prop · GA032 · 1986-12-31 00:00:00 — Det epidemiologiskarapporteringssys-lem som regleras i denna lagstiftning utgör jämte debehandlande läkarnas spårning av smittkällor ryggraden i arbetet med attbekämpa utbredningen av smittan. Genom att samtliga nyupptäckta smittfallomedelbart rapporteras till smittskyddsläkarna och statens bakteriologiskalaboratorium, kan vi fortlöpande följa epidemiens utbredning och smittvägar.Detta ger oss goda möjligheter att snabbt anpassa våra åtgärder till deförändringar i smitt-skyddssitualion som kan uppkomma. Vidare innebärsmiltskyddslagens lill-lämpning på infektionen att ansvarsfördelningen mellandem som har uppgifter inom smittskyddet klarlagts. 1 detta avseende har smittskyddslagenvarit av stort värde för att samordna och effektivera insatserna mot smittansutbredning. Smittskyddslagen innehåller ocksåbestämmelser om de skyldigheter som åligger enskilda människor för attsmittskyddet skall bli effektivt. När det gäller de veneriska sjukdomarnaföreskrivs en skyldighet för var och en som har anledning anta att han lider aven venerisk sjukdom att söka läkare och underkasta sig den undersökning ochbehandling som behövs. Det förutsätts att människor lojalt uppfyller sinaförpliktelser enligt lagen och visar sådan hänsyn i sin livsföring att andramänniskor så långt möjligt skyddas mot smitta. För det fall någon brister idetta avseende tillhandahåller lagen vissa tvångsmedel. Läkarundersökning ochbehandling kan genomföras mot den enskildes vilja. Om andra åtgärder visar sigotillräckliga, kan den enskilde med tvång intas på sjukhus som en sista utvägatt hindra honom från att sprida smitta. Den debatt som har förts omsmittskyddslagens tillämpning på infektion av HTLV-III har gällt den inneboendemotsättning som finns mellan kravet på ett effektivt smittskyddsarbete ochvärnet om den personliga integriteten. Åtgärder som vidtas för att stärka denpersonliga integriteten får ofta negativa följder för effektiviteten i verksamhetenoch omvänt. Den kritik som har riktats mot gällande regler har pekat på behovetav både ett effektivare smittskyddsarbete och ett förbättrat skydd för denpersonliga integriteten. Det kan tyckas paradoxalt, men inte sällan har sammaförslagsställare yrkat på ändringar i båda dessa riktningar. När det gäller värnet om denpersonliga integriteten har från flera håll gjorts gällande attpatientjournallagen (1985:562, ändrad senast 1986:197), som trädde i kraft den1 , inneburit att många homo- och bisexu- ella män drar sig för att uppsöka läkare för alt låtaundersöka huruvida de Prop. 1986/87:2 är smittade eller ej. Enligt 3 § andrastycket 1 lagen skall nämligen en patientjournal, om uppgiften föreligger,alltid innehålla uppgift om patientens identitet. Man har uppgivit att desärskilda mottagningar för homo- och bisexuella män som finns bl.a. iStockholm, och har haft en betydade nedgång i antalet patientersedan det fr.o.m. är möjligt atl undersökapatienterna anonymt. Efter motioner om alt anonym provtagning bör kunnaerbjudas i dessa fall även , har beslutatom en ändring i 14 § patientjournal-lagen som ger regeringen rätt att meddelaföreskrifter om undantag från kravet på uppgift om patientens identitet vidundersökning för misstänkt infektion av HTLV-III (SoU 1985/86:15, rskr. 154,SFS 1986:197). Regeringen har beslutat förordningen(1986:198) om provtagning för infektion av /HTLV-III. Bestämmelserna iförordningen innebär att läkaren inte skall föra in uppgift om patientensidentitet i patientjournalen vid provtagning för infektion av HTLV-III ompatienten begär att få vara anonym. Identitetsuppgiften skall dock föras in ijournalen om provtagningen visar att patienten har antikroppar mot viruset. I den kritik som har riktats moteffektiviteten i smittskyddsarbetet har framhållits att det starkasekretesskydd som gäller inom främst hälso- och sjukvården, smittskyddet ochsocialtjänsten har lett till att smittskyddet inte sällan har svårt att fåtillgång till nödvändiga uppgifter om de smittade. Särskilt har uppmärksammatsproblemen med de s.k. intravenösa narkotikamissbrukarna, av vilka en del ärprostituerade kvinnor. Denna fråga tar jag upp i del följande. En annan frågasom jag lar upp är den vård och behandling som ges efter ett beslut omtvångsintagning på sjukhus. Det har påpekats att t.ex. smittade narkomaner bordekunna få behandling för sitt missbruk vid en ändamålsenlig inrättning utanförsjukhus. Gällande bestämmelse i smittskyddsiagen medger endast vård på sjukhus. Chefen för justitiedepartementetkommer att lämna en redogörelse för sekretesslagens (1980:100,omtryckt 1985:1059, SekrL) konsekvenser för polisens och kriminalvårdensverksamhet när det gäller infektion av HTLV-III samt lägga fram förslag tilllagstiftningsåtgärder. Innan jag tar upp frågan om vilka ändringar isekretesshänseende som bör göras för att säkra en rimlig tillgång till behövhga uppgifter försmittskyddet, vill jag ge en redovisning av de närmast berörda sekretessbestämmelserna. Sekretesslagen, som trädde i kraft , innehåller bestäm melser om tystnadsplikt och om förbud att lämna ut allmänna handlingar. Den är tillämplig inom all verksamhet som bedrivs av statliga och kommuna la myndigheter. Lagen präglas av att den skall ta till vara intressen som iviss utsträckning är motstridiga. Å ena sidan skall lagen tillgodose behovet av skydd mot obehörig insyn i förhållanden som bör vara skyddade av hänsyn till allmänna eller enskilda intressen. Ä andra sidan skall lagen i minsta möj- '5 liga utsträckninginskränka på allmänhetens berättigade krav på insyn i och Prop. 1986/87:2kontroll av den offentliga verksamheten. Sekretesslagenföreskriver sekretess inte bara i förhållande till enskilda utan också mellanmyndigheter. Med myndighet jämställer sekretesslagen olika verksamhetsgrenarinom samma myndighet, när de är atl betrakta som självständiga i förhållandelill varandra (självständiga verksamhetsgrenar). Smittskyddsverksamheten underledning av smittskyddsläkaren måste ses som en självständig verksamhetsgren iförhållande till den övriga hälso- och sjukvårdsverksamheten inomlandstingskommunen. Den verksamhet med undersökning och behandling av venerisktsmittade personer som bedrivs av läkare eller annan personal vid sjukhus ochvårdcentraler får således anses utgöra självständiga verksamhetsgrenar iförhållande till smittskyddsläkarens verksamhet. Detta innebär alt sekretessråder mellan smittskyddsläkaren och de läkare som är verksamma i hälso- ochsjukvården. Det bör dock framhållas att smittskyddslagstiflningen innehållerbestämmelser om att läkare i vissa fall är skyldiga att lämna ut uppgifter ompatienter till smittskyddsläkaren. Intresset av skydd för den personliga integritetenkan ibland komma i strid med principen att myndigheterna är skyldiga allsamarbeta och bistå varandra. Utbyte av information mellan myndigheterna ärett viktigt led i detta samarbete. Det är ofrånkomligt att ett visst utbytemåste kunna ske även av sådan information som annars är sekretessbelagd.Sekretesslagen innehåller flera föreskrifter om detta informationsutbyte.Enligt 1 kap. 5 § utgör sekretess inte något hinder mot att en uppgift lämnasut, om det är nödvändigt för att den utiämnande myndigheten skall kunnafullgöra sin verksamhet. Vidare gäller enligt 14 kap. 1 § att uppgifter utanhinder av sekretess får lämnas till en annan myndighet, om uppgiftsskyldighetföljer av lag eller förordning. En viktig regel finns i 14 kap. 3 §, den s.k.generalklausulen. Denna medger att uppgifter lämnas lill en annan myndighet isådana fall då det är uppenbart atl intresset av att uppgiften lämnas harföreträde framför del intresse som sekretessen skall skydda. Generalklausulenär dock inte tilllämplig inom hälso- och sjukvården eller inom ,men väl inom polisen och kriminalvården. Jag återkommer strax till dessabestämmelser. 1.2.2Sekretessen inom de berörda verksamheterna Sekretesseni det allmännas hälso- och sjukvårdsverksamhet regleras i första hand i 7 kap.1 § SekrL. Sekretessen gäller också åtgärder mot smittsamma sjukdomar. Utanför paragrafens tillämpningsområde fallerverksamhet vid sjukhus och andra liknande inrättningar som drivs av enskilda,liksom privat drivna läkarmottagningar, tandläkarmottagningar, laboratorierm.m. Här gäller i stället föreskrifterna i lagen (1980:11, ändrad senast1985:563) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. De viktigasteföreskrifterna om tystnadsplikt finns i lagens 6 §. Bestämmelser om sekretess på områdefinns främst i 7 kap. 4 § SekrL. Sekretessen på hälso- och sjukvårdsområdet samtsocialtjänstområdet Prop. 1986/87:2 avgränsas med ett s.k. omväntskaderekvisit. Detta innebär att en uppgift inte får lämnas ul, om det intestår klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller hans närståendelider men. Presumtionen är alltså för sekretess. Uttrycket "men" haren mycket vid innebörd. I första hand åsyftas sådana skador som att någon blirutsatt för andras missaktning, om hans personliga förhållanden blir kända.Redan den omständigheten att vissa personer känner till en för någon enskildömtålig uppgift kan i många fall anses vara tillräckligt för att medföra men. Utgångspunktenför en bedömning av om men föreligger är den berörda personens egen upplevelse,men bedömningen kan i viss utsträckning korrigeras på grundval av gängsevärderingar i samhället. Polisen kan i sin verksamhet fåuppgifter om enskilda på många olika sätt. Uppgifterna hos polisen skyddas isekretesshänseende genom ett flertal bestämmelser i . Allmänt kan sägasatt skyddet för uppgifter om den enskildes personliga förhållanden inte ärlika starkt inom polisverksamheten som inom hälso- och sjukvården samtsocialtjänsten. Vidare kan i allmänhet uppgifterna lämnas ut med stöd avgeneralklausulen (14 kap. 3 §). Sekretessen inom kriminalvårdenregleras främst i 7 kap. 21 § SekrL. Sekretessen omgärdas av ett s.k. raktskaderekvisit, vilket innebär att en uppgift inte får lämnas ul om det kanantas att den enskilde eller någon honom närstående lider men eller atl farauppkommer för att någon utsätts för våld eller annat allvarligt men omuppgiften röjs. Också inom kriminalvården är generalklausulen tillämplig. För skyddskonsulenter gällersekretessen inom kriminalvården (7 kap. 21 § SekrL). 1.2.3 Förutsättningarna för utiämnande av uppgifter De uppgifter som kan bli aktuella att lämna ut om enskildai smittskyddsverksamheten kan naturligtvis vara av olika slag. Uppgifterna kangälla vilken sjukdom den smittade är drabbad av, vilka förhållningsregler hanhar blivit ålagd att följa och andra integritetskänsliga förhållanden. Det är svårt atl se, att deupplysningar som kan komma att lämnas till eller från dessa myndigheter skullevara av sådan natur att de inte omfattas av sekretess, dvs. inte uppfattas varatill men för den enskilde eller någon honom närstående. Snarare torde det varaså, att dessa uppgifter nästan utan undantag omfattas av sekretess. Denskadeprövning som skall göras innan en uppgift lämnas ut till en myndighet, kansåledes antas endast undantagsvis leda till att uppgiften kan lämnas ut. Även om man vid en skadebedömningfinner att uppgifterna är sekretessbelagda finns det som jag nämndemöjligheter att lämna ut dem under vissa förutsättningar. De viktigasteförutsättningarna för utlämnande är att detta är nödvändigt för att myndighetenskall kunna fullgöra sin verksamhet eller att det i lag eller förordning finnsföreskrivet en skyldighet att lämna uppgiften till en annan myndighet. I detföljande redovisar jag förutsättningarna för uppgifters utiämnande i dessafall. r 1986/87. Den första förutsättningen har kommit till uttryck i 1kap. 5 S SekrL. 1986/87:2 ligt paragrafen hindrar sekretesseninte att en myndighet lämnar ut uppgifter, om det är nödvändigt för attmyndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet. Paragrafen skall tillämpasrestriktivt. Sekretessen får efterges bara i sådana fall då ett utlämnande avsekretessbelagda uppgifter är en nödvändig förutsättning för att en myndighetskall kunna fullgöra ett visst åliggande. Blott och bart en bedömning atteffektiviteten i myndighetens handlande sätts ned genom en föreskrivensekretess får alltså inte leda till att sekretessen åsidosätts. Det andra fall då uppgifter fårlämnas ut är att uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning.Bestämmelserna härom har tagits in i 14 kap. 1 § SekrL. Om en uppgift som annars skyddas avsekretess skall få lämnas med stöd av nämnda lagrum, måste det finnas enskyldighet att lämna uppgiften. Det räcker inte med en regel utanför SekrL omatt man har rätt att lämna ut den. Vidare skall skyldigheten följa av lag ellerförordning. Det är inte tillräckligt med endast en föreskrift beslutad avmyndighet. Inom hälso- och sjukvården haruppgiftsskyldighet ålagts främst läkare. Enligt 3 § allmänna läkarinstruktionen(1963:341, ändrad senast 1985:797) skall läkare i vissa fall underrättapolismyndighet om dödsfall som fordrar undersökning. Enligt 10 § sammainstruktion skall berörd överläkare underrätta överförmyndaren när en intagenperson behöver förmyndare eller god man, polismyndigheten när behov uppkommerav rättsmedicinsk undersökning och lämplig myndighet när en farlig patientlämnar sjukhuset. Om socialnämndens ingripande påkallas till skydd för enunderårig är bl.a. läkare skyldiga att anmäla detta till socialnämnden enligt71 § socialtjänstlagen (1980:620, ändrad senast 1985:395, SoL). 1 30 § lagen(1981:1243, ändrad senast 1984:366, LVM) om vård av missbrukare i vissa fallföreskrivs en skyldighet för läkare att i vissa fall anmäla den som missbrukaralkohol eller narkotika till . I smittskyddsiagen och ismittskyddskungörelsen finns föreskrifter om uppgiftsskyldighet vid bl.a.veneriska sjukdomar. Enligt 8 § SmK skall varje läkare som konstaterar venerisksjukdom anmäla detta till smittskyddsläkaren. I anmälan skall lämnas uppgiftom de två första och de fyra sista siffrorna i den sjukes personnummer och omhans hemortslän. Om den sjuke vid infektion av HTLV-III tillhör en riskutsatlgrupp skall denna grupp anges i anmälan. Några andra uppgifter om den sjukesidentitet får inte lämnas. Om den sjuke har berättat att han varit iförbindelse med någon annan på ett sådant sätt att smitta har kunnat överföras,skall en särskild anmälan göras till smittskyddsläkaren med uppgift om namn ochadress på denna person (kontaktperson). Den sistnämnda anmälan gäller både densom den sjuke kan ha blivit smittad av och den som han själv kan ha förtsmittan vidare till. Den behandlande läkaren skall dock inte anmälakontaktpersonen med namn och adress om denne har låtit undersöka sig av läkareneller visat för läkaren att han har undersökts av någon annan läkare. Isistnämnda fall skall, om undersökningen visat att kontakten är smittad,läkaren i sin anmälan till smitlskyddsläkaren lämna uppgift endast om de tvåförsta och fyra sistasiffrorna i kontaktens personnummer och om hans hemortslän. Om Prop.1986/87:2 kontakten vid infektion av HTLV-III tillhör en riskutsatt grupp skalldenna grupp anges i anmälan. Om en läkare konstaterar ellermisstänker venerisk sjukdom hos någon som han undersöker eller behandlar skallhan bl.a. meddela honom föreskrifter om sjukdomens behandling och om åtgärderför att hindra spridning av smitta. Enligt 9 § SmK skall läkaren om densmittade underlåter att följa föreskrifterna skriftiigen anmäla detta tillsmittskyddsläkaren. Anmälan skall också göras om den sjuke avbryterbehandlingen hos läkaren utan att han styrker för denne att han får behandlingav en annan läkare. Också i det fallet den sjuke inte låter sig tas in påsjukhus, fastän läkaren finner att han inte kan behandlas i öppen vård utanfara för att smitta sprids, skall en anmälan göras till smittskyddsläkaren. 110 § SmK finns särskilda föreskrifter om underrättelse beträffande anmaningenligt 13 § SmL beträffande den som fullgör militärtjänstgöring eller ärintagen på en vårdanstalt eller inrättning, som han inte får lämna efter egetbestämmande. Underrättelserna i samtliga dessa fall innehåller uppgift om densjukes namn och adress. Vidare finns i 29 § SmL enskyldighet för smittskyddsläkaren att till åklagare anmäla misstänkt fall avkoppleri, om det behövs för att förhindra att brottsligheten fortsätter. Också inom socialtjänstområdetfinns en del föreskrifter om uppgiftsskyldighet. Bestämmelserna omuppgiflsskyldighet i 14 kap. 1 § SekrL har dock inte föranlett någon översyn avreglerna om uppgiftslämnande inom social-Ijänstområdel, vilket har skett påhälso- och sjukvårdsområdet (prop. 1980/81:28). I socialtjänstlagen finns en delbestämmelser som ålägger socialnämnder uppgiftsskyldighet. Nämnas kan 63 §(uppgifter till SCB), 64 § (uppgifter till statliga myndigheter förforskningsändamål) och 65 § (uppgifter till andra myndigheter - även annansocialnämnd - om utgiven ekonomisk hjälp, om syftet är att undvika felaktigautbetalningar). Här kan också hänvisas till 71 § SoL som innehåller regler om.skyldighet för bl.a. myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdomar att iförekommande fall göra anmälan lill en socialnämnd. Anmälningsskyldighetengäller även en socialnämnd i förhållande till en annan socialnämnd, exempelvisom en familj med barn flyttar från en kommun till en annan. 1 detta sammanhang kan även pekaspå bestämmelserna i 23 kap. 6 § om skyldighet att avslöja brott,som är "å färde". Dessa bestämmelser, som föreskriveruppgiftsskyldighet, tar över sekretessen. Utlämnande av annarssekretessbelagda uppgifter kan i vissa fall ske även om ett utlämnande inte ärnödvändigt för att myndigheten skall kunna fullgöra sin verksamhet eller inteföljer av lag eller förordning. Enligt 14 kap. 2 § SekrL hindrarinte sekretessen att uppgifter utlämnas i vissa fall vid misstanke om grovabrott och om vissa brott mot underårig. Bestämmelserna i 14 kap. 4 § SekrLinnebär atl sekretess till skydd för en enskild person inte gäller gentemotdenne samt att den enskilde kan efterge sekretessen, helt eller delvis. Generalklausulen i 14 kap. 3 §SekrL som under vissa förutsättningar medger uppgiftslämnande efter en intresseawägning är, som jag tidigare nämnde, inte tillämplig i fråga om sekretess inom hälso-och sjukvården samt . Den är dock tillämplig i fråga om sekretesshos polisen och kriminalvården. kan här nämnas attnödsituationer kan tvinga eller tillåta sjukhus och socialtjänstmyndigheter attlämna ut sekretessbelagda uppgifter. De vanliga nödreglerna i 24 kap. 4 §brottsbalken blir då tillämpliga. 1.3 Sekretess som berör smittskyddsläkarens verksamhet Min förslag: Om smittskyddsläkaren behöver ingripabeträffande en viss person skall han ha rätt alt få de uppgifter om personensom han behöver för sitt smittskyddsarbete från andra myndigheter och från demsom enskilt bedriver hälso- och sjukvård. Om smittskyddsläkaren har anmanatnågon att i sin Hvsföring följa föreskrifter, skall han underrättasocialtjänsten och polisen samt i förekommande fall skyddskonsulenten om detta.Han skall dock kunna avstå från detta om han bedömer att en underrättelse intebehövs för att se till att den anmanade följer föreskrifterna. Omsocialtjänsten, polisen eller skyddskonsulenten i sin verksamhet uppmärksammar förhållandenbeträffande den anmanade som tyder på att denne inte följer föreskrifterna,skall de ha skyldighet att underrätta smittskyddsläkaren om detta. Skälenför mitt förslag: sekretesslag, som upphävdes genom den nu gällandesekretesslagen, innehöll med ett undanlag inte några bestämmelser om sekretessmellan myndigheter. Emellertid ansågs att sekretessreglerna i princip skullebeaktas också när en handling begärdes utlämnad till en myndighet. Det förelågdock en viss frihet att lämna ut en hemlig handling efter en intresseavvägning.De då gällande bestämmelserna om tystnadsplikt förbjöd i princip inte bara attuppgifter röjdes till enskilda utan också att de lämnades ut till s.k.offentliga funktionärer. Av de i bestämmelserna intagna sedvanligaobehö-righetsrekvisiten följde emellertid att tyslnadspliklig tjänsteman i vissomfattning kunde lämna "behöriga" meddelanden till annan tjänstemaneller myndighet. För smittskyddsverksamheten innebar1937 års sekretesslagstiftning inte några större svårigheter när det gällde attinhämta och lämna uppgifter om enskilda. I detta avseende har den gällandesekretesslagen inneburit påtagligt förändrade förutsättningar. Vad somtidigare betraktades vara ett legitimt utbyte av uppgifter mellan olikamyndigheter har i många fall numera begränsats eller helt omintetgjorts. Iolika sammanhang har framhållits att den nu Prop.1986/87:2 gällande sekretesslagstiftningen innebär betydande svårigheter försmittskyddsarbetel i kampen mot spridningen av HTLV-III. Det hävdas att sekretessbestämmelsernagör det i det närmaste omöjligt för myndigheterna alt inhämta och utbytanödvändig information och att på annat sätt biträda varandra i arbetet med atthindra vidare smittspridning. Problemen med sekretessen har uppmärksammats bl.a.i samband med uppföljningen av de föreskrifter som de smittade har blivitålagda att följa. Enligt 12 § SmL är den som har anledning anta atthan lider av infektion av HTLV-III skyldig atl söka läkare och underkasta sigden undersökning och behandling som behövs. Den som visar sig vara smittad ärskyldig atl följa de föreskrifter som läkaren meddelar för att hindra vidarespridning av smitta. Erfarenheten visar att i flertalet fall är patientenangelägen att leva på ett sådant sätt att smittan inte förs vidare. I de fåtalfall där patienten inte tar sitt ansvar i detta hänseende, har läkaren dock småmöjHgheter att kontrollera om patienten följer föreskrifterna. Isocialstyrelsens föreskrifter (SOSFS 1985:20) sägs att läkaren i dessa fall sålångt det är möjligt skall kontrollera att den smittade följer föreskrifterna.Det har ansetts att läkarens enda möjlighet att göra detta i praktiken är attsätta ut så täta återbesök som patientens situation kräver. Många läkare anseremellertid att det är en omöjlig uppgift för dem att kontrollera patientensförehavanden på ett meningsfullt sätt. Svårigheten att kontrollera hur patientenefterlever meddelade föreskrifter har enligt de erfarenheter som hittillsföreligger nästan utan undantag gällt s.k. intravenösa narkotikamissbrukare.Bland dessa finns en hel del kvinnliga prostituerade. Det hävdas att den behandlande läkarens arbeteskulle underiättas och smittskyddsarbetet bli betydligt effektivare om läkarenkunde samarbeta mera nära med socialnämnden, polisen och skyddskonsulenten,främst i de fall han misstänker alt hans patient inte kommer att följaföreskrifterna och hans egna möjligheter all kontrollera efterlevnaden inle ärliUräckliga. Man påpekar att socialarbetarna och poliserna samti förekommande fall personal inom skyddskonsulentorganisationen, som ju oftabefinner sig "ute på fältet", självklart har bättre möjligheter änläkaren att följa patientens dagliga förehavanden. Del understryks dock att ettsådant samarbete föratsätter för att bli effektivt att dessa myndigheterunderrättar läkaren om sina iakttagelser beträffande patienten. Det framhållsatt läkaren kan ha behov av alt inhämta upplysningar om patienten från hälso-och sjukvården, eller polisen för att få kunskap om patientensbakgrund, t.ex. narkotikamissbruk, eller få andra uppgifter som kan vara avbetydelse för läkarens åtgärder. Gällande sekretesslagstiftning torde,framhålls det, inle tilllåta att sådana uppgifter utlämnas i dessa fall. Om patienten bryter mot de föreskrifter som läkarenhar meddelat, skall läkaren enligt 9 § SmK anmäla detta tillsmittskyddsläkaren, som då har att vidta de åtgärder som behövs för att hindravidare smittspridning. Om det behövs skall smittskyddsläkaren anmana patientenatt följa de föreskrifter som den behandlande läkaren kan ha meddelat honom (13§ SmL). föreliggergrundad anledning befara att patienten skall sprida smitta skall Prop.1986/87:2 han anmanas att låta inta sig på sjukhus.