egenskap av sång- och musikartister,uppläsare osv. återger upphovsmannens framställning genom alt framträda iupptagningen. De två nu angivna kategorierna bör enligt min mening bäradel yttrande-frihelsrältsliga ansvaret för upptagningar ulan särskilt utseddutgivare. En förutsättning för deras ansvar bör dock vara att de är atl ansesom gärningsmän enligt allmänna regler. Vidare bör de inle vara anonyma, dvs.deras identitet skall anges i upptagningen eller på exemplar av denna. Givelvisbör ljudupptagningen också ha offentliggiorts med deras samtycke. Ansvaret för yttranden av anonyma medverkande av nuangivet slag bör vila på den som därefter står i tur i ansvarskedjan, dvs. densom bedriver verksamheten i fräga, t. ex. en företrädare för ett skivbolag. Övriga kategorier av medverkande till att enljudupptagning får ett visst innehåll - producenter, inspelningspersonal,tillverkare av exemplar m. fl. bör däremot inte komma i fräga för någotyilrandefrihetsrättsligt ansvar i första hand. Den ordning med ett frivilligt utgivaransvar som jagsåledes förordar kan emellertid i vissa fall vara mindre lämplig. Jag tänker dåpå l.ex. sädana kassettidningar som inte har bara en enda periodisk skrift somförlaga. Enligt lagen om ansvarighet för radio- och kassettidningar skall enkassettidning som innehåller en sammanställning av material ur fleraperiodiska skrifter under vissa förutsättningar ha en särskild utgivare. Ensådan reglering kan visa sig lämplig också i andra fall. Jag föreslår därföralt grundlagen skall ge möjlighet att i vanlig lag föreskriva om ettobligatoriskt utgivaransvar. I fräga om kassettidningar med bara en periodisk skriftsom föriaga bör - som YFU föreslär - ansvarigheten regleras direkt i grundlagoch med samma sakliga innehåll som f. n. Det betyder att de bör jämställas med en tidningsbilaga eller en löpsedel. Om det blir vanligare äni dag alt böcker 80 kommer ulockså i form av ljudupptagningar, kan en motsvarande regie- Prop. 1986/87:151ring tänkas bli aktuell för andra än periodiska skrifter som trycks. Liksom i fräga om filmer och videogram bör det vara enförutsättning för alt utgivaren skall anses ansvarig att hans identitet angesantingen i själva upptagningen eller på de exemplar som sprids tillallmänheten. Vidare bör han givetvis uppfylla de sedvanligabehörighetsvillkoren m. m. Radio och TV saml andra sändningar lill allmänheten Som jag förut har nämnt gäller ensamansvar försädana radio- och TV-sändningar som är lillständsplikliga därför att de riktastill allmänheten. Den ordningen har växt fram med början för de rikstäckandesändningarna. Den har senare införts också för de mera begränsade eter- ochIrådsändningarna. Ansvarighelsordningen har byggts upp efter mönster av TF.Vissa undanlagsregler för direktsändningar saknar dock förebild i TF. YFU föreslår atl varje program i eter- eller trådsändningskall ha en utgivare. Utgivaren skall bära ansvaret för yllrandefrihetsbroll iprogrammet. Undantag för direktsändningar skall kunna föreskrivas i vanliglag. Förslaget innebär att de radio- och TV-sändningar som nusker under ensamansvar skall göra det också i fortsättningen. Enligt denbegreppsbildning som ligger till grund för utredningens förslag innebär detemellertid också att sädana nya medier som text-TV, teledata och telefaksimilläggs under ensamansvar för en utgivare. Förslaget att ensamansvarei pä radio- och TV-området tillallmänheten skall grundlagsfästas svarar mot en tanke som länge har varitaktuell. Radio och TV har numera en sådan betydelse för samhällslivet alt detyttrandefrihelsrättsliga skyddet för dessa medier har allmänt ansetts böra gessamma styrka som det som gäller för tryckta skrifter. Det speciella ansvarighetssystemel är en väl fungerandeordning på det radiorätlsliga området. Inga skäl talar för något annat än alldet bör beslå. Förslaget att ge huvuddragen av ansvarighetsordningen ett fästei grundlag bör därför genomföras. Liksom f. n. bör gälla att vissa sändningar inte omfattasav ett krav i grundlag på alt utgivare skall finnas. Jag tänker då l.ex. påsatellitsändningar och vidaresändningar från satelliter i fast trafik (3 §lagen om ansvarighet för lokala kabelsändningar) och av TV- program frånFinland (3 § lagen 1986:3 om rundradiosändning av finländska televisionsprogram).Sådana sändningar bör undantas från det speciella ansvarighetssystemet ochöver huvud taget frän huvudparten av de grundlagsregler som enligt mitt förslagskall gälla för eter- och trädsändningar. Ansvarighetsordningen är något olika utformad i de olikaradiorätlsliga ansvarighetslagarna. Enligt radioansvarighetslagen skall varjeradioprogram ha en utgivare med uppgift att förebygga yttrandefrihetsbrott.Enligt lagen om ansvarighet för närradio skall utgivaren utses för hela programverksamheten.Lagen om ansvarighet för lokala kabelsändningar ger möjlighet att utse enutgivare för ett kabelsändarförelags hela programverksamhet eller för en visskanal. Lagen om ansvarighet för radio- och kassettidningar innehåller olikaregler om ulgivarskapet för sådana radiotidningar 6 1986/87. som ärversioner av en enda förlaga och för radiotidningar som innehåller Prop.1986/87:151 en SBinmanställning av material ur mer än en förlaga. För enförlagetrogen radiotidning ansvarar den som är utgivare för den periodiskaskrift som utgör förlagan. För en sammanställning ur flera förlagor skall ensärskild utgivare utses. De radiorätlsliga ansvarighetslagarna - utomradioansvarigheislagen -innehåller vidare regler om ställföreträdare förutgivaren. Sädana regler finns även i TF. Det förslag till grundlagsreglering av det särskildaansvarighetssystemet som YFU har lagt fram lämnar utrymme för de lösningar somhar valls för de olika typerna av eter- och trådsändningar till allmänheten,vilkas yttrandefrihelsrättsliga villkor nu framgår av de skilda radiorättsligaansvarig-helslagarna. YFU anser all skillnaderna gäller detaljer som intebehöver regleras i grundlag. YFU föreslår dock att reglerna om utgivaransvarelför förlagetrogna radiotidningar skall regleras direkt i grundlagen med sammasakliga innebörd som . Jag finner förslaget i delta avseende i huvudsak välavvägt. Det väsentliga är att principen om ett ensamansvar grundlagsfästs. Jaganser dock att grundlagsregleringen av utgivarsystemet bör vara något merautförlig än i utredningsförslaget. Mindre skillnader i utformningen, som kanvara betingade av praktiska behov, bör kunna framgä av vanlig lag. Jag återkommerlill dessa frågor i samband med följdlagsiiftningen. Något som däremot bör klargöras på elt annat sätt än vadYFU har gjort är att regler om ställföreträdare för utgivare får ges i vanliglag. YFU;s förslag utgår från att sådana regler skall kunna ges, men detta harinle kommit till klart uttryck i den föreslagna grundlagstexten. Jag anser attreglerna bör ges en tydligare avfattning. Som jag nämnde leder YFU;s förslag till att ettensamansvar införs också för vissa nya typer av sändningar. Enligt YFU gällerdet närmast text-TV, teledata och telefaksimil. De nu nämnda medierna är nya företeelser som ännu inte kansägas ha funnit några slutliga användningsformer eller tekniska lösningar. Fören närmare beskrivning av dem får jag hänvisa till YFU;s belänkande (SOU 1983:70s. 120 ff). Sändningar i de nya framställningsformer som jag nu talarom kan ske till allmänheten via etern eller genom tråd. Medierna kan tänkas fåbetydelse för nyhetsförmedlingen och opinionsbildningen. Det finns därför godaskäl att låta det speciella ansvarighetssystemet gälla för dem. Bland remissinstanserna har en viss tveksamhet kommit tilluttryck i fräga om förutsättningarna för att grundlagsreglera de nya mediernasvillkor. JO menar att del är nödvändigt all avvakta utvecklingen pä det tekniskaområdet. TT pekar särskilt på de svårigheter som kan vara förenade med ettensamansvar för teledata. I extremfallet med mycket stora databaser medinformation från många uppgifislämnare blir svårigheterna att överblickainnehållet nästan oöverstigliga. Som alternativ lill ell obligatorisktensamansvar pekar TT på möjligheten att delegera ansvaret till varjeuppgifislämnare. En liknande synpunkt har framförts av . För egen del finner jag möjligheterna atl genomföra detspeciella ansva- 82 righetssystemet goda när det gäller text-TV ochtelefaksimil. I fråga om Prop. 1986/87:151 dessa medier kan också behovet avett yttrandefrihetsrättsligt skydd framträda särskilt påtagligt. Text-TVanvänds redan nu som ett komplement till vanlig TV och bör när så sker följasamma principer i fråga om ansvarighet. som fungerar som teledata börfölja samma regler som detta medium i övrigt. Beträffande telefaksimil i formav förlagetrogna versioner av en periodisk skrift bör gälla detsamma som i frågaom motsvarande slag av radio- och kassettidningar. När det gäller teledata - eller med en kanske vanligareterm "videotex" - är det inte lika lätt att ta ställning för ettensamansvar. Teledata kan antas komma att till stor del användas för att geallmänheten tillgång lill uppgifter som normalt är utan större intresse fränyttrandefrihetssynpunkt. Jag tänker nu pä sådant som tidtabeller, prisuppgifteroch adresser. I den mån uppgifter i teledata sprids frän mycket stora databaserkan man vidare komma till en gräns där det inle längre är rimligt att låtaansvaret bäras av cn person ensam. Det kan sägas även med hänsyn tagen till atten utgivare i praktiken ofta är hänvisad att i ganska betydande utsträckningförlita sig på medarbetares kunskaper och omdöme när det gäller att undvikalagbrott i en publicistisk verksamhet. Särskilt betänkligt framstår etlensamansvar för databaser där också utomstående får föra in uppgifter. Ocksånär det gäller behovet av att i efterhand kunna la del av vad som harförmedlats möter vissa svårigheter i fräga om teledata. Skyldighet atl förefterhands-granskning bevara inaktuellt material i en databas, vars innehållförnyas med korta intervall, kan medföra kostnader som påtagligt försvårar verksamheten. Sammantagna gör de förhållanden som jag nu har pekat påall jag inte finner förslaget att genomföra det speciella ansvarighetssystemtetför teledata självklart. måsle erkännas all önskemålet atl skapagoda förutsättningar för nyhetsförmedling och opinionsbildning är angelägetäven i fräga om teledata. En utväg skulle som TT har pekat pä kunna vara att låtaansvaret för vad som förmedlas frän en databas vila på den som har lämnatuppgiften för spridning från basen. Men detta skulle leda till atl en databaskunde ha elt stort antal utgivare. I själva verket har man i sä fall avlägsnatsig från ensamansvaret i så hög grad alt det är oegenlligl atl tala om eltsådant ansvar. En annan lösning skulle kunna vara att göra ensamansvaretför dalabas-lagrad information som är tillgänglig för allmänheten frivilligt.En sädan utväg har förordats av massmediekommitlén (SOU 1984:65 s. 424). Enligt massmediekommitlén kan information med enopinionsbildande roll i viss mån komma atl spridas lill allmänheten frändatabaser. Den övervägande delen av vad som förmedlas på sådant sätt kan dockvänlas bli av annal slag. Obligatoriska regler om ensamansvar skulle därförinnebära all onödiga krav ställdes på ägarna av de databaser som framför alltförmedlar från yttrandefrihetssynpunkt okontroversiell information. En invändning som kan riktas mot förslaget om ettfrivilligt ensamansvar är atl det gör meddelarskyddet mindre verkningsfullt. Den som sitter inne med känsliga upplysningar kan tänkas dra sig för att meddela dem för 83 publicering om han först måste kontrollera attförutsättningarna för meddelarskydd är uppfyllda beträffande mediet. Man kaninte heller bortse från risken att en meddelare felaktigt föriitar sig på atlensamansvar gäller i fråga om en viss teledatabas. Sådana misstag kan undergrävahela teledata-teknikens ställning som nyhetsmedium och kanal för förmedling avobekväma eller känsliga upplysningar. Minaöverväganden om ensamansvaret för teledata har lett till den slutsatsen atlosäkerheten om hur teledata i framliden kommer att användas är så stor au mannu inle i grundlag bör låsa fast något visst ansvarssystem.