prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Som regel är också förfaUodagen förpremien bestämd i förväg (jfr 12 § försäkringsavtalslagen och 2123 §§konsumentförsäkringslagen). Vi avser inte att i vårt arbete föreslå någonändring i dessa delar. Även i fortsättningen kommer därför utgångspunkten förränteberäkningen att vara de förfaUo-dagar som gäller . Enhuvudtanke i förslaget, vilken kommer tiU utiryck i delvis tvingande regler, äratt dröjsmålsräntan skall vara lägre när borgenären eller gäldenären är enprivatperson. Vad utredningen anför i denna del framstår som välgmndat i vartfall på försäkringsområdet. En ersättningsberättigad privatperson torde viddröjsmål på bolagels sida oftast få full kompensation genom den ränta somutrednigen föreslår, och en sänkning av räntenivån torde knappasl leda till attutbetalningen från bolagen kommer att ske senare än . Inte heller är detpåkallat med högre ränta vid premiedröjsmål än vad utredningen föreslår.Försäkringstagaren har oftast ändå anledning all betala premien ,eftersom han annars riskerar alt stå utan skydd från försäkringen. I varie fallnär försäkringstagaren är konsumeni, är del f.ö. ovanligt att bolagen utnyttjarsin rätt flU ränta. - Den distinktion som enligt förslaget görs mellankonsumenter och andra privatpersoner torde sällan vålla några prakflskasvårigheter på försäkringsområdet (se dock nedan). Utredningensförslag att reglerna skall vara tvingande i konsumentförhållanden lorde inteha så slor belydelse för försäkringens del. Redan försäkringsinspekflonensuUsyn över försäkringsviUkoren leder till atl det sällan kommer i fråga atlbolagen tillämpar räntebestämmelser som i högre grad avviker från vad somenligt räntelagen gäUer som huvudregel. Iallmänhet torde det inte uppkomma några störte svårigheter att bedöma ombolagets motpart är en konsument. Vid skadeförsäkring måste bolagen redan nu imånga fall göra sådana bedömningar på grund av reglerna i 1 §konsumentförsäkringslagen. Vid personförsäkring är försäkringstagaren oftastkonsument. Dettagäller försäkringstagarens person. EmeUertid kan också andra vara ersättningsberättigade eller betalningsskyldiga i förhållande till bola get. Det kan l.ex. gäUa en förmånstagare, en panthavare eller någon som förvärvat försäkringen från försäkringstagaren. Vid skadeförsäkring kan 61 detdessulom vara fråga om någon som försäkrats vid sidan av försäkrings- Prop.1986/87:72 tagaren själv. Vad som avses med förslaget i sådana situationer äroklart. Vilka regler avses gälla t.ex. när en konsumeni har tecknat en Uvförsäkringoch satt in en juridisk person som förmånstagare? Och vilka regler skall gällaför en enskild person som är försäkrad enligl en skadeförsäkring, som hartecknats av en näringsidkare: disposiliva näringsidkarregler, tvingandekonsumenlregler eller disposiliva regler för privatpersoner i övrigt? - Enenkel och naturlig ordning vore enligt vår mening atl de rättigheter ochskyldigheler som i ränlehänseende råder mellan försäkringsbolaget och denursprunglige försäkringstagaren också skall gälla då annan änförsäkringstagaren är ersättningsberättigad eller betalningsskyldig i förhållandetill bolaget. Vifinner inte anledning alt ta ställning till förslagel alt dröjsmålsränta enligträntelagen skall utgå enligl en lägre räntefot, när en privatperson är anflngengäldenär eller borgenär än eljesi. I anledning av vad som sägs på s. 1161belänkandet vill vi dock anmärka att en låg räntesats kan föranleda spekulationi processande. Attränlereglema görs tvingande ull förmån för konsumenter aktualiserar frågan omdomstolama skall beakta dessa regler ex officio. För den summariska processensdel råder osäkerhet angående hur långt skyldighelen liU officialprövningsträcker sig (se t.ex. Lihné, Betalningsföreläggande s. 109 ff och SvJT 1971ref s. 17). Omdomslolarna skulle anses tvungna att ex officio kontrollera att ränta inteyrkas i strid mot dessa regler, skulle det innebära en stor belastning förtingsrätternas avdelningjir för lagsökning och betalningsföreläggande. Problemskulle uppstå i åtskilliga mål. På del bristfäUiga materialet i ett mål ombetalningsföreläggande är det också svårt att bedöma om det rör sig om etlkonsumentförhållande. Hela denna problematik måsle belysas och klargöras i delfortsatta lagsttftningsarbetet. Utredningenhar nu föreslagit att dröjsmålsräntan om ena parten är konsument skall sänkasoch motsvara diskontot med tillägg av . Dröjsmålsräntakommer således att utgå efter en betydligt lägre räntesats än upplåningsränianpå den allmänna lånemarknaden. Kollegiel anser att dröjsmälsräntan även närgäldenären är en konsument bör verka dels så att den innebär en press pågäldenären att betala, dels så att fordringsägaren får en viss kompensafion.En sänkning av räntenivån kan komma att inverka menligt på betalningsmoralen.Det kan inte heller vara rimligt att kostnaderna för den lägre räntenivån skallbäras av näringsidkarna och i sista hand av övriga konsumenler. Utredningenhar föreslagit atl räntelagens regler såvitt avser förhållan det näringsidkare - konsument skaU göras indisposiflva. inleatl ulredningen påvisai all lagens dispositiva karaklär medfört sådan Prop.1986/87:72 olägenhet för konsumenterna att en tvingande reglering bör införas. Reglernaom dröjsmälsränta bör utformas så all gäldenärer påverkas alt beiala i fid ochså atl borgenärer inte liUfogas ekonomisk skada på gmnd av sena betalningar. Televerkelfinner inte att de skäl som utredningen har anfört är tillräckliga för attinföra en särskUd lägre dröjsmälsränta för privatpersoner. Om reglerna för beräkningav dröjsmålsränta görs beroende av vem som skall betala måste borgenären kunder indelade i olika kategorier. För del skulle enuppdelning av kunderna i olika kaiegorier och en bevakning av förflyttningarmellan kategoriema föra med sig ell administrativt arbele som förefallerorimligt betungande för syftet att erhålla en kortekt dröjsmålsränta. Televerketavstyrker alltså de föreslagna reglerna om en lägre dröjsmålsränta förprivatpersoner och om jämkning av dröjsmälsränta. I frågan om räntelagensbestämmelser skall göras tvingande vUl televerkel inte motsätta sig att såsker för privatpersoner, om ränian bestämmes till åtminstone nuvarande nivå(diskonto plus ). Om lagen görs tvingande i visst hänseende börmöjlighet finnas flll avtal enligt utredningens förslag flll 10 §. En tillförmån för privatpersoner tvingande räntelag med nuvarande räntenivå tordeinle kräva sä omfattande administrativa åtgärder för indelning i kategorierutan snarare verka för en enhetlig behandUng av alla fall av dröjsmålsränta. Iövrigt vill , som för sin del tillämpar 30- dagars betalningsfrist,betona alt enhefliga och administraflvl lätthanterUga regler för beräkning avdröjsmålsränta är flll fördel för konsumentema. Detta talar för atl tvingandesärbestämmelser för privatpersoner i detla sammanhang bör minimeras. Såsomdelvis uppmärksammals av ulredningen har inom bankväsendet vidtagits åtgärder för att konsumentintressena skall tillgodoses. Arbetet på en mera konsumentvänlig kreditgivning är inte avslutat utan kan sägas fortgå konflnuerligt. Bankinspektionen är på olika sätt engagerad i detla arbete. Vid handläggningen av från allmänheten inkomna klagomålsären den beaktas konsumentintressena inom ramen för prövningen av om flll- lämpade avtalsvillkor eller åtgärder från kreditinstituts sida står i överens stämmelse med kravet på all god banksed iakttas. När ändring görs av slandardviUkor för olika av krediflnstituten beviljade krediter, inhämtas bankinspeklionens synpunkter, därvid inspekflonen ser det som en av sina uppgifler alt bevaka låntagarnas intressen. Samråd sker i dessa fall också med . Ytterligare kan nämnas att bankinspekfionen är 63 representerad i det s.k.kreditforum, ett organ som med vissa intervaller Prop. 1986/87:72sammanträder efler kallelse av och som behandlar aUmännakonsumentpolitiska frågor på kreditområdet. Motnu angiven bakgrund måsle man till en bööan ifrågasätta behovet av attgenomföra en tvingande reglering på det område som omfattas avbankinspektionens lillsyn. Det kan här hänvisas till förhäUandena i ochDanmark, där bankkrediter undantagits från den tvingande regleringen iräntelagen. Som motiv för detta har, såsom framgår av betänkandet, bl.a.åberopais att bankema är underkastade offentlig tillsyn. Ettannat motiv som åberopats i och för att behålla avtalsfrihetenpå området har varil all det i vissa faU kan vara vanskligt att veta om en söktkredit skall användas i förvärvsverksamhet eller för enskill brak. Samma motivtalar mol elt genomförande av del föreUggande förslaget. Detkan visserligen sägas, att bankerna redan nu har atl göra nämnda gränsdragning,eftersom olika avtalsformulär används beroende av om låntagaren är konsumenieUer näringsidkare. I de fall tveksamhet råder om vUket ändamål en kredii ansesfylla, väljs del för konsumentkrediter förekommande formuläret eftersom dettaär förmånligast för kreditlagaren. Att gränsdragningsproblemet av bankerna frivUligtnu löses på detta sätl är emeUertid inte skäl nog atl bortse från eller atttona ner betydelsen av del här berörda gränsdragningsproblemel. Inför riskenatl bryta mol den föreslagna tvingande lagbestämmelsen med därflll knutnaföljder Qfr 11 § lagförslagel) finns skäl alt utgå från atl bankerna i ännuhögre grad än lidigare kommer att klassificera krediter fiU privatpersoner somkonsumtionskrediter. Följden blir då alt bankema - i de fall klassificeringenav kredilen de faclo är oriktig - kommer att få göra uppoffringar somegentligen inle avselts; de berövas i fall av betalningsförsummelse den rätttill dröjsmålsränta som de annars skulle ha hafl. Enligtbankinspektionens mening kan emellertid invändningar av än störte lyngd görasmol förslaget i nu diskuterad del. Detkan med fog ifrågasättas om den samlade effekten av förslaget över huvud blir till fördel för konsumenlkollekiivet i stort. Sålunda kan kom- pensalionssträvanden från kreditgivarnas sida leda tiU en höjning av de "vanliga" kredilräntorna i konsumentkreditgivningen. I så fall skullede konsumenter som avtalsenligl fullgör sina förpliktelser enligt uppställda reversvUlkor bli mera ofördelaktigt behandlade än de är med nuvarande regler. De sannolika kompensationsslrävandena skuUe antagligen också medföra krav på höjning av de förseningsavgifter som bankerna betingar sig då betalningsskyldighet eftersatts. Bankinspektionen, som övervakar avgiftsanvändningen och som därvid i allmänhel godtar avgifi som motsva rar uppkommen kostnad för banken, skulle svårligen kunna motsätta sig dessa krav på avgiftshöjningar om rätten flll verklig dröjsmålsränta slo pades. Eftersom en avgift kan karakteriseras som en "fast" kostnadför lånlagaren lill skillnad från dröjsmålsränta som blir mera kännbar ju högre det förfallna beloppet är, skulle särskilt lånlagare av mindre belopp kunna drabbas oproportionerligt hårt av en sådan utveckling. Om förslaget ge nomförs kan även befaras att i lånekontrakt förekommande s.k. förfallo- 64 klausuler skulle komma att tillämpas också vid mindreallvarliga betal- Prop. 1986/87:72 ningsförsummelser, vilka nu bankerna iallmänhet överser med. Vidare får man inte bortse från risken för attbenägenheten att meddela konsumtionskrediler, åtminstone marginellt, kan kommaatl minska om det affärsmässiga motivet härför gör sig allt mindre gällande.Redan den genomförda åtskillnaden mellan konsumflonskrediter och övrigakrediler innebär atl bankerna tagil på sig etl stort ansvar ikonsumentkollektivets intresse. Del finns naturligtvis en gräns för hur stortansvar som kan läggas på bankerna. Drivs anspråken för långt är risken uppenbarför en minskad konsumtionskreditgivning. Enskilda lånesökande blir dåhänvisade flll den s.k. grå kreditmarknaden, vUkel ligger varken i den enskildekonsumentens eller det allmännas inlresse. Utredningens förslag bryter mot en flllämpadpraxis i den yrkesmässiga kredilgivningen. Dröjsmälsränta utgår nämligenregelmässigt i form av en "extraränta" utöver den sedan tidigarelöpande räntan då en skuld uleslår obetald efter förfallodagen. Moflven bakomdröjsmälsräntan - som bl. a. är att sälta press på en gäldenär att fullgörasin betalningsskyldighet och att kompensera fordringsägaren för särskildakostnader som uppkommer p.g.a. dröjsmålet - får fortfarande anses ha bärkraft. Vidare må erinras om alt lagstiftaren relativt nyligenanpassat lagens räntenivå till del allmänna ränteläget. Del skedde genom denändring av dröjsmålsräntan i 6 § räntelagen från över diskontotflll , vilken ändring trädde i kraft . Inteheller efter ändringen gjorde lagen någon skillnad mellan konsumenler och andragäldenärer. Dagens dispositiva karaklär behölls. Man kan i likhei med deexperter i utredningen som reserverat sig mol ulredningsförslagel - fråga sig varför inte avtalsfrihet skall gällabeträffande dröjsmålsräntan då avtalsfrihet i huvudsak gäller i fråga om kreditvillkoren i övrigl. Del kan lilläggas atl dröjsmälsränta - om man fortfarandekan tala om en sådan - dramatiskt skulle sänkas om förslaget genomfördes.Sänkningen skulle för bankernas del - med de villkor som i allmänhetflllämpas För krediler beviljade utom detreguljära kreditväsendet och som löper utan ränla skulle dröjsmälsräntan - med nuvarande ränteläge - uppgå flll . Denna procentsats skall jämföras med de som privatpersoner får betala på checkräkningskrediter i bank. Denna brislande överensstämmelse med tyngdpunklen åt "fel håll" är inle godlagbar. Risken är uppenbar alt en gäldenär låter bli att beiala därför att detla lönar sig bäitre än atl på annal sätl tillgodose kreditbehovet. Betal ningsmoralen kan m.a.o. ävenlyras. På grund av det anförda avslyrker bankinspektionenförslaget atl begränsa avtalsfriheten såvitt gäller dröjsmälsränta. Likasåavsiyrks elt genomförande av § 8 i lagförslagel, varigenom olikadröjsmålsräntor skulle förekomma beroende av partskonstellalionen ifordringsförhållandel och varigenom dröjsmålsränta i vedertagen mening ipraktiken ej skulle utgå för privatpersoner. 5 1986/87. Entvingande reglering av dröjsmålsräntans storlek för konsumenter ska flllgodosetvå huvudsyften. Dels ska dröjsmålsräntan ha en återhållande inverkan påbenägenheten att slarva med betalningar och dels ska konsumenterna skyddas moloskäligt höga ränlor. Med hänsyn lill att den föreslagna räntenivån, diskontotjämte ett tiUägg av , får anses vara förhållandevis låg kaninle uteslutas, atl det s.k. spekulaflons-momentets (s. 90 ff) inverkan påbelalningsbenägenheten kan komma atl få störte betydelse än ulredningenanlagit. Fråga uppkommer således om inte "konsumenträntan" bör ligganärmare sedvanliga alternafiva krediter, t.ex. checkräkningskrediter. Härvidbör också beaklas risken för att de kostnader, som föranleds av att förfallnafordringar inte betalas i lid, i försia hand bör belasta försumliga gäldenäreroch inte hela konsumenlkol-lekflvet t. ex. i form av högre priser. RSVtUlstyrker i och för sig alt räntelagen görs tvingande till förmån förkonsumenter. Att så sker synes emellertid som mest angeläget när det gälleropåkallade och oförutsedda extra avgifier och ränlor vid icke räntelöpandefordringar. Vid avtal om räntelöpande krediter, t.ex. vanliga banklån, bordeföratsättningar finnas för att på annat sätt tillgodose konsumentens behov avskydd och, framförallt, upplysning om avtalets konsekvenser vid dröjsmål medbetalning. Det kan således ifrågasättas om behovel av tvingande regler är likastort för dessa fordringar. SPKansluter sig i princip till de överväganden som ligger bakom utredningsförslageti denna del. Att räntelagens bestämmelser blir tvingande tUl konsumenternasförmån undanröjer riskerna för att en konsument påtvingas orimligt betungandeextra förpliktelser för det fall vederbörande inte kan fullgöra sinbetalningsskyldighet inom utsatt tid. En sådan lagändring innebär enligtnämndens mening en värdefull förstärkning av konsumentskyddet allmänt setl ochansluter sig väl till den successiva utbyggnad av detla som på olikarättsområden ägl rum . Enprincipfråga som bör uppmärksammas i detta sammanhang gäller det förfaringssättsom innebär att förelag vid försenad betalning uiöver den procentuelltberäknade dröjsmålsräntan även debiterar en särskild förseningsavgift. Dettasystem har enligl vad SPK inhämtat blivit aUl vanligare . Omett beslul att göra räntelagens regler tvingande tiU konsumenternas förmånskall få avsedd effekt, torde även frågan om sådana tilläggsavgifter på någotsätt behöva beröras av bestämmelserna. Det framgår emellertid inle avbetänkandet om ulredningen övervägt denna fråga och, i så fall, hur den anseratt saken bör regleras. Ävenom SPK sålunda i stort är ense med utredningen om atl räntelagen bör vara tvingande fill konsumenternas förmån bUr enligl nämndens me ning de prakflska konsekvenserna därav i ett visst fall tveksamma. Delta gäller när den försenade betalningen avser en fordran som redan löper med en bestämd ränla, och den diskutabla effeklen sammanhänger med alt 66 dröjsmålsräntans nivå vidkonsumentförhållanden föraisätts bli klart lägre Prop. 1986/87:72 än förnärvarande. Medden föreslagna uppläggningen kommer underiåtelse av en privatperson atl i fldåterbetala eller avbetala exempelvis ett banklån i flertalet fall inte allmedföra någon annan konsekvens för gäldenären än atl den för lånel redangällande räntesatsen skaU tUlämpas också i fortsättningen. Del lorde emellertidenligt SPKs mening få anses rimUgt att försummelse från en låntagares sida attfullgöra sin skyldighet resulterar i en viss höjning av ränlesalsen, eftersomlånel annars - trots utebliven betalning - fortsätter att löpa utan någon somhelst negaflv effekt för gäldenären. Förbanklån och andra räntelöpande krediter synes sålunda en möjlighet även ifortsättningen böra finnas att i reversformulär och motsvarande dokumentsflpulera ell visst flllägg till den ursprangliga räntesatsen för det fall enprivatperson som gäldenär inle fullgör avtalad återbetalning. Etl sättatt tillgodose detla kan vara atl räntelagen får behålla sin disposi-flvakaraktär såvitt gäller dröjsmälsräntan i samband med ränlelöpande krediter,även när en privatperson är gäldenär. Samma syfte kan altemativt uppnås omlagen med upphävd dispositiviiel - kompletteras med en bestmmelse om all ettvisst lillägg lill den ursprangliga räntesatsen - t.ex. ett par procentenhetersförhöjning - får tas ul vid dröjsmål med betalning som avser räntelöpandefordringar. Genomdet förstnämnda alternativet skulle visserligen en differenflering i denpraktiska tillämpningen underlättas och störte hänsyn kunna tas tUl de skildafömtsättningarna vid olika typer av krediter. Mot bakgmnd av del som i detföregående anförts om problemet med s.k. förseningsavgifter torde dockräntelagens tvingande karaklär vid konsumentförhåUanden böra gälla generelltoch alltså även i samband med redan räntelöpande krediler. SPK vill därförförorda det andra av de i föregående stycke nämnda alternativen, dvs. införandei lagen av en särskild regel om atl etl par procentenheters tillägg till denför krediten gällande ränlesalsen får tas ul vid dröjsmål med betalning av upplupenfordran. förordade modifieringen av utredningsförslaget - med avseende på redanräntelöpande fordringar - synes behövlig vare sig man sänker fördröjsmälsränta i konsumentförhållanden så myckel jämfört med nulägel somutredningen föreslår eller godtar den avvikande uppläggning som SPKrekommenderar i det följande. Närdel gäller frågan om dröjsmälsräntans höjd innebär utredningsför slaget att den nu gällande huvudregeln, som sflpulerar en räntesats mot svarande aktuellt diskonto plus , skall ändras så atl tillägget till diskontot blir i de fall en privatperson är gäldenär eller borgenär. SPK biträdde för sin del 1983 det då framlagda förslaget att höja dröjsmålsräntan från den fidigare gällan de nivån, dvs. diskontot ökat med fyra procenlenheler. Nämnden framhöll därvid som angeläget atl de i räntelagens förarbeten uttryckta intentio nerna om denna räntas uppgift som påtryckningsmedel kunde vidmakthål las. Om denna effekt skall uppnås bör dröjsmälsräntan inte sättas lägre än den ränta som vid upptagande av reguljär kredii avtalas efter marknads mässiga grander. En lämplig jämförelsenorm synes härvid vara den ränle- 67 sats som lillämpas för checkräkningskredUer. Utöverfunktionen alt vara eU påtryckningsmedel mol långsamma beta- Prop. 1986/87:72lare har dröjsmålsräntan enligl lagens förarbeten också avsetls fylla uppgiflenatt ge borgenären täckning för de extra kostnader han får vidkännas på grund avförsenad betalning. Om dröjsmålsräntan inte räcker till för detta kan förelageni slället antas skaffa sig motsvarande kostnadsläckning genom högre påslag närman fastställer sina priser, låneräntor eller viUkor i övrigt. I så fallfrångås principen om att täckning så långl möjligl bör sökas där kostnadenuppstår, och effekten blir en ökad belastning på köpar- ellerlåntagarkollektivel som helhet. Enliglvad SPK inhämtat ligger räntenivån för checkräkningskreditersom lägst fyra och en halv procentenheter över gäUande diskonto och oftaytterligare någon eller några procentenheter högre. Det är sålunda uppenbartatt en dröjsmålsränta som översiiger diskontot med endasl två procentenheterinte uppfyller kravet atl kunna verka som påtryckningsmedel utan tvärtom kanuppfattas som ett för gäldenären mycket förmånligt pris för den exlrakredithan skaffar sig genom all, mer eller mindre frivilligt, eftersätta sinbetalningsskyldighet. Det är lika tydligt atl en ränta på denna nivå inlesvarar mol kravet atl borgenären den vägen skall få ersättning för sina avfördröjningen förorsakade kostnader utan i stället kan antas medverka flll atldessa kompenseras genom en generell höjning av prisnivån på vederbörandeförelags varor eller tjänster. FörSPK framstår det , i likhet med 1983, välbetänkt att man vid bestämmande avdröjsmålsräntans höjd beaktar de två kriterier som nämnts i del föregående,dvs. räntan bör fungera som elt påtryckningsmedel och den bör ge borgenärenkompensalion för merkostnader orsakade av försenad belalning. Nämnden har åandra sidan förslåelse för atl i vissa fall, när del gäller privatpersoner,betalning av en hög dröjsmålsränta kan innebära en opåräknad extra utgift somallvarligt påfrestar hushållets ekonomi och della lill följd av svårighetersom kan ha uppkommil utanför vederbörandes egen kontroll. Slutsatsen av detlaresonemang blir alt, med lanke på privatpersoners förhållanden, den nu gällandedröjsmålsräntan bör sänkas till en nivå som närmare anknyler till räntesatsenför checkräkningskrediler. Mol bakgrund av de förut återgivna uppgifterna omsistnämnda räntenivå synes en lämpUgt avvägd dröjsmålsränta kunna uigöras avaktuellt diskonto plus . Underförutsättning alt räntelagens bestämmelser, såsom föreslagits, alltjämt blirdispositiva såviit gäller affärsförbindelser meUan näringsidkare, torde någonannan norm för dröjsmälsräntans höjd än den som här förordats - diskonto - inte behöva anges i lagtexten. Del är visserligensannolikt att många företag och banker kan ha moliv för att flllämpa en högredröjsmålsränta i sina transakfloner med andra företag. kommer emellertidatt vara fullt möjligt även i fortsättningen, om räntelagen för denna ty avaffärsförhållanden får behålla sin disposiflva karaktär. Dettorde för övrigl kunna innebära en prakflsk fördel alt det inte i själva lagtexten anges två nivåmässigt klart åtskilda beräkningsnormer - enligt utredningsförslaget åtta respeklive två procentenheters tillägg till diskon tot mellan vilka ett val måsle göras varie gång en borgenär skall utfärda 68 Redan den i lagförslagels 8 § använda definilionen Prop.1986/87:72 "en privatperson i egenskap av konsumeni eller eljesi"antyder alt vissa tolkningsproblem kan länkas uppstå för borgenären, när detgäller alt i elt uppkommet dröjsmålsfall bedöma om den ena eller andraräntesatsen skall tillämpas. I gäldenärens intresse skulle givetvis ligga, medutredningsförslagets konstruktion, att söka tillvarata varie möjlighet atl blihänförd fill kategorin privatpersoner.