prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Så länge det begärda priset sammantaget håller sig inom denskälighelsnorm som följer av 5 § köplagen måste det med nämndens synsätt somregel anses ointressant för bedömningen av prisets skäUghet om säljaren i sinfaktura bakar in alla de olika administrativa och andra poster som prisetskall täcka eller om en av dessa poster anges särskilt. Ävenom sålunda i viss mån har en annan uppfattning än utredningen om vad somf. n. skall anses gälla, har nämnden inget emot att det för framtiden slås fastalt särskild faktureringsavgifl inle får tas ut. Med tanke redan på denirritation som dessa i sig blygsamma påslag uppenbarligen skapar mellan köpareoch säljare kan del vara lämpligt att koslnaden för fakturering får flyta in isjälva prisei för varan eller tjänsten liksom andra administrativa och kameralaomkosinader för den verksamhet det är fråga om. Med nämndens utgångspunktbehövs det dock en uttrycklig civUrätlslig bestämmelse som säger att engäldenär inte är skyldig att betala särskilt för fakturering av ett krav, medmindre partema har träffat avtal om detla. Huravida en sådan bestämmelse hörhemma i räntelagen kan diskuteras. Möjligen är en lämpligare placering ianslulning tiU bestämmelserna om priset i köplagen och konsumenttjänstlagen. Manbör vara medveten om att etl förbud mol atl ta ut faktureringsavgift är ägnatatt gynna kreditköpare framför kontantbeialande kunder. Anses en sådanfavorisering av kreditköpen mindre lämplig bör del möjligen övervägas att istället för förbud reglera rätten att ta ut faktureringsavgift på liknande sättsom har gjorts när det gäller rätten alt få ersättning för inkassokostnader. Detär också lämpligt alt näringsidkare blir föremål för ingripande enligl marknadsföringslagen, när han försöker atl kräva konsument på högre 144 ränla än denne är skyldigatt betala eller alt i fakturor o.d. utan stöd i Prop. 1986/87:72 avtaletkräva denne på allsköns extra avgtfter. Utredningeninnehåller förslag som skall motverka att konsumenter utan stöd av avtalavkrävs en särskild faktureringsavgtft i samband med att en vanlig räkningeller betalningspåminnelse skickas ut. RRV flilstyrker förslaget. RRV anserdock atl en sådan ordning bör gälla generellt och att varken en konsumeni elleren näringsidkare skall vara skyldig atl betala faktureringsavgtft om inte ensådan är avtalad eller kan anses vara gängse praxis i branschen. framhålleratt det verkligen är påkallat med den föreslagna regeln för att stävja"missbmket" med fakturaavgifter m.m. Såvittgäller lagsttftningstekniken vänder sig Handelskammaren mot föreskriften ill §att etl krav på ränta utöver vad som följer av räntelagen skaU anses utgöra ensådan handling som avses i 2 § marknadsföringslagen (1985:1418).Marknadsföringslagen är tiUämplig på marknadsföringsåtgärder, dvs. ålgärdersom vidlas av en näringsidkare och är ägnade att främja avsättningen av hansprodukter. Eftersom ett krav på ränta inte är en sådan handling, bör inleheller en hänvisning tiU denna lag ske. Samma förhållande gäller krav påfakturaavgift. Påanförda skäl avstyrker Handelskammaren förslaget. Stockholmskommun, juridiska avdelningen Räntelagsulredningenföreslår ändringar flll skydd för konsumentema. ligger i Unje medutvecklingen i övrigt inom konsumentområdet. Vissa av de föreslagna reglemakan, från de synpunkter juridiska avdelningen har att beakla, tillstyrkas. beträffande det uttryckliga förbudet för en näringsidkare atlutan avtalsstöd kräva en konsument på särskild avgift för faktura eller annanliknande avgifi. Det kan tfrågasättas om det finns skäl att från regleringenundanta förhållanden där båda parter är näringsidkare. I11 § i förslaget till räntelag stadgas att etl krav mot en konsument på ränta som utformats enligt de regler som gäller för krav mol näringsidkare automatiskt innebär en sådan handling som avses i 2 § marknadsföringsla- 145 10 1986/87. gen.Om lagförslaget genomförs i denna del kommer staden inle kunna Prop.1986/87:72 undvika all i en slor mängd fall göra sig skyldig tilllagöverträdelser. En sådan utformning av lagstiftningen kan inte accepteras. Stockholmskommun, drätselnämnden (Kammarkontoret) Skyldighelatt erlägga särskild avgift (expeditionsavgtft, aviseringsavgift, etc), förfaktura/räkning eller annan betalningspåminnelse anges ibland i författning.Exempel härpå är de statliga studiestöds- och bostadsfinansieringsområdena.Utan sådant författningsstöd och utan avtal om atl avgift skall erläggas saknasgrand för debitering härav. Såtillvida innehållerutredningens förslag i dessa delar inget nytl. Förslagen syflar därför närmasttUl att tydligare än klargöra behovet av avtal ellerförfaltningsstöd för åtgärden. Kammarkontoretsmening är att beträffande påminnelse då betalningstiden försutflts måslesärskild avgifi utan vidare kunna uttas. Detta bl.a. eftersom åtgärdenaktualiseras först efter del att gäldenären inte gjort rätt för sig och som enföljd härav åsamkat betalningsmottagaren merkostnader och kanske andraolägenheler. Någon skyldighel att framställa och skicka sådanbetalningspåminnelse föreligger för övrigt inte utan åtgärden är mer att se somen extra service - till extra kostnad - tiU den försundige gäldenären. Dettaalltså innan egenlliga, mycket dyrbarare, inkassokrav vidtar. förväg och i särskilt avtal behöva reglera denna specieUa fråga somandra av räntelagens nu dispositiva regler eventuellt görs tvingande och därförinte initierar avtal, framstår därmed inte som önskvärt ur vare siggäldenärens eller borgenärens synpunkt. Ifrågavarande"Ersäitning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmareföreskriver" (Lag om ersättning för inkassokostnader m.m. -SFS 1981:739).Sedan den 1 juli 1984 är avgtften högst (SFS 1984:265). En visspåtryckningseffekt har den därför. Och detta är ju meningen liksom vid"tradifloneUa" inkassoålgärder som ju också aktualiseras först dåviss tid förflutit från det betalningstiden försuttits. Utredningeninnehåller ett förslag som skaU motverka att konsumenter utan stöd av avtalavkrävs en särskild faktureringsavgtft i samband med att en vanlig räkningeller betalningspåminnelse skickas ut. Tanken är att sådana rättsligt ograndadekrav enligt vad som föreslås uttryckligen fastslås i förslaget till lagtextalltid skall anses som en otUlbörlig handUng enligt marknadsföringslagen. Styrelsenanser atl den föreslagna ordningen är onödigt omständig och tillkrånglad. Hänvisning flll andra lagar bör undvikas i lagsttftning av förevarande slag. Icke avtalade faktureringsavgtfler bör uttryckligen för otillåtna. anseratt bestämmelsen bör utgå och anför atl det är fråga om en marknadsrättsligreglering som inte har hemort i räntelagen. harinte funnit skäl till erinran. Dennya bestämmelsen ill § om särskilda fakturaavgtfler m. m. är i sig bra ochvälmotiverad. ifrågasätter dock om den har sin nalurliga plats iräntelagen. En fakturaavgtfl är avsedd att läcka en administrativ kostnad ochinte en ränteförlust. Bestämmelsen blir svår atl hitta, undan-stoppad iräntelagen. Detär välkommet med en lagreglering rörande fakturaavgifter men ställersig frågande till om den hör hemma i räntelagen. , , ,, och EnligtII § i lagförslaget skall bl.a. ett krav från ennäringsidkare mot en konsumeni på högre ränta än vad som följer av lagen ansesutgöra en sådan handling som avses i 2 § marknadsföringslagen. För den händelseräntelagens bestämmelser trots vad som ovan anförts görs tvingande, kan delenligt vår mening i och för sig vara motiverat med en näringsrättsUgsanktionsregel mot krav som slår i slrid med lagen. Den av utredningsmannenföreslagna konstruktionen av en sådan regel måsle dock avstyrkas. Med stöd av 2 §marknadsföringslagen kan en näringsidkare som vid "marknadsföring" av sina produkter vidtar en ålgärd "som genomatt strida mot god affärssed eller på annal sätt är otUlbörlig mot konsumenter eller näringsidkare" förbjudas alt fortsätta därmed. Ett centralt begrepp för bestämmelsens tUlämpning är givelvis "marknadsföring". Härmed avses åtgärder som är ägnade atl främja avsättningen av näringsidkarens produkter (prop. 1970:57 s. 64). Detta innebär att del skall vara fråga om åtgärder som en näringsidkare vidtar före själva avtalsslutet. Åtgärder från näringsidkaren efter denna tidpunkt utgör inte marknadsföring i lagens mening. Ett krav på dröjsmålsränta torde så gott som undantagslöst ställas långt efter avtalsslutet. Det är dock självfallet inte ovanligt att storlekenav eventueU dröjsmålsränta presenteras före avtalsslutet. Det är emellertid osäkert om en sådan presentation kan betecknas som ett "krav." I vartfall är en sådan presenlation inte ägnad alt främja avsättningen av näringsid- 147 Del kandärför konstateras all krav på dröjsmålsränta Prop. 1986/87:72definitionsmässigt inte utgör en marknadsföringsåtgärd. Ulredningensynes i vart fall ha insett att del är tveksamt om krav på ränta kan ansesutgöra marknadsföring och därför kommit till slutsatsen att det fordrasuttryckligt lagstöd för att göra marknadsföringslagen tillämplig i sammanhanget.Som stöd för sitt förslag har utredningen bl.a. hänvisat fill alt det inom denspeciella avtalsrätten finns etl antal bestämmelser där marknadsföringslagenssankfionssyslem uttryckligen gjorts fillämpligl på vissa ageranden av ennäringsidkare. De ageranden som här avses skiljer sig emellertid från krav pådröjsmålsränta genom att i de flesta fallen kunna sorteras in under deträttsliga begreppet marknadsföring eller i vart fall (t.ex. när det gäUer vissi konsumentförsäkringslagen avsedd informaflon) till sin natur vara starktbesläktade med marknadsföringen. Den av utredningen föreslagna konstraktionenav en näringsrältslig sanktionsregel innebär således något principiellt nytt,varigenom 2 § marknadsföringslagen görs tUlämplig på en typ av åtgärd som lagenaldrig varit avsedd för. En sådan lagstiftningsteknik kan enligl vår meninginte accepteras. 11§ skaU också enligt utredningens förslag vara tUlämplig på krav mot konsumenisom avser särskUd avgift för faktura eller eljest för avisering eller annan betalningspåminnelsesom inte är inkassoåtgärd enligt inkassolagen såvida inle särskilt avtalträffats om att sådan avgtft skall utgå. Inte heller denna typ av krav från ennäringsidkare utgör någon marknadsföringsåtgärd i rättslig mening. Av sammaskäl som anförts vad gäller krav på dröjsmålsränla måste därför förslagetavstyrkas. HärtUl kommer att vi delar experten uppfattning att fråganom faktureringsavgifter liksom andra avgtfter som kan tillkomma i första handär ett irtforma-tionsproblem. Enligl vår mening kan det för övrigt inteuteslutas att det är möjligt att utan en specialregel av föreslagentyp lösa slora delar av detta informationsproblem med 2 § marknadsföringslagen;en näringsidkares underlåtenhet att i samband med avtalsslutet (dvs. vid denegenlliga marknadsföringen) upplysa om tillkommande avgtfter skulle nämligen ivissa fall eventuellt kunna bedömas som otillbörlig i marknadsföringslagensmening (se m.fl. Praktisk Marknadsräll 4:e uppl. 1985 s. 136). Organisationernafår med anledning av det sagda avstyrka genomförandet av 11 § i lagförslaget. hardessutom för egen del anfört atl frågan om faktureringsavgifl överhuvudtagetinte hör hemma i en lagstiftning som rör ränteproblematiken. TCOnoterar med tillfredsställelse att utredningen försökt ta itu med del tilltagande ofoget atl ulan slöd i avtal avkräva konsumentema en särskild fakturaavgift i samband med alt en vanlig räkning eller betalningspåmin nelse skickas ul. Beträffandedet förslag som ulredningen lägger fram när det gäller krav på särskilt avtalmellan näringsidkare och konsument för uttagande av fakturaavgift m.m. viU viframhålla följande. Vi har uppfatlat förslaget så altförhandlingsöverenskommelser som träffas mellan bostadsföretag ochhyresgästförening är atl jämställa med sådant avtal som utredningen avser. Viutgår också ifrån att om utredningens förslag också blir lag kommer del av lagensförarbeten alt framgå att så är fallet. Viutgår tfrån alt särskilt avtal inte behöver träffas med vaoe särskild hyresgästom uttagande av faktureringsavgift m.m. om överenskommelse träffats härommellan hyresvärd och hyresgästförening. Delär också positivt atl en regel införs som motverkar att fakturaavgift förräkning eller betalningspåminnelse las ut om inte särskilt avtal om dettaträffats. haringet att erinra mol förslagel. Förbundet vill emellertid begagna tillfälletfästa uppmärksamheten på att det måhända kan vara på sin plats med ettförtydligande av förslagel ill § 3 p., såtillvida det klarare skall framgå atlden betalningsskyldige skall, redan då avtal om t.ex. reparation träffas,undertättas om att faktureringsavgift ullages, om kontant betalning inte skervid avhämlandel av reparaflonsobjeklel samt att, avtal om faktureringsavgiftsom träffas först när varan avhämlas, inte binder kunden. Konsumentemamåste få klart för sig atl ett vUlkor inte är avtalat - och alltså intebindande bara för att säljaren tagit upp del i sin faktura. Om alla blevmedvetna om att man i princip inte är skyldig att betala mer än vad somöverenskommits vid köptillfallet, skuHe konsumentema våga vägra beiala tidigareicke avtalade avgtfter och dröjsmålsräntor. Näringsidkarna skulle sannoliktockså bli mera försiktiga då det gäller att påföra kunderna sådana. Altinformera allmänheten om gällande rätt borde närmast vara en uppgift för . FörslagetinnehåUer vidare en särbestämmelse om s.k. faktureringsavgift (11 §). Krav på sådan avgifi får inte framställas "såvida inle särskiltavtal träffats om atl sådan avgifi skall utgå". Förbundel finner förslagetsvårför ståeligt. Antingen har väl avtal träffals om faklureringsavgiflen eller också inle. Om avtal har träffats behöver väl dessutom inle etl "särskUt"avtal 149 träffasför att faktureringsavgtfien skall kunna krävas. Man behöver väl Prop. 1986/87:72inte avtala om avgtften två gånger? Däremot kan det i det enskilda fallet varatveksamt om ett avtalsviUkor som införs först i fakturan över huvud fårrättslig verkan. Men detta är något som enligt förbundet måste lösas generelltgenom vanlig avtalstolkning. Försök att lösa problematiken genomsärbestämmelser av den art som föreslås skapar endast förvuring. Räntelagsutredningenföreslår att näringidkaren inte skall få framställa krav mot en konsument somavser särskild avgtft för faktura eller eljest för avisering eller annanbetalningspåminnelse, som inte är inkassoåtgärd enligt inkassolagen, såvidainte särskilt avtal träffats om att sådan avgift skall ulgå. Förslagetmotiveras med att regeln skaU motverka del tilllagande ofoget att utan stöd iavtal avkräva konsumenten en särskild fakturaavgift i samband med att en vanligräkning eller betalningspåminnelse skickas ut. Föreningenavstyrker även detta förslag. EnUgt föreningens mening är det nämligen sedan enlång fid tillbaka regel att borgenären uttager en särskild avgift för fakturaeUer eljest för avisering eller annan betalningspåminnelse. Föreningen finnerdet bättre att denna faktureringsavgtft uttages separat än att avgiften"inbakas" i priset. Föreningen har heller inte genom sina medlemmarkunnat konstatera några avigsidor med uttagande av särskild avgift. Det ärockså ytterst sällan som några konsumenter har invändningar mot denna. Detfinns anledning att erinra om atl del även finns andra typer av avgifter som kantUlkomma i olika sammanhang, t.ex. avgtfter för transport, andrafraktkostnader, porto, avgtft för rekommenderad försändelse. Det vore enliglföreningens mening alltför otympligt atl i fall där skriftliga avtal ejupprällas särskilt avtala om denna typ av avgifter. Föreningen kan inte finnaatt det vore meningsfullt och ändamålsenligt att frångå nuvarande praxis attdebitera ovannämnda avgtfter. gäller givelvis särskilt i de fall därkonsumenten tidigare haft anledning atl anlita borgenären och därför kännerflll atl avgift uttages. Ivår bransch förekommer i stor utsträckning s.k. påminnelseavgifter, vUka enligtutredningsförslaget skulle förbjudas för kategorin "konsumenter"såvida inte särskih avtal om sådana träffats (t.ex. i leveransbe-stämmelsema). Datainspektionenhar emellertid meddelat oss att sådana avgifter redan enligtinkassolagen inte får debiterats med mindre detta uttryckligen anges ileveransavtal e.d. Detta gäller oberoende av om kunden är "konsument"eller näringsidkare. anser att de kostnader som föranleds av försumliga betalare också bör bäras av dessa och ej av andra kan vi inle finna del oskäligt att debitera även "konsumenter" påminnelseavgtfler. Med hän syn tiU Datainspektionens ståndpunkt skuUe del dock bli nödvändigl atl 150 anflngen slopa allapåminnelseavgtfler eller att specificera dessa i leverans- Prop. 1986/87:72beslämmelsema för alla konsumentkategorier. Ur elleverantöremas synpunktförefaller sålunda inte bestämmelserna i § 11 om påminnelseavgifter fyUa någonfunktion. Enprecisering av evenluell avgifi för betalningspåminnelse med den noggrannhetsom utredningen fömtsätter (se specialmotiveringen 7.1.7 sista stycket) finnervi dessulom orimlig vid en masshanlering som eldistributionen, SärskiU medhänsyn fiU önskemål om enhetliga leveransbestämmelser ocheftersom eventuell oskälig tillämpning kan beivras genom hänvändelse tUlStatens ström. Medhänsyn tiU att många personer krävs på i förhand ej avtalad faktureringsavgtftoch i god tro betalar, är paragrafen välmotiverad. anserbestämmelserna väl motiverade. Dessutomanser vi det vara nödvändigt alt det i lag nu kan klargöras reglema föruttagande av faktureringsavgifter. Många konsumenter har upprörts över företagsbeteenden i samband med krav, och konsumenlvägledare har efterlyst klargöranderegler på denna punkt. Ulredningenvänder sig mot "det tilllagande ofoget att utan stöd i avtal avkrävakonsumenterna en särskild fakturaavgift i samband med alt en vanlig räkningeller betalningspåminnelse skickas ut". Sådana krav anses rättsligenogrundade och skulle enligt förslaget allfid betraktas som en otillbörlighandUng enligt marknadsföringslagen. Ulredningen har föratsatt all avgiften tasut för "bestyren att skriva ul och expediera själva fakturan". Utredningennämner över huvud taget inte att avgiften också skall täcka ett antal andrakostnader, t.ex. för följande moment, som tUlkommer, om leveransema faktureras,jämfört med om de betalas kontant: - I förekommande fall tillverkning och expediering avkontokort och personkont - Datorsystem på depåer och bensinstafloner Dekosinader som uppstår på grund av ovanstående moment är betydan- 151 Det finns ingen sakliggmnd för atl de kunder som önskar att leveran- Prop. serna skall faktureras,icke skulle betala de kostnader som därigenom Enligt11 § förslaget till räntelag skall näringsrättsliga förbud kunna meddelas moldels ograndade krav på ränla, dels krav på fakturaavgtfler o.d.Marknadsdomstolen delar utredningens uppfattning att regler av detta slagbehövs. Frågan om även s.k. förseningsavgifter och andra tiUäggsavgifter skallomfattas av reglema bör övervägas. Förslagetatt anknyta denna reglering lill marknadsföringslagen (MFL) är diskutabelt. Somantyds i betänkandet (s. 134) är det principieUl tveksamt att beivraförseelser mot uttryckliga lagregler i denna form. Så har dock sketl tidigareoch finner inte anledning att direkt avstyrka del nu aktueUaförslaget. Reglerna bör dock få en något annan utformning än som föreslagits.Enligt förslagel skall krav som anges i 11 § anses utgöra en sådan handling somavses i 2 § MFL. Denna formulering torde fömtsätta att kravet skulle kunnabetraktas som en handling vid marknadsföring, varmed förstås saluhåUande ochåtgärder med syfle all främja avsättningen av en nytflghet (prop. 1975/76:34 s.124). Del är dock uppenbart att här inle är fråga om handlingar av denna karaktär.Utredningen hänvisar tiU 9 § konsumentkrediflagen och tiU 8 § konsumentförsäkringslagen.Den förta bestämmelsen anger atl försäljning av vara på kredit utan atlföreskriven kontantinsats tas ut skall anses utgöra handling som avses i 2 §MFL. Det förfarande som regleras i bestämmelsen hänför sig till tidpunkten dåvaran säljs och kan därför sägas vara en form av marknadsföring. 8 §konsumentförsäkringslagen, som behandlar även underlåtenhet att lämnainformation som skall ges efter att avtal har träffats, haren annankonstmkflon. Där föreskrivs atl vid sådan underlåtenhet skaU vad som föreskrivsi marknadsföringslagen om underlåtenhet att lämna information vidmarknadsföring tiUämpas (jfr. 7 § konsumentkreditlagen). Marknadsdomstolenförordar att den föreslagna 11 § ändras efter mönster från 8 §konsumentförsäkringslagen. Möjligen är det därvid tillräckligt att orden"anses utgöra" i lagtexten ersätts med "anses likställtmed". 5 Ränta på skadestånd i anledning av brott Vadsom är av särskUl intresse för åklagarna är naturligen förslagel om att ränta på en fordran som avser skadestånd i anledning av uppsåtligt brott skall utgå från den dag skadan uppkom. För den som begår en straffbar gäming med uppsåt att åstadkomma en skada utgör denna även etl önskat resultat. Det framstår inte minsl mot denna bakgrund som rimligt att ränta skall utgå från skadedagen. Erfarenheterna från , där en sådan 152 regel redan finns, uppgesvara goda. Det är slutligen flltfredsställande med Prop. 1986/87:72 enentydig och från utredningssynpunkt oftast enkel regel. Ilagförslaget föreslås etl tillägg lill 4 § 2 st. räntelagen av innebörd attränla på skadeståndsfordran som uppkommil p.g.a. uppsåtligt brott skall ulgåfrån den dag skadan uppkom. Det har, såsom framhålls i betänkandet, ofta frånbankhåll påtalats del oskäliga i att ränta på skadestånd med anledning avbrott, t.ex. checkbedrägeri, normak ej yrkas för lid innan stämning i måleldelgetts gärningsmannen. Det framlagda förslaget undanröjer nu förekommande -juridiska och prakflska - hinder för en ränteberäkning redan från den dagskadan anställdes. Då del p.g.a. att en gärningsman varit okänd eller håUilsig undan, ofta kunnat gå relativt lång fld innan ränteberäkningen kommitigång, är förslaget att välkomna. haringa erinringar mot förslagel. Räntelagenska omfalta alla slags fordringar på förmögenhetsrättens områ de. När det emellertid gäUer s.k. utomobligatoriskt skadestånd finns sär skilda regler om förebringande av ulredning m.m. Även i övrigt är frågan om ränta på skadestånd i anledning av t.ex. brott av särskild karaktär. KFM anser, att skadeståndsränta med fördel kan regleras i skadeståndsla gen med naturiig anknytning till olika typer av utomobligatoriska skade stånd. Styrelsenhar ingen erinran mot förslaget att ränla på skadestånd på gmnd av uppsåtligtbrott skall utgå från den dag då skadan uppkom. Slyrelsen konstaterar dock attbestämmelsen kan bli svår att lillämpa på l.ex. skadestånd på grund avmiljöbrotl. anseratt tillägget flll 4 § andra stycket avseende skada i anledning av uppsåtligtbrott är motiverat. Ibetänkandet föreslås vidare att det i räntelagen införs en uttrycklig regel avinnebörd alt ränta på skadestånd i anledning av uppsåtligt brott skall utgåfrån dagen då skadan uppkom, oberoende av om krav framställts eller utredninglagts fram. Rättsläget är oklart på detla område, vilket i praktikeninnebär alt ränta regelmässigt utdöms för delgivning av stämning. Sparbanksföreningenär i hög grad positiv fill detta förslag och tillstyrker därför lagsttftning. Enligt4 § skall ränta på fordran avseende skadestånd i anledning av uppsåfligt brottutgå från "den dag skadan uppkom". Detta uttryckssätt är oprecisl ochtorde kunna ge upphov lill lolkningslvister. Om därmed avses tidpunkten för denskadegörande handlingen vUket moiiven tyder på bör detta anges direkt ilagtexten. Den föreslagna regeln synes motiverad när del gäller sak- eller renförmögenhetsskada. I fråga om personskada med succesivt förfallandeersättningsbelopp och med invaliditelsersätt-ning, som ofta torde komma altförfalla vid en lidpunkt som ligger avsevärt senare än den skadegörandehandlingen, passar däremot regeln mindre väl.