prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — RBpräglas i hög grad av vad man bmkar kalla koncentrations- ochomedelbarhetsprinciperna, vilka i huvudsak innebär att domen i huvudförhandlingsmålskall grundas endast på vad som läggs fram vid en huvudförhandling, som hällsinom loppet av en så kort tidsrymd som möjligt. Vi föreslår uppmjukningar idessa principer i flera hänseenden, men vi vill betona att det i deallra flesta fall är en fördel för möjligheterna att åstadkomma en materielltriktig dom att principerna upprätthålls. Det normala bör således även framgentvara att det material som skall ligga till gmnd för avgörandet av ett målskall läggas fram vid en huvudförhandling. Avsteg från detta bör fågöras när processekonomiska skäl starkt talar för det och det dessutom kan skeutan att möjligheterna minskar alt komma fram till en materiellt riklig dom imålet. Enligtnu gällande ordning finns vissa möjligheter att vid en huvud- 274 förhandlingunderlåta att upprepa det som har sagts vid ett förberedd- Prop. 1986/87: 89sesammanträde. Detta gäller i fråga om det som kallas huvudförhandling iförenklad form. En sådan förhandling kan hållas i samband med ettsammanträde för förberedelse eller från ett sådant sammanträde.Vi föreslär att den strikta femlondagarsgränsen mjukas upp. Rätten och parternaföreslås få ökade möjligheter att med hänsyn till förhållandena i det enskildafallet bestämma i vad mån man kan underlåta att vid huvudförhandlingen upprepadet som sades vid det föregående förberedelsesammanträdet. Enstrikt femtondagarsgräns gäller Ln. också i fråga om tillåtna uppehåll i enhuvudförhandling. Har uppehåll gjorts i sammanlagt mästehuvudförhandlingen tas om frän början. Även i detta hänseende föreslär vi enfiexibel regel som gör det möjligt för rätten och parterna att ta hänsyn tillförhållandena i det enskilda målet. Principen bör dock enligt förslaget varaatt huvudförhandlingen skall pågå på ett så koncentrerat sätt som möjligt, vidlångvariga huvudförhandlingar i regel minst . Enligtnu gällande regler i RB måste all skriftlig bevisning som åberopas föredrasvid huvudförhandlingen i målet. Vi föreslär regler som gör det möjligt attunderlåta sädan föredragning, om rättens ledamöter tagit del av bevisningen iförväg, parterna medger det samt rätten med hänsyn till särskildaomständigheter finner det lämpligt. Principenbör enligt förslaget alltjämt vara att muntlig bevisning skall tas uppomedelbart inför rätten vid huvudförhandlingen, eftersom möjligheterna till enmeningsfull bevisprövning då är bäst. Vi föreslår att man i ökad utsträckningfår möjlighet att i stället ta upp bevisningen utom huvudförhandlingen antingen under förberedelsen eller vid en huvudförhandling som inställs omprocessekonomiska skäl starkt talar för det och syftet med bevisupptagningenändå blir i allt väsentligt uppnått. Vidare föreslår vi en försiktiguppmjukning av förbudet mot att i rättegång åberopa s.k. skriftligavittnesberättelser. Viföreslår att reglerna om huvudförhandlingens gång mjukas upp, så att rätten fårstörre möjlighet än att välja en handläggningsordning som passar i detenskilda fallet. Vidare föreslås den tilltalade i brottmål få en uttryckligrätt till s.k. kompletterande sakframställning. Somen uppmjukning av omedelbarhetsprincipen föreslär vi slutligen att rätten ivissa fall, när det efter huvudförhandlingens slut uppdagas ett behov av attkomplettera processmaterialet, bör ha möjlighet att inhämta ytterligarebehövlig utredning på ett enkelt sätt, t.ex. genom telefonsamtal. Detta gällerdock endast när utredningen är av ringa omfattning. I annat fall får fortsatthuvudförhandling hållas. Ytterligareett förslag som medger ökat hänsynstagande till förhållan dena i det enskilda målet gäller rättens domförhet i tvistemål. F.n. består rätten i mäl som handläggs enligt RB av tre domare vid huvudförhandling. Rätten är dock domför med en enda domare vid huvudförhandling i förenklad form, dvs. en huvudförhandling som hålls från avslutandet av ett förberedelsesammanträde. Enligt vår mening finns det inga skäl att knyta domförheten till sådana rekvisit. Det avgörande måste i stället vara det enskilda målets svårighetsgrad. Vi föreslär därför en regel, enligt vilken rätten vid huvudförhandling är 275 domförmed endast en lagfaren domare, om detta är tillräckligt med Prop.1986/87:89 hänsyntill målets omfattning och svårighetsgrad. Om målet inte är av enkelbeskaffenhet, krävs dock parternas samtycke för att målet skall fä avgörasav en enda domare. Någon särskild domförhetsregel för mål om småvärden - av det slag som Ln. finns i småmälslagen - bör enligt vår Äveni tvistemål som skall avgöras på handlingarna knyts enligt förslagetdomförheten till målets beskaffenhet. Presumtionen föreslås dock i dessa fallvara att en enda domare kan avgöra målet. Endast om någon part begär det ellerrätten finner det nödvändigt skall målet avgöras av tre domare. I blankettmålskall rätten enligt förslaget alltid bestå av en enda domare, som inte behövervara lagfaren. Vidareföreslår vi en uppmjukning av den nu gällande regeln att frågor omprocesshinder alltid skall prövas före frågor rörande själva saken. Förslaget idenna del som är motiverat av processekonomiska faktorer - innebär aU rätteni vissa fail får underlåta att ta ställning till en svårbedömd fråga omprocesshinder om det ändå är uppenbart att käromålet skall ogillas. Liksomvi förordar att man inte skall behöva hålla huvudförhandling om sådan inte ärnödvändig, föreslär vi att rätten över huvud taget inte skall behöva hörasvaranden om detta inte behövs. Om sålunda en ansökan är uppenbart ogrundad ochbristen inte kommer att kunna rättas till under processen, tjänar det nuvarandeobligatoriska kravet på svarandens hörande inte något praktiskt syfte. Enligtvårt förslag skall rätten i dessa fall kunna ogilla käromålet utan att rättenförst utfärdat stämning på svaranden. Ettpraktiskt problem när det gäller brottmålen är att rättegångarna genomtilläggsåtal (dvs. med nu gällande terminologi utvidgning av åtal) eller avandra skäl ofta blir onödigt omfattande, vilket medför att avgörandet avmålen uppskjuts. Som regelsystemet är uppbyggt är möjligheterna att delaupp handläggningen i olika rättegångar ofta begränsade. Vi föreslår vissaklargörande regler som bör leda till att handläggningen bättre än f n. kanordnas på ett rationellt sätt utan att det behöver medföra svårigheter attbestämma en lämplig påföljd. Närdet gäller avskrivning av brottmål efter det att åklagaren lagt ned åtalet ärdet Ln. ett praktiskt problem att rätten först måste fråga målsäganden omdenne vill överta åtalet, innan mälet kan avskrivas. Vi föreslår attregelsystemet förenklas så att målsäganden i det angivna lägel inte behöverhöras. Sanktionersom medel att effektivisera förfarandet Eneffektiv sanktion för att förmå en part i ett dispositivt tvistemål att uppfylla en prestation i rättegången är att ge honom ett föreläggande vid påföljd av tredskodom, eller med vår terminologi förenklad dom. Enligt RB kan ett sådant föreläggande ges endast när det gäller inställel se till förhandling, medan man i smämäl även kan förelägga part att avge ett skriftligt yttrande vid påföljd av förenklad dom. Vi föreslär att sist nämnda möjlighet införs i fråga om samtliga dispositiva tvistemål. samma sätt som när detgäller förberedelse i förenklad form bör inte Prop. 1986/87: 89 alltförlåga krav ställas på kvaliteten av ett skriftligt yttrande. För att denförelagde skall undgå förenklad dom bör det alltså enligt förslaget inte räckamed ett blankt bestridande e.d. Liksomenligt gällande rätt finns det enligt vårt förslag möjlighet atl i vissa fallavgöra mål genom ett materiellt gmndat avgörande, när en part uteblir frånhuvudförhandling. För tvistemålens del inskränker sig denna möjlighel enligtförslaget liksom enligt gällande praxis till indispositiva tvistemål, därtillfredsställande utredning kan förebringas även utan partens medverkan. Påbrottmälssidan följer vi förslagen i en nyligen framlagd proposition påområdet (prop. 1981/82:105), vilken grundas på en av oss framlagd promemoria.Detta innebär att brottmål föresläs kunna avgöras utan den tilltalades närvarovid huvudförhandling, om det inte kommer i fräga att ådöma annan påföljd änböter, villkorlig dom eller skyddstillsyn, eller under vissa fömtsättningar etl kortare fängelsestraff. Tillsanktionssystemet hör också vissa regler om kostnadsansvar för försumligaparter m.fl. Våra förslag i den delen redovisas i det följande under mbriken"Vissa frågor om rättegångskostnader". Enspeciell typ av sanktioner är preklusionsregler, dvs. regler som avskär en partfrån vissa rättigheter. Det finns redan nu fiera sådana regler i balken. 1syfte att ge domstolarna effektivare vapen i händerna mot försumliga ellerobstmerande parter föreslär vi en helt ny regel. Enligt förslaget kan rättenunder förberedelsen i dispositiva tvistemål ge part vad vi kallar ettslutföreläggande. Med detta menar vi ett föreläggande för parten att slutligtbestämma sin talan i processen, både i vad avser yrkanden, gmnder ochbevisning. Efter det att tiden för yttrande över ett sådant föreläggande hargätt ut, har parten enligt förslaget i princip inte rätt att åberopa nya gmndereller ny bevisning till stöd för sin talan. Han drabbas med andra ord av enpreklusionspåföljd. Slutföreläggande är enligt förslaget avsett att användasendast när det, med hänsyn till det sätt på vilket parten tidigare under processenutfört sin talan, finns särskild anledning till det. Denna typ av preklusion äralltså avsedd att drabba bara sådana parter som försöker förhala ett avgörandeeller som uppsåtligen eller av försumlighet bedriver en illojal processföring.Preklusionen bryts enligt förslaget, om parten kan visa giltig ursäkt för sittdröjsmål med att åberopa den nya gmnden eller den nya bevisningen. Detfinns f n. en preklusionsregel i RB, enligt vilken part vid huvudförhandling itingsrätten inte får åberopa en ny omständighet eller ett nytt bevis underpågående huvudförhandling, om det kan antas att dröjsmålet med åberopandetskett i otillbörligt syfte. Enligt vårt förslag utsträcks denna preklusion tillatt gälla även vid grov vårdslöshet. Fördomstolsarbetets effektivitet är del väsentligt att planerade och förberedda förhandlingar kan genomföras. Som förhållandena är Ln. måste många förhandlingar inställas därför att parter och andra som skall närvara inte infinner sig. Nuvarande sanktioner som främst består i viten och rättegängskostnadsansvar när det gäller parterna samt böter och skadestånd när det gäller vittnen och sakkunniga fungerar inte tillfredsställande. Vi föreslår ett enhetligt sanktionssystem byggt på vi tesinstitutet. Vitena fömtsatts enligt vårt förslag bli avsevärt högre än t-. och lägst motsvara dekostnader som den uteblivna inställelsen Prop. 1986/87:89 orsakarstatsverket. Ett taxesystem fömtsatts bli fastställt genom särskild förordning. Även regierna om utdömande av vite effektiviseras i fiera hänseenden. Ivissa fall särskilt när det rör sig om s.k. bötesimmuna personer räcker detofta inte med ekonomiska sanktioner av vitets typ. I de flesta sådana fallfinns det redan med nu gällande regler möjligheter till hämtning. Vi föresläratt hämtningsinstitutet effektiviseras sä att polismyndighet om det behövs kan få tillåtelse att omhänderta den som skall hämtas redan dagen föreförhandlingen. Förslag som huvudsakligen gäller rättssäkerhetsfrågor Enligtnu gällande regler skall åklagaren i samband med att åtal väcks ge in helaprotokollet från förundersökningen till rätten. Denna ordning motiveras dels avatt rätten behöver uppgifter från fömndersökningen för att kunna vidta åtgärderinför målets avgörande och dels av att rätten skall kunna kontrollera attfömndersökningen varit tillräckligt ingående. Man har i olika sammanhangframfört kritik mot de gällande bestämmelserna i detta hänseende, främst medargumentet att domaren när han läser fömndersökningsprotokollet riskeraratt få en fömtfattad mening om den tilltalades skuld. Vidare innebär denomständigheten att förundersökningsprotokollet alltid ges in att domstolarnabelastas med en hel del onödigt material, eftersom rätten i mänga främsterkända mäl inte har behov av att ta del av protokollet. Det är emellertidkänt att många domare aldrig tar del av fömndersökningsprotokollet eller gördet i bara mycket begränsad utsträckning. Utvecklingenför brottmålens del har under av flera skäl gått åt dethållet att ansvaret för utredningens fullständighet mer och mer lagts päparterna. Rättens behov av att genom fömndersökningsprotokollet kontrollera omutredningen i målet är tillräcklig har i praktiken minskat radikalt. Undersådana förhållanden bör det enligt vår mening vara möjligt att överge dennuvarande ordningen, där hela fömndersökningsprotokollet alltid ges in tillrätten, och i stället tillgodose det övriga informationsbehov rätten kan haföre huvudförhandlingen på annal sätt. Detsom frän rättssäkerhetssynpunkt framstår som särskilt betänkligt med nuvarandeordning är att rätten får tillgång även till material som rör icke åtaladebrott. Sådant material bör enligt vår mening aldrig få ges in och behöverheller inte ersättas av något annat. Möjligen är detta innebörden redan avgällande rätt. Riskenför att domaren får en fömtfattad mening i målet genom att ta del avfömndersökningsprotokollet är svår att närmare ange. Den beror pä i vilken graddomaren studerat protokollet, på målets natur, på domarens person och på mängaandra omständigheter. Vad som kan vara "farligt" är under allaomständigheter bara uppteckningarna från förhör som under fömndersökningenhållits rörande den åtalade brottsligheten. Det är främst sådana uppteckningarsom i princip inte bör få Undantag fär enligt förslaget göras om ett mål skall avgöras på 278 handlingarnaeller om annars särskilda skäl föreligger. fömndersökningsprotokolletän de nu nämnda bör i princip alltid få ges Prop. 1986/87: 89 in. Förundersökningsprotokolleiger ofta domaren behövliga upplysningar i olika hänseenden. Det kan gällabakgmnden till den åtalade brottsligheten. Det kan också gälla den tilltaladesinställning till åklagarens påståenden. För att kompensera det bortfall avinformation till rätten, som ibland blir följden av att vissa delar avfömndersökningsprotokollet inte fär ges in, föreslår vi att åklagaren åläggsatt i den mån det behövs lämna information på annat sätt. Detta kan ske genomatt åklagaren i vissa fall i sin stämningsansökan presenterar en del ytterligareuppgifter utöver själva gärningsbeskrivningen. Detta bör komma i fråga framförallt i mål om mer komplicerad brottslighet. Åklagaren bör i sådana fall iansökningen ange sädana omständigheter som ger bakgmnden till gärningen ellerpå annat sätt är ägnade att belysa denna. Vidare bör han normalt sett angesådan gmnd för bestridande av åtalet som den misstänkte tydligt framfört underfömndersökningen. Han skall också i mån av behov ange särskilda omständighetersom har betydelse för beräkningen av tidsåtgången vid en huvudförhandling ochför behovet av personutredning m.m. Genomden föreslagna ordningen läggs något mer arbete på åklagarna i samband medväckandet av åtal. Vi tror dock att detta merarbete efter en övergångstidkommer att visa sig vara av ringa omfattning. Arbetet mäste dessutom alltidgöras, förr eller . Förslaget innebär att rättssäkerheten ibrottmålsprocessen ökar genom att rätten före huvudförhandlingen inte fårtillgång till material som kan föregripa den prövning av åtalet som skall skevid förhandlingen. Vidare får rätten på ett klart och koncist sätt tillgångtill de uppgifter man behöver för att kunna bedöma bl.a. behovet avförberedande åtgärder före en huvudförhandling. Juristdomaren och nämndemännenblir ocksä mer likställda när det gäller förhandskunskaper om målet, vilket kanantas stärka garantierna för att nämnden blir insatt i målets allaproblemställningar. Somfömt nämnts har vi inte gjort nägon översyn av de kapitel i RB som behandlarsäkerhetsåtgärderna. När det gäller häktningsreglemas utformning, föreslår viemellertid en justering som innebär att häktningstiderna i vissa fall kan blinågot kortare än . Ett förslag som utomannat ocksä har vissa rätts säkerhetsaspekter gäller bevisprövningen vid summarisk process. Med nu gällande regler kan en summarisk bevisprövning göras när svaranden bestrider en ansökan om lagsökning eller en handräckningsansökan. Bevisprövningen, som har gammal hävd när det gäller lagsökning och handräckning, kan i vissa fall komma i strid med t.ex. den moderna konsumentlagstiftningen. Bevisprövningen är också i många fall ganska omotiverad. vinner man inte något på att en bevisprövning har skett. Tvärtom finns det en risk för att vissa svarande missbedömer situationen och underlåter att gä vidare med målet till en egentlig rätte gång trots att detta skulle ha varit befogat. I avsnitt 13.4.3 har vi ytterli gare utvecklat de skäl som talar emot en summarisk bevisprövning i vissa fall. Vårt förslag innebär att vi har inskränkt utrymmet för en summarisk bevisprövning till sådana mål i vilka käranden till stöd för sin ansökning åberopar ett löpande skuldebrev, en växel eller en check. I fråga om krav 279 gmndade på sådanahandlingar är nämligen ölägenheterna av en sum- Prop. 1986/87: 89 mariskbevisprövning inte lika framträdande som i övriga fall, t.ex. när kontrakt avolika slag åberopas. Frågornaom hur RB:s fommsystem bör vara utformat för att bäst tjäna sitt syfte kommervi att ta upp mera allmänt först i ett senare betänkande. De förslag vi nulägger fram avser nästan helt och hållet den summariska processen. I sådanprocess skall rätten enligt nu gällande regler självmant pröva sin behörighetpå gmndval av i princip samma fommregler som gäller för den egentligaprocessen. Vi menar att det inte spelar någon större roll vilken domstol somhandlägger målet summariskt eftersom processen i princip är skriftlig. För densummariska processens del upptar vårt förslag därför den huvudregeln att måletfår tas upp av tingsrätt om tingsrätten eller någon annan tingsrätt är behörigenligt de vanliga reglerna. Enligt vissa sekundära regler skall den summariskaprocessen vid tingsrätt liksom f n. också omfatta bl.a. vissa arbetsrättsligamål. Ennyhet som inte har anknytning bara till fomm vid summarisk process är att entingsrätt som inte är behörig att handlägga ett tvistemål får rätt attöverlämna målet tid annan tingsrätt. Man undgår genom förslaget den nuvarandeomgången med avvisning och ny ansökan till behörig domstol. Enannan fråga med fommanknytning som vi tar upp i betänkandet gäller hanteringenav vissa mäl som drivs vid skilda domstolar men gäller i stort settsamma problem. har det förekommit åtskilliga parallellarättegångar av det angivna slaget. Enligt vår uppfattning innebär det nuvarandesystemet, där varje domstol handlägger sitt mål, ett betydande resursslöseri.Vi föreslår att det läggs i högsta domstolens hand att efter ansökan av parteller anmälan av domstol besluta att mål som har nära samhörighet skallhandläggas gemensamt vid en av domstolarna. En fömtsättning för att högstadomstolen skall få sammanlägga målen är enligt värt förslag att sammanläggningkunnat ske om målen varit anhängiga vid endast en domstol. Det krävs vidare attsammanläggningen har väsentliga fördelar och att den inte innebär betydandeolägenhet för någon part. Flerareformer som berör (3540 kap.) har nämnts i detföregående. Här skall ytterligare ett par förslag i denna del beröras. Enligtgällande regler får målsäganden i brottmål inte vittna, oavsett om han för talan i målet eller ej. Vi anser att de skäl som talar för undantag från vittnesreglerna har bärkraft endast när det gäller målsä gande som för talan i målet. Övriga målsägande skal! därför enligt förslaget behandlas som vittnen. De fär dock inte avlägga ed. Vi föreslår en till praxisanpassad reglering av hur vittnesförhöret skall Prop. 1986/87: 89 gä till.Huvudregeln är att parterna själva leder förhöret. Enligtnu gällande regler har rätten möjlighet att under ett vittnesförhör ålägga enpart att lämna rättssalen, under fömtsättning att vittnet kan antas låta sig påverkaav partens närvaro. Vi föreslår en möjjighet för rätten att ålägga ävenåhörare, som stör vittnesförhöret på motsvarande sätt, att lämna rättssalenunder förhöret. Närdet gäller partsförhör föreslår vi gemensamma regler i 37 kap. RB för såväl tvistemålsom brottmål. Där regleras alltså förhör med parter i tvistemål samt medmålsägande och tilltalade i brottmål. Vi föreslår en uttrycklig möjlighet attförhöra parter i tvistemål även utan sanningsförsäkran. Ordet"sanningsförsäkran" föresläs f.ö. utbytt mot termen "ed". Ettstort praktiskt problem med nu gällande regler är på vilket sätt s.k.medtiUtalade och likställda skall förhöras i en rättegäng som inte direktgäller dem själva som parter. Det gäller att åstadkomma en ordning som äracceptabel både från effektivitetsynpunkt och från rättssäkerhetssynpunkt. Viföreslår en reglering som innebär att vissa kategorier av "förhörspersoner"skall undantas från reglema för vittnesförhör och i stället förhöras i stortsett enligt reglerna för tilltalad i brottmål. Förslaget gäller sådana personersom - utan att vara parter vid den aktuella förhandlingen åtalats för dengärning förhöret gäller eller för försök, förberedelse, stämpling, anstiftaneller medhjälp till samma gärning eller för annan gärning som har omedelbartsamband med gärning som sagts. Detsamma föreslås gälla för den som ärskäligen misstänkt för en gärning som sagts och som har underrättats ommisstanken enligt 23 kap. 18 § RB. Vad som sagts om åtalade skall enligtförslaget också gälla sådana som har fått ett strafföreläggande eller ettföreläggande om ordningsbot, liksom den som har fått åtalsunderiåtelse enligtde särskilda bestämmelser som finns därom. Somtidigare nämnts anser vi det viktigaste vara att hälla nere de totala rättegångskostnaderna. Flertalet av våra förslag har detta syfte. Också de egentliga kostnadsreglerna kan givetvis utformade på ett lämpligt sätl verka i samma riktning, särskilt i tvistemål. Redan nu finns det t.ex. vissa regler om att den som är försumlig i en tvistemålsprocess kan ådra sig ett särskilt kostnadsansvar. Dessa regler tillämpas emellertid alldeles för sällan och det är svårt att finna ett botemedel mot detta. Enligt vår mening kan en effektiviserad kostnadskontroll vara ett medel men detta fömtsätter en större aktivitet från rättens sida vid prövningen av anspråk pä ersättningar av olika slag. Enligt vårt förslag får rätten inte låta en kostnadskontroll vara beroende av att någon av parterna tar upp frågan. I stället kan rätten alltid göra en officialprövning av kostnadsyr kandena i målet (om dessa ej formligen medgetts). I vårt förslag betonas att denna prövning också skall omfatta sädana frågor som t.ex. humvida ett ombud utfört onödigt arbete genom att han överarbetat målet. I den mån en ombudsmedverkan varit onödig skall arvode till ombudet inte vara en ersättningsgill kostnad. Däremotupptas i vårt förslag inte någon motsvarighet till småmålsla- Prop. 1986/87: 89gens generella regel om att kostnader för ombudsarvoden inte är ersättningsgilla.Enligt vårt sätt att se har nämligen en sådan regel betydligt större nackdelarän fördelar. Regeln syftar tillsammans med vissa regler i rättshjälpslagen till att tvistefrågor i mål om små värden skall kunna avgöras utan medverkan avjuridiskt biträde. Denna ordning är givetvis eftersträvansvärd. Eliminerandetav en medverkan av juridiska biträden fär emellertid inte ses som ettsjälvändamål. Till nackdelarna med smämälslagens kostnadslösning hör att mångaparter har svårt att fömtse processens utgång eller att över huvud tagetprocessa, om de inte får anlita juridiskt biträde. När man ser påkostnadsbilden mäste man också ha i tankarna att det kan vara billigare förstatsverket om ett mål kan av förlikningsvägen genom att en partbeviljas rättshjälp med biträdesförordnande än om målet handläggs av domstolsom småmål.