prop · GA031 · 1986-12-31 00:00:00 — 1986/87:1 Lagrådet 7kap. Avparagrafens första stycke första meningen framgår att äktenskapsförord i ettförsta led får gå ut endast på att egendom, som eljest skulle varagiftorättsgods, i stället skall vara enskild. Enligt andra meningen i sammastycke kan sedermera beträffande den egendom som åsyftas med det förstaäktenskapsförordet genom nytt äktenskapsförord den ursprungligagifto-rälisordningen återställas; enligt sakens natur kan så ske helt ellerdelvis. Den nu gjorda iakttagelsen kan få viss betydelse i fråga om räckviddenav de jämkningsmöjligheter som skall gälla enligl 12 kap. 3 § i förslaget. I förslagets reglering ligger alt, när egendomtillfallit make genom gåva eller testamente under villkor att egendomen skallvara enskild, det inte är möjligt att genom äktenskapsförord göra egendomentill giftorättsgods. 1986/87:1 Lagrådet 7kap. Detförefaller en smula främmande att. såsom sker i första stycket under 1, tala om"fast egendom som innehas med äganderätt eller tomträtt". Fastegendom brukar annars i rättsspråket jämställas med tomträtt, varvidunderförstås att fråga är om äganderätt (se t.ex. JB 13:26, GB 6:4, UB 1:11,UlsF 1:4). Så sker också i remissförslaget 7 kap. 8 § andra stycket. Å andrasidan är det lämpligt atl del av lagtexten framgår att del här är fråga om fastegendom som makarna eller någon av dem äger, sålunda inte fast egendom oavsettmed vilken rätt den innehas. Stadgandet under 1 i första stycket synes vidarebli mer lättillgängligt, om det uttryckligen anges att bostaden avser byggnadsom finns på fastigheten eller tomträtten. Lagrådet föreslår, att stadgandetunder I ges avfattningen "fast egendom (alt. fastighet) som makarna ellernågon av dem äger och tomträtt som de eller-flågon av dem innehar, om byggnadsom finns på egendomen är avsedd som makarnas gemensamma hem och egendomeninnehas huvudsakligen för detta ändamål,". I de sakkunnigas förslag upptas i denna förstakategori även "rätt till byggnad på annans mark". Detta uttryck tordeavses atl innefatta ej endast byggnaden som innehas med äganderätt ulan ocksånyttjanderätten till marken (se bet. s. 318, jfr SOU 1984:22, Panträtt iregistrerad nyttjanderätt s. 113). I remissförslaget kommer tydligen byggnad på annansmark alt falla in under paragrafens första stycke punkt 2, där det talas om"byggnad eller del av byggnad som innehas med äganderätt, hyresrätt,bostadsrätt eller annan rätt...". Fråga är emellertid om del inte finnsden risken för missförstånd att man i fråga om byggnad på annans mark tolkarstadgandet såsom avseende endast den med äganderätt innehavda byggnaden.Betydelse kan detta få vid tillämpningen av bestämmelsen om övertaganderält i11 kap. 7 § i förslaget, då det gäller att avgöra vilken egendom som skalltilldelas make som skall ges rätt lill den gemensamma bostaden. Byggnad på annans mark jämte arrenderätten tillmarken hör väl närmast samman med de fal! som upptas under I i stycket;eventuellt kunde detta egendomsslag fä bilda en självständig punkt närmastefter punkt 1. Om"rätt till byggnad pä annans mark" anges för sig, skulle någon tvekaninte behöva råda om att det är både den ägda byggnaden och arrenderätten lillmarken som åsyftas. Beträffandeförsta stycket punkt 2 föreslår lagrådet en viss justering. Det väsentligasynes vara att framhålla, att byggnad eller byggnadsdel kan vara gemensambostad oavsett med vilken rätt den innehas. Detta bör enligt lagrådets meningkomma bättre lill uttryck. Med hänsyn härtill och för att få parallellitet medpunkt 1 föreslår lagrådet all punkt 2 ges följande avfaltning: "byggnadoch del av byggnad, vare sig den innehas med äganderätt, hyresrätt, bostadsrätteller annan rätt, om byggnaden eller byggnadsdelen är avsedd som makarnasgemensamma hem och innehavet huvudsakligen tjänar detta ändamål." Även genom den sålunda föreslagna formuleringentorde de fall som åsyftas med nuvarande 7 § andra stycket lag medsärskilda bestämmelser om makars gemensamma bostad få anses inbegripna. 1986/87:1 Lagrådet 7kap. Paragrafenbehandlar de s.k. rådighetsinskränkningarna, dvs. kravet på medgivande frånandra maken, då make vill disponera över viss egendom. Vad gäller fast egendomoch tomträtt föreslås den utvidgningen i förhållande till 6 kap. 4 § GB attmedgivande skall fordras ej blott till avhändelse och inteckning ulan även dåägaren vill "hyra ut" egendomen. Detta gäller såvitt avser makarnasgemensamma bostad ej blott sådan som är giftorättsgods utan ocksä enskildegendom. Det gäller, enligt andra stycket, också annan fast egendom (ellertomträtt) än sådan som är gemensam bostad, om fråga är om giftorältsgods. Av motiven framgår atl uttrycket "hyraul" skall omfatta även ularren-dering. Detta stämmer inte med juridisktspråkbruk. Lagrådet föreslär atl efter orden "hyra ut" under 1 och 2i första stycket och i andra (enligt lagrådels förslag tredje) stycket införsorden "eller på annat sätt med nyttjanderätt upplåta". Detkan kanske ifrågasättas om beträffande uthyrning och annannytl-janderättsupplåtelse skall behöva krävas medgivande av andra maken, då detrör sig om fast egendom (tomträtt) som inte utgör gemensam bostad. Emellertidkan medgivandekravet fylla en funktion också i detta fall, särskilt där byggnadpä egendomen rent faktiskt används som gemensam bostad men del huvudsakligasyftet med innehavet är ett annat och egendomen sålunda inle faller in underdefinitionen på gemensam bostad i 4 §. Som exempel kan anföras alt fråga är omen jordbraksegendom eller om en större hyresfastighet som make äger för allförvärva hyresintäkter och där makarna utnyttjar en lägenhet som bostad.Eftersom inskridande från andra maken mot att nyttjanderätt upplåtitsförutsätter atl upplåtelsen är lill nackdel för maken, torde det främst bli ifall av sådan art som nämnts som medgivandekravet blir av betydelse. För alt man skall undvika uttrycket "fastegendom som innehas med äganderätt eller tomträtt" bör enligt lagrådetsmening vissa smärre justeringar av lagrummets lydelse företas. Vad angår egendom som utgör gemensamt bohag krävsenligt remissförslaget liksom enligt GB makes medgivande till avhändelse ochpantsättning. Man har alltså inte såsom beträffande fast egendom utvidgatmedgivandekravet till atl avse även uthyrning, trots att upplåtelse avnylQanderätt till lös egendom är en ganska betydelsefull företeelse("leasing"), låt vara att väl mestadels är fråga om kommersiellaförhållanden. Lagrådet vill framhålla att den omständigheten att nyttjanderätttill lös egendom i allmänhet inle anses utrastad med sakrätlsligt skydd molborgenärer och ny ägare i allt fall inte synes göra samtycke överflödigt.Särskilt bör framhållas alt om andra maken skulle förvärva sådan egendom genombodelning (t.ex. enligt 11:7 i förslaget), gällande rättsregler inte leder tillatt nyttjanderätien förfaller, i varie fall är detta högst osäkert (se ,Allmän sakralt s. 291, , i sakrätt s. 608). Lagrådet anser sig emellertid inte ha att framlägganågol förslag i nu berört hänseende. Härutöver må nämnas att lagrådet vid 7 kap. 2 §lagt fram förslag till viss redaktionell ändring av paragrafen och gjortuttalanden angående behandlingen vid bodelningen av egendom som ärsubstitutegendom för enskild egendom. Till vad lagrådet där anfört hänvisas.Detta föranleder en ändring även av Qärde stycket av förevarande paragraf idet remitterade förslaget, vilket stycke motsvaras av andra stycket i detförslag som lagrådet nu lägger fram. förslag skulle 7 kap. 5 § få följande lydelse. "Enmake får inte ulan den andra makens samtycke 1. avhända sig, låta intecknaeller hyra ut eller på annat sätt med nyttjanderätt upplåta fast egendom somutgör makarnas gemensamma bostad, 2. avhända sig, pantsätta ellerhyra ut eller på annat sätt med nyttjanderätt upplåta annan egendom som utgörmakarnas gemensamma bostad, 3. avhända sig eller pantsättamakarnas gemensamma bohag. Första stycket gäller inte bostad eller bohag somär den ena makens enskilda egendom enligt 2 § första stycket 25. En make får inte heller ulan den andra makenssamtycke avhända sig, låta inteckna eller hyra ut eller på annat sätt mednyttjanderätt upplåta fast egendom som inte utgör makarnas gemensamma bostad,om egendomen är giftorättsgods. Detta gäller dock inte om mål omäktenskapsskillnad pågår och maken har förvärvat egendomen efter det att talanom äktenskapsskillnad väcktes. Samtycke till avhändelse av eller inteckning i fastegendom skall lämnas skriftligen. Bestämmelserna i denna paragraf angående fastegendom och rättighet däri tillämpas också i fråga om tomträtt." I lagrådets förslag har tredje stycket sistameningen avfattats med hänsynstagande till vad lagrådet anför under 14 kap. 4§. Avslutningsvis vill lagrådet fästa uppmärksamhetenvid att i betänkandet (s. 356 O berörs vissa lillämpningsfrågor sombeträffande bostad och bohag kan uppkomma i konkursfall. 1986/87:1 Lagrådet 7kap. Den förevarande bestämmelsen i första stycket synes endastreglera behovet av samtycke när äktenskapet upplöses genom äktenskapsskillnadoch inte när så sker genom en makes död. I förhållande till lagen (1959:157)med särskilda bestämmelser om makars gemensamma bostad innebär detta en sakligändring. Enligl 5 § lag jämställs nämligen del fallet atl en make tillnackdel för den andra maken utan erforderligt samtycke från denne hyr ut dengemensamma bostaden med alt en sådan uthyrning görs av en makes dödsbo. Detremitterade förslaget saknar direkt motsvarighet till denna reglering såvittavser dödsboet. Eftersom bodelning alltid skall ske när en make gör gällandesin övertaganderält kommer en make visserligen alltid atl ha inflytande överdödsboels förvaltning i sin egenskap av dödsbodelägare (det remitteradeförslagels 1 kap. 6 § ÄktB, jfr 9 kap. 1 § ÄktB enligt lagrådels förslag, och18 kap. 1 § ÄB). När det gäller uthyrning är detta emellertid förhållandetbara sä länge boet inle är avträtt till förvaltning av boutredningsman. Entillämpning av bestämmelsen i remissförslagets 9 kap. 2 § Qärde meningen, somi bodelningssituationen jämställer den avlidna makens arvingar och universellaleslamentstagare med den avlidna maken i förhållandet till den efterlevande,medför ej heller någon begränsning av boutredningsmannens befogenheter i nuaktuellt hänseende (se samma mening i 9 kap. 4 § enligt lagrådels föreslagnaparagrafnumrering). Ett sätt atl få medboutredningsmannafallen torde vara atl i 19 kap. ÄB efter 13 § föra in en nyparagraf, 13 a §. Paragrafen, som bör gälla även samboförhållanden (jfr vadlagrådet anför under 18 § sambolagen), föreslås få följande innehåll (varvidhar beaktats lagrådets i det följande framställda förslag lill jämkning avsambolagens rubrik): "En boutredningsman får ejutan en efterlevande makes samtycke med nyttjanderätt upplåta sådan egendom somhar utgjort makarnas gemensamma bostad. Samtycke krävs också för upplåtelse avnylQanderätt till fast egendom eller tomträtt som inle har varil gemensambostad men som är giftorältsgods. En boutredningsman får ej utan samtycke frånen efterlevande sambo upplåta nyttjanderätt till sådan bostad som avses i 18 §(17 § enligl lagrådels förslag) lagen (0000:000) om ogifta sambors gemensammahem. Vad som sägs i 7 kap. 8 § och 20 § (19 § enligt lagrådetsförslag) lagen om ogifta sambors gemensamma hem gäller också när upplåtelsenhar gjorts av en boutredningsman. Första stycket äger motsvarandetillämpning i fråga om överiålelse eller panlsättning av hyres- ellerbostadsrätt." Beträffande bakgrunden till delföreslagna andra stycket, se 6 § lagen med särskilda bestämmelser om makarsgemensamma bostad och 5 § lagen (1973:651) om ogifta samboendes gemensammabostad. Prop.1986/87:1 Lagrådet 7 kap. ÄktB Paragrafen innehåller bestämmelser om alt förfogande överegendom utan erforderligt medgivande av make kan förklaras ogiltigt ochföranleda för- klaringatt egendomen skall lämnas tillbaka. Enligt lagrådels mening passar inteuttrycket "lämna tillbaka" så bra i alla sanimanhang som här kan bliaktuella (delvis annoriunda i 21 kap. 6 § ÄB; jfr därtill samma kapitel 4 §första stycket). Lagrådet föreslår att det sägs att dispositionen skall"återgå" (jfr 5 § lag om makars gemensamma bostad och NJA1985 s. 378). Beträffande återgångspåföljdens innehåll synes särskildabestämmelser inte erforderliga. 1 vissa hänseenden kan beträffande uppgörelsenefter återgången ledning hämtas från bestämmelserna i konkurslagen 39 § ochföljande, jfr även 5 kap. JB och 21 kap. 6 § ÄB. Vad nu sagts innebär att orden"att den nya innehavaren är skyldig att lämna tillbaka egendomen"ersätts med ullrycket "att egendomen skall gå åter". I första stycket sista meningen i remissförslagetstadgas att överlåtelse eller panlsättning av bohag inte skall förklarasogiltig, om den nye innehavaren fått egendomen i sin besittning i god tro.Bestämmelsen motsvarar 6 kap. 5 § andra stycket GB, där det föreskrivs, alt omrättshandling som avses i stadgandet företagits ulan erforderligt samtycke ochden med vilken rättshandlingen ingicks ej var i god tro, rättshandlingen ärogiltig såvida andra maken väcker . Vid tillkomsten av 6 kap. 5 § GB diskuterades vadden goda tron skulle avse i detta fall. Enighet synes ha rått om att tredje manskulle vara skyddad, om han ej velat om eller haft skälig anledning att vetaom, att den som överlåtit eller pantsatt föremål var gift. Detsamma gäller omhan väl vetat eller bort veta detta men däremot ej att det ifrågavarande föremåletingick i makarnas bohag. Däremot rådde olika meningar beträffande det fall alltredje man känt lill eller bort känna till dessa båda förhållanden men han -felaktigt - antagit att samtycke förelåg. Lagberedningen ansåg alt god trohärvidlag inle skyddade tredje mannen. Inom lagrådet uttalade tre ledamöter attdet syntes obilligt, exempelvis, att tredje man, som fått sig förevisad en medandra makens namn underskriven, vederbörligen bevittnad handling, varigenomsamtycke gavs, skulle nödgas låta avtalet återgå för den händelsenamnteckningen befunnes vara förfalskad. Departementschefen anförde,slutligen, att det fick överlämnas till rättspraxis och doktrin att utvecklainnebörden av godtroskravet. Under hänvisning till de principer som gällderörande fullmakt uttalade departementschefen, atl det i fråga om förfalskatskriftligt samtycke syntes antagligt att praxis skulle följa den mening somuttalats av lagberedningen (se NJA II 1921 s. 73-79). Något refererat avgörande i rättspraxis torde inleföreligga. I doktrinen synes (SvJT 1933 s. 416 f) närmast vilja ge godtro betydelse i samtliga fall. (SvJT 1936 s. 86 f) synes å andra sidanansluta sig till lagberedningens och departementschefens mening. Måhända hade det varit av värde om man nu ilagtexten angivit, vilka fall som kan överbryggas av god tro. Frågan är välemellertid inte av alltför stor praktisk betydelse och lagrådet avstår från attlägga fram något förslag i saken. Med remissförslaget torde avsikten ha varit attbibehålla samma rättsläge som förelegat med stöd av 6 kap. 5 § andra stycketGB. Emellertid har man i förslaget givit godtroskravet en annan utformning än ianförda bestämmelse i GB. Del sägs att överiålelse eller pantsättning av bohaginte 1986/87:1 Lagrådet 7kap. skallförklaras ogiltig, om den nye innehavaren "fått egendomen i sin Prop.1986/87:1 besittningi god tro". Det är tänkbart atl den nya "positiva"avfattningen Lagrådet avgodtroskravet kan komma att leda till tolkningen att nu alla brister, 8kap. sålundaäven avsaknad av giltigt medgivande från maken, skall kunna överbryggasav god tro hos förvärvaren. Vill man undvika ett sådant resonemang,vore det kanske av värde med åtminstone ett uttalande i Observeras bör i detta sammanhangett regeringsförslag till lag om godtrosförvärv av lösöre,varöver lagrådet (i annan sammansättning) avgivit yttrande den 20 febraari1986. I det förslaget upptas en förändring i förhållande till gällande rättbeträffande möjligheten att göra godtrosförvärv av lösöre, då den disponerande(överlåtaren, pantsäl-taren) inte uppträder som ägare ulan som företrädare förägaren men i själva verket saknar behörighet eller överskrider sådan. F.n.torde här gälla att god tro hos förvärvaren rörande behörigheten inte hjälperförvärvaren (se SOU 1965:14 s. 90 ff, s. 124, s. 180 ff, SOU 1984:16 s. 75).Enligt det nämnda regeringsförslaget skall däremot så - liksom enligt 14 §lagen (1936:81) om skuldebrev kunna ske. Om denna princip genomförs, kan detmåhända komma att påverka tolkningen av den nu diskuterade bestämmelsen så altgod tro i behörighetsfrågan, dvs. beträffande huruvida makens samtyckeföreligger, kan tilläggas betydelse. (Se numera prop. 1985/86:123.) Enligl 7 § i förevarande kapitelkan domstolen tillåta åtgärd då erforderligt samtycke av make saknas. I den nubehandlade 8 § bör därför orden "eller tillstånd" insättas efterordet "samtycke" på två ställen i paragrafens första stycke. Vidarebör andra meningen i andra stycket ges avfattningen: "När del gällerbohag räknas dock liden från det maken fick kännedom om överlämnandet." Av skäl som lagrådet anfört under 5§ bör i första stycket av förevarande paragraf uttrycket "hyrt ulegendom" utbytas mot "upplåtit nytQanderäll lill egendom". En utgångspunkt för förslaget till ÄktB är alt allmännaregler skall tillämpas på rättshandlingar mellan makar, i den mån intesärskilda bestämmelser har tagits upp i balken. När del gäller gåva mellanmakar har särskilda föreskrifter befunnits erforderliga. Den grundlägganderegleringen i ämnet finns i förevarande paragraf. En fråga som genast inställer sigär, hur den föreslagna regleringen förhåller sig lill lagen (1936:83) angående vissa utfästelser om gåva. gäller atl en utfästelse av make atl under äktenskapet veder lagsfritt utge pengar eller annat till den andra maken inle är bindande, se 6 § första stycket nämnda gävolag och 8 kap. 2 § andra stycket GB. Det får föratsättas att behovet av jämkningar i gåvolagen beaktas 296 under det pågående arbetetpå följdändringar till ÄktB. Klart är att 6 § första stycket i gåvolagen intekan kvarstå oförändrat (jfr bel. s. 70). Såsom lagrådet uppfattarremissförslaget förutsätter det att gävolagen skall vinna tillämpning ävenbeträffande gåvotransaktioner mellan makar, varvid dock förevarande paragraf -med dess syfte att registrering av gåvotransaktion skall få ersätta traditionoch däremot svarande åtgärd - skall för makar medföra viss modifikation av vadgåvolagens reglering innebär för avtalsparter i allmänhet. Hur långt gåendemodifikationen bör vara är etl spörsmål som lagrådet återkommer till i detföljande. 1986/87:1 Lagrådet 8kap. Somnyss påpekats utgår det remitterade lagförslaget från atl allmänna regler ifråga om rättshandlingar skall gälla även makar emellan, om inte annat harföreskrivits. Mot denna bakgrand finns det egentiigen inte någon anledning att,som skett i första styckets första mening, särskilt utsäga atl en gåva mellanmakar blir gällande mellan dem på samma sätt som gäller för gåvor i allmänhet.Någon motsvarande regel har inte föreslagits rörande andra besläktadeavtalstyper, t.ex. köp. Den angivna föreskriften är sålunda strängt tagetobehövlig. Det kan likväl vara av värde att beträffande gåva ha en uttryckligbestämmelse i saken, eftersom registrering skall kunna användas som alternativform för åstadkommande av en mellan makarna bindande gåva. Vad som i allmänhetgäller om gåva har berörts i betänkandet och lagrådsremissen. Enligt andra meningen av första stycket kan en gåvamellan makar, utöver vad som följer av allmänna gåvorättsliga regler, bligällande mellan makarna även genom alt registreras enligl 16 kap. ilagförslaget. 1 motiveringen till denna bestämmelse har sagts atl del förmakar med gemensam bostad ofta kan vara svårt att åstadkomma eller i vart fallbevisa tradition. För dem torde enligt motiven därför alternativet medregistrering av gåvan vara mera praktiskt. Förslaget alt ett registreringsförfarande skallkunna ersätta tradition i det berörda fallet har gott fog för sig. Visserligenkan sägas att det, såvitt gäller förhållandet makarna inbördes, ofta kanskeinte spelar så stor roll om en gåva blir rättsligt bindande mellan dem ellerej. De torde vanligen vara överens i saken. Det är emellertid långt ifrånsäkert att så alltid är fallet. Att registrering av gåvan har skett blir avsärskild betydelse i bodelningssituationen och i synnerhet då om den ena makenär död och successorema träder in. Tvistigheter kan undgås, omgåvotransaktioner mellan makarna har klarlagts genom registrering. Lagförslaget sträcker sig längre än vad som ärnödvändigt för att tillgodose del i remissprolokollel angivna huvudsakligasyftet med regleringen, nämligen att tillhandahålla ett alternativ tilltradition vid gåvor mellan makar. Etl registreringsförfarande för makar ter sigfrån denna synpunkt knappast motiverat när det gäller sådana gåvor av lösegendom som inle fullbordas genom tradition i egentlig mening utan genom s.k.denuntiation (underrättelse). Sålunda gäller att, om den bortgivna egendomeninnehas av tredje man, kravet på tradition ersätts av att innehavarendenuntieras Även gåva av muntliga fordringar och av fordringar enligt enkeltskuldebrev fullbordas genom denuntiation, nämligen hos gäldenären. Att undantadenuntiationsfallen synes likväl opraktiskt och skulle avvika från vad som nugäller i fråga om äktenskapsförord (jfr , Lagen om skuldebrev s. 243). I den föreslagna lydelsen av andra meningen iförsta stycket skulle möjligen kunna inläsas, att en registrering av gåvanenligt 16 kap. inte bara skulle träda i stället för tradition eller däremotsvarande åtgärd utan att den också skulle bota brister av andra slag igåvoavtalet. Som exempel på en sådan brist kan nämnas att gåvoavtal hartillkommit under tvång eller svek eller under inflytande av rubbning avsjälsverksamheten eller att oskäliga avtalsvillkor enligt 36 § avtalslagenföreligger. En sådan innebörd av den föreslagna bestämmelsen är uppenbarligeninle avsedd. Något förtydligande av lagtexten i detta hänseende kan ej ansesbehövligt. I sak finns således från lagrådets sida inte någotalt erinra mot det framlagda förslaget i första stycket. En redaktionellförbättring skulle det måhända innebära, om stycket gavs denna lydelse:"En gåva mellan makar är gällande mellan dem, om vad som gäller förfullbordande av gåva i allmänhet har iakttagits eller om gåvan har registreratsenligt 16 kap." När del gäller rättsverkningarna av gåvoutfästelseföranleder den föreslagna registreringen - med dess tilltänkta effekt altutgöra en ersättning för tradition eller däremot svarande åtgärder - särskildaproblem. Dessa behandlar lagrådet i anslutning till förevarande paragrafs andrastycke, men redan här bör förutskickas atl vad där sägs får betydelse förtolkningen också av paragrafens första stycke andra meningen. Kontentan av deåsyftade synpunkterna i det följande är alt registreringen ingalunda i allafall kan medföra att fullbordad gåva skall anses föreligga; i viss utsträckningfår man nöja sig med att registrering får anses leda allenast till atl bindandegåvoutfästelse därmed kommer lill stånd. Som har anmärkts i belänkandet (s. 234) kommer delatt ligga i gåvotagarens intresse att gåva fullbordas genom registrering.Detta gäller särskilt med tanke på regleringen i andra stycket. 1986/87:1 Lagrådet 8kap. Iandra styckels första mening föreskrivs atl en gåva mellan makar blir gällandemol tredje man, när gåvan har registrerats enligl 16 kap. Innebörden avbestämmelsen är alt det för åstadkommande av sakrätlsligt skydd vid gåva mellanmakar alltid fordras, all den har blivit registrerad enligt 16 kap. iförslaget. Del krav på tradition eller motsvarande åtgärd som i vanliga fallgäller vid gåva av lös egendom behöver inte vara uppfyllt för att gåvan enligtstadgandet skall bli gällande mot tredje man. Om kravet på tradition ellerannan åtgärd skulle vara uppfyllt, är det å andra sidan inle tillräckligt föratl skydd mot tredje man skall uppkomma.