prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Kritik riktasdock - framför allt av de myndigheter och organisationer som tillämparmarknadsförings- och konkurrenslagstiftningen -mot utformningen ochomfattningen av de undantag från grundlagsregleringen som föreslås av YFU.Några remissinstanser är dock kritiska till förslaget i dess helhet eller tillmöjligheterna att förbjuda reklam i radio-och TV-program. Skälen förmitt förslag: En ofta omdiskuterad fråga är i vilken utsträckning olikaåtgärder som riktar sig mot kommersiell reklam i tryckta skrifter kan vidtas utan att det finns något uttryckligt stöd fördel i TF. Enligt sina Prop. 1986/87:151 direktiv har YFU behandlat frågan omman i grundlag närmare bör reglera förhållandet mellan yttrandefriheten ochreklamen. Frågan har givetvis betydelse inle bara för skyddet av tryckfrihetenutan också för yttrandefriheten i de andra uttrycksformer som föreslås fåetl särskilt grundlagsskydd. Eftersom frågan har speciell betydelse när det gällertryckfriheten börjar jag med atl behandla den delen. På det radiorätlsligaområdet skiljer sig förhållandena från vad som gäller övriga massmedier genomatt kommersiell reklam f. n. inte får förekomma i rundradiosändningar annat äni radio-tidningar, där det likväl finns vissa begränsningar i rätlen att sändaannonsmaterial. Jag lar därför upp radio- och TV-området för sig, innan jaggår in på de övriga uttrycksformer som enligt mitt förslag nu skall ges ettsärskilt grundlagsskydd. En diskussion om tryckfrihetsförordningens tillämplighet ifråga om kommersiell reklam måste ha som utgångspunkt bestämmelserna i omtryckfrihetens innebörd och syfte och om vilka ingripanden som är tillåtna vidmissbruk av tryckfriheten. Med tryckfrihet förstås enligt 1 kap. 1 § TF varjemedborgares rätt alt ge ut skrifter utan några av myndigheter eller andraallmänna organ i förväg lagda hinder, rätten att inte kunna åtalas pä grund avskriftens innehåll annat än inför en laglig domstol och rätten all inle kunnastraffas för innehållet i annal fall än då del strider mot tydlig lag. 1 överensstämmelsemed dessa grunder för en allmän tryckfrihet och för att säkerställa etl frittmeningsutbyte och en allsidig upplysning står det enligt samma paragraf varjemedborgare fritt att - med iakttagande av bestämmelserna i - i tryckt skriftyttra sina tankar och åsikter, offentliggöra allmänna handlingar och meddelauppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst. Av 1 kap. 3 § TF framgår att ingen kan dömas lill ansvareller ersättningsskyldighet för missbruk av tryckfriheten eller medverkan därii annal fall eller i annan ordning än TF föreskriver. Pä samma sätt begränsasmöjligheten att konfiskera en skrift eller ta den i beslag. Frågan om den bestämmelsens räckvidd behandlades utförligtav tryckfrihelssakkunniga. De anförde (SOU 1947:60 s. 119 O att den iden dåvarande TF uttryckta principen att grundlagen ensam regleradebrottsligheten av en tryckt skrifts innehåll hade en begränsad räckvidd. Dengällde inle i fräga om varje förfarande, i vilket skriftens innehåll laget ibokstavlig mening ingick som ett led. Vissa brott, vid vilka en tryckt skrifthade kommit till användning, bedömdes enligt bestämmelser i annanlag. I praktiken hade den uppdelning som skett mellan iryckfrihetsbrott ochbrott som föll under vanlig lag vunnit viss stadga. Förklaringen till att del måste anses naturiigl ochriktigt att under straffbud i andra lagar än TF hänföra vissa förfaranden, som skedde genom eller med hjälp av yttranden eller meddelanden i en tryckt skrift låg i atl dessa förfaranden är brottsliga i andra avseenden än som ett överskri- 46 dande av tryckfrihetens gränser. Tryckfrihetens innebördoch syfte måste Prop. 1986/87:151 vara avgörande. TF hade inte som sin uppgiftatt i alla avseenden reglera bruket av tryckta skrifter. Begagnandet av (rycketsom ett medel i den enskilda näringsverksamhetens tjänst krävde integrundlagsskydd. Därför borde inte heller oredliga eller illojala yttranden ochmeddelanden kriminaliseras som tryckfrihetsbrott. De sakkunniga anförde vidareatt den gränsdragning som genom rättsutvecklingen kommit till stånd mellantryckfrihetsbrotten och andra genom eller med hjälp av tryckta skrifterbegångna brott uppenbarligen var ur praktisk synpunkt tillfredsställande. I propositionen (1948:230) med förslag lill nytryckfrihetsförordning m.m. anslöt sig föredragande statsrådet lill desakkunnigas mening. Han framhöll (s. 172) atl de synpunkter som är bestämmandeför begreppet tryckfrihetsbrott föranledde att dit räknades endast sådana brottsom innebar missbruk av den yttrandefrihet TF avsäg alt värna, under det atlbrott som inte var av den beskaffenheten borde kunna straffas enligtvanlig lag, även om en framställning i en tryckt skrift ingick som elt led idet brottsliga förfarandet. Den ståndpunkt som intogs under förarbetena till TF varalltså all räckvidden av bestämmelsen i I kap. 3 § är beroende av en tolkningav syftet med TF sådant del har kommit till uttryck i främst 1 kap. 1 §. Grunduppfaltningen atl TF inte fullt ut reglerar frågan omansvar för framställningar i tryckt skrift har därefter knappast satts i fråga.Tvärtom barden kommit till uttryck i senare lagstiftningsärenden ochrättspraxis (se t. ex. prop. 1973:123 s. 39 och NJA I 1961 s. 715 och 1979 s.602). I 1 kap. 9 § anges vissa uttryckliga undantag frånförordningens tillämpningsområde. Där föreskrivs bl. a. att utan hinder av TFgäller vad som föreskrivs i lag om förbud mot kommersiella annonser i den månannonserna används vid marknadsföring av alkoholhalliga drycker eller tobaksvaror(jfr lagen 1978:763 med vissa bestämmelser om marknadsföring av alkoholdryckeroch lagen 1978:764 med vissa bestämmelser om marknadsföring av tobaks varor). Genom 7 kap. 2 § TF undantas annonser och därmedjämförbara meddelanden delvis från det tryckfrihetsrältsliga ansvarssyslemel. Även om TF alltså innehåller några uttryckligabestämmelser som begränsar tillämpningsområdet i fräga om reklam o. d. harförhällandet mellan TF och den kommersiella reklamen lämnats i huvudsakoregleral. De andra begränsningarna i grundlagsskyddet följer av att TF somtidigare angetts inte syftar till annal än att skydda det centrala itryckfriheten. Innehållet i en tryckt skrift kan vara ett led i fleraslag av brott utan att brotten utgör "missbruk av tryckfriheten ellermedverkan däri" som det slår i 1 kap. 3 § TF. Etl exempel på det ärbedrägeri genom en annons i en tidning. Sådana brott kan bestraffas enligtvanlig lag. De är som det uttrycktes under förarbetena lill TF - straffbara iandra avseenden än som ett överskridande av yttrandefrihetens gränser. UtanförTF:s syfte faller att skydda näringsidkares ekonomiska intres sen. Med den utgångspunkten anses stadgandet i 1 kap. 3 § TF om TF:s straff- och processrätlsliga exklusivitet inte hindra alt reklam i viss ut sträckning underkastas regler i vanlig lag. Allmän enighet råder om alt 47 eflerhandsingripanden mot framställningar som är avutpräglat kommersi- Prop. 1986/87:151 ell natur och har rent kommersiellaförhållanden till föremåloch som är otillbörliga mot konsumenter ellernäringsidkare kan göras utanför TF;s ram. Del anses också möjligt att i vanliglag föreskriva om informationsskyldighet såväl i reklam som i andrameddelanden om kommersiella förhållanden. Föreskrifter av detta slag finns imarknadsföringslagen (1975:1418, jfr lagen 1975:1154 om varningstext ochinnehållsdeklaration på tobaksvaror) och konkurrenslagen (1982:729). Somsanktion används därvid i allmänhet inte straff ulan vile som åläggs i delenskilda fallet. Del blir i så fall fräga om en reaktion som grundas på etttidigare förfarande men som skall motverka elt upprepande eller undanröja enskadlig effekt av del tidigare förfarandet. På motsvarande sätt har det i lagen (1978:800) om namn ochbild i reklam och i läkemedelsförordningen (1962:701) meddelats bestämmelsersom reglerar marknadsföringen i bl. a. tryckta skrifter. I lotterilagen (1982;1011) förbjuds reklam för olovliga lotterier och utländska lotterier. Det är däremot omdiskuterat i vad mån TF;s regler i övrigt l.ex. om ensamansvar, om ansvarsfrihet för meddelare och om rätt tillanonymitet är tillämpliga på kommersiell reklam i en tryckt skrift. Det kanockså synas osäkert vilken betydelse förbudet mot censur och andra hindrandeåtgärder i 1 kap. 2 § TF har i fråga om möjligheterna att ingripa mot sådanreklam. Förhållandet mellan tryckfriheten och reklamen hartidigare diskuterats i åtskilliga lagstiftningsärenden efter TF;s tillkomst (seSOU 1983:70 s. 218-224). Det blev därför en viktig uppgift för MMU att utredadenna fråga. I betänkandet (SOU 1972:49) Tryckfriheten och reklamen ladekommittén fram förslag som var sä formulerade alt frågan om och i vilken månreklam faller under TF skulle kunna bedömas med stöd av uttryckligabestämmelser i grundlagen. Förslaget innebar att det skulle bli möjligt atl ivanlig lag begränsa eller förbjuda reklam för alkoholdrycker och tobaks-varor.Vidare skulle TF uttryckligen tillåla vissa ingripanden enligtmark-nadsföringslagsliflningen. Förslaget om möjlighet att införa förbud mot reklam föralkohol och tobak mottogs övervägande positivt av remissinstanserna.Bestämmelser i detta ämne infördes också i 1 kap. 9 § TF (prop. 1973:123, KU23, rskr. 229, KU 1974:2, rskr. 10, SFS 1974:67). Remissutfallet var däremotrelativt splittrat i fråga om förslaget i övrigt, och enligt prop. 1973:123(s. 42) borde man avvakta MMU;s fortsatta arbete. MMU återkom i SOU 1975:49 till frågan om förhållandetmellan TF och reklamen. MMU föreslog atl undanlag skulle göras i grundlagenbeträffande reklamen genom en uppräkning som medgav vissa slag av generellaingripanden mot kommersiell reklam, medan i övrigt grundlagen skulle gälla fördenna. Dessutom föreslog MMU en allmän regel som skulle ange TF:stillämpningsområde genom en gränsdragning mellan brott som utgör missbruk avtryckfriheten och andra brott. Remissutfallet var också splittrat. Förslagetutsattes för kritik i två principiellt motsatta riktningar. Instanser som företrädde kon sumentintressen ansåg alt reklamen borde ligga utanför grundlagsskyddet, 48 medan man från näringsidkarhäll hävdade att kommersiellaannonser Prop. 1986/87:151 borde ha samma grundlagsskydd som andraframställningar. YFU:5 förslag bygger på samma principiella inställning somMMU:s. All reklam bör enligt utredningen falla under grundlagens bestämmelser.Samtidigt bör grundlagen öppna möjlighet för ingripanden med stöd av regler ivanlig lag mot vissa effekter av kommersiella yttranden. YFU har följaktligen utformat sitt förslag sä att man harlåtit grundlagsreglerna omfatta även reklam men medgivit möjlighet att i lagmeddela föreskrifter om innehållet i och utformningen av yttranden inäringsverksamhet, om föreskrifterna har till ändamål att skydda konsumenterseller näringsidkares ekonomiska intressen, att skydda mot allvariig fara förpersonlig säkerhet eller kroppslig hälsa eller att skydda enskilda individersnamn eller bild. I lag skall också få föreskrivas skyldighet för näringsidkareatt rätta felaktiga eller vilseledande uppgifter som har lämnats i derasnäringsverksamhet, om del sker i de angivna syftena. YFU;s principiella lösning har i stort sett mottagitspositivt under remissbehandlingen. Flera remissinstanser har dock invändningarmot utformningen av undantagen och menar att dessa är alltför snävt utformade.Andra är kritiska mot förslaget i dess helhet. För egen del vill jag anföra följande. Det kan naturligtvis ses som en brist alt TF:s räckviddinte framgår uttryckligen av grundlagen utan beror på en tolkning av desssyfte. Del skulle därför vara av värde om man kunde skapa denförfaliningsmässiga klarhet om grundlagens tillämplighet på reklamen som harvarit ett önskemål enligt direktiven till MMU och YFU. En orsak till att det f.n. saknas sådana regler är desvårigheter som möter när man försöker sig på att utforma en hållbar rättsligreglering. Tre utredningsförslag har lagts fram som alla tre har blivitkritiserade. Kritiken går i mycket ut på att man genom den detaljeradereglering som föreslås begränsar möjligheterna alt med stöd av vanlig lagingripa mot företeelser i den kommersiella reklamen som framstår som ickegodtagbara men som inte berör det område som TF är avsedd att skydda. Dennakritik är värd att beakta. Fleraremissinstanser ifrågasätter sålunda om begreppet näringsidkare medger ingripanden mot samma personkrets som den nuvarande mark nadsföringslagen. Några remissinstanser har invändningar mot att del inle kommer att finnas utrymme för en etisk bedömning av den kommersiella marknadsföringen. påpekar angelägenheten av att hinder inte kommer atl finnas mot ingripande mot reklam som kan anses uppmana till brott. kritiserar ett uttalande av YFU att ingripanden inte skall kunna göras för att skydda samhällseko nomin. Han menar att det ofta är svårt atl dra en skiljelinje mellan skydd för konsumenters eller näringsidkares ekonomiska intressen och skydd för samhällsekonomin. Han ifrågasätter om inte den föreslagna definitionen och utredningens förslag till gränsdragning skapar sådana och andra gräns dragningsproblem som till sin omfattning väl motsvarar dagens. Vidare har flera remissinstanser invändningar mot begreppet "allvarlig fara för per sonlig säkerhet och hälsa''. 4 1986/87. (H 1982:06) har pekat pä ett annal pro- Prop. 1986/87:151 blem. YFU;sförslag innebär att en näringsidkare kan tvingas att vara aktiv endast i frägaom skyldighet att rätta felaktiga och vilseledande uppgifter. Produktåterkallelsekommitténskall enligt sina direktiv lägga fram förslag som innebär ytterligareåligganden för näringsidkare. De invändningar som remissinstanserna har gjort motutformningen av förslagen visar alt det är osäkert om de av YFU föreslagnaundantagen täcker in de regler av detta slag som finns i vanlig lag. Detbehövs därför under alla förhållanden ytterligare överväganden innan förslagenkan antas. Men även om dessa och likartade invändningar beaktas vidutformningen av grundlagen finns en stor risk att man åstadkommer omotiveradelåsningar. Om man i en uttrycklig reglering vill ha utrymme för en fortsatträttsutveckling på del marknadsrältsliga området synes alternativet vara tvingas att göra så många undanlag från grundlagsskyddet atl detta kommeratt framstå som enbart en formell konstruktion. Det tycks nämligen vara ofrånkomligl atl man med enutförlig men ändå inte heltäckande reglering av del slag YFU har förordatskapar nya oklarheter om grundlagsskyddets omfattning. Då är del ju knappastnågot vunnet. Dessutom kvarstår l.ex. problemet att i praktiken skilja denkommersiella reklamen från sådan annonsering som bör åtnjuta grundlagensskydd, nämligen den som skall påverka opinionsbildningen i samhället e.d. En lösning efter de linjer som YFU har förordat kan vidarete sig mindre följdriktig så till vida all utredningen - lill skillnad mot MMUi SOU 1975:49 lämnar det oreglerat i vilken utsträckning sådana framställningari tryckta skrifter, som utgör endast elt led i elt bedrägeri eller något annatliknande brott, faller in under TF:s tillämpningsområde. Man kommer därförändå inte undan atl bestämma TF;s tillämpningsområde med utgångspunkt igrundlagens syfte. Ur principiell synvinkel blir det dä svårt att motiveravarför just den kommersiella reklamen skall särbehandlas i detta sammanhang.Delta gäller särskilt mot den bakgrunden all de bestämmelser imarknadslagslifiningen som TF skall ge utrymme för lar sikte på förfaranden somibland kan sägas ligga nära vissa förmögenhelsbroll. Med liden har rättsläget såvitt avser TF:s förhållandetill kommersiella framställningar fått en viss stadga och det kan sägas all deti flera avseenden har utbildats en vägledande praxis i fräga om vilkaingripanden som är möjliga att göra vid sidan av TF mot bl. a. olillböriigamarknadsföringsåtgärder i tryckta skrifter. Frågan har också uppmärksammats isamband med det lagstiftningsarbete inom bl. a. det konsumenträttsliga områdetsom har ägt rum . Rättsläget har därför åtminstonedelvis blivit klarare än det var tidigare. och högstadomstolen har l.ex. i några uppmärksammade fall gjort flerauttalanden som belyser denna fråga. En samlad bedömning har inte övertygat mig om att det ärsådana fördelar förenade med YFU;s förslag i denna del alt det bör genomföras i sina huvudsakliga delar. Jag är därför inle beredd atl förorda någon sådan ordning. Mitt ställningstagande innebär alt problem som alltjämt kan fin- 50 nas pådetta område får finna sin lösning i den rättstillämpning som bl. a. Prop.1986/87:151 svarar för. Det jag nu har sagt utesluter inte att vissa ändringar iTF skulle kunna vara motiverade, nu eller i en framlid, även om man behällerden nuvarande principiella inställningen att TF bara delvis bör regleraförhållandet mellan tryckfriheten och reklamen. Innan jag går in pä frågan omnågra sådana ändringar bör göras i detta sammanhang vill jag något berörafrågan om räckvidden av vissa bestämmelser i när det gäller kommersiellreklam. De bestämmelser jag avser rör ensamansvaret, meddelarskyddet ochcensurförbudet. När det gäller frågan om vilken räckvidd TF;s olikabestämmelser har i fråga om kommersiell reklam anser jag alt man inle kan draden slutsatsen av de förut återgivna uttalandena i förarbetena till TF altdenna reklam helt skulle falla utanför TF;s tillämpningsområde. Dessauttalanden tar sikte på de fall i vilka efterhandsingripanden är tillåtna ochlämnar beträffande dessa ett utrymme för åtgärder mot den kommersiellareklamen. Mera bör inte läsas ut ur dem. Som har sagts av MMU och föredragandestatsrådet i prop. 1978/79:2 med förslag till lag om namn och bild i reklam fårTF tvärtom anses skydda reklamen i viss utsträckning. Vad angår ensamansvaret gör sig enligt min mening ingastörre problem gällande i fråga om TF;s tillämplighet. Är det fräga om eltmissbruk i kommersiell reklam av tryckfriheten i den mening som avses i 1 kap.3 § TF, kan ett ingripande riktas bara mot den som bär det tryckfrihetsrältsligaansvaret enligt 8 och 11 kap. TF, bortsett från de fall som avses i 7 kap. 2och 3 §§TF. Som elt utflöde av del tryckfrihetsrältsliga ensamansvaretkan man se den bestämmanderätt som utgivaren av en periodisk skrift skall haenligt 5 kap. 3 § TF. Enligt detta lagrum får inget införas i den periodiskaskriften mot hans vilja. Som framgår av rättspraxis gäller dennabestämmanderätt också i fråga om kommersiell reklam (beslutden ). Denna ordning har satts i fråga när det gäller s. k.annonsvägran, dvs. vägran av utgivaren av en periodisk skrift att införa en(kommersiell) annons i skriften. YFU hävdar uppfattningen att intresset attkunna motarbeta annonsvägran bör stä tillbaka för intresset alt utgivarensensamansvar gäller ulan begränsning. Utredningen hänvisar till att utgivareninte rimligen kan få ställas till ansvar för yttranden som han inte kanstoppa. förordar däremot i sittremissvar att det i TF införs en uttrycklig undantagsregel av innebörd att ettåläggande enligt konkurrenslagen att införa en kommersiell annons i enperiodisk skrift skall kunna göras ulan hinder av TF. För egen del vill jag framhålla alt det här är frågan omen av brytnings punkterna mellan två mycket viktiga rättsområden. Det är uppenbarligen ett problem att annonsvägran nu inte kan angripas enligt konkurrenslag stiftningen. Å andra sidan är det en av hörnpelarna i det tryckfrihetsrälts liga systemet som skulle rubbas, om man skulle tillmötesgå näringsfrihets ombudsmannens önskemål om en undantagsregel för dessa fall. Enligt min mening har det inte visals pä sådana olägenheter med nuvarande ordning 51 att man bör överväga en ändring av denna. Eftersom jag vetatt pressens Prop. 1986/87:151 egna organisationer har uppmärksamheten riktadpå denna fråga utgår jag frän att fallen av annonsvägran kommer att vara klaraundantagsfall även i fortsättningen. Skulle min förmodan visa sig felaktig ochdenna form av skadlig konkurrensbegränsning bli ett verkligt allvarligtproblem, kan frågan emellertid behöva tas upp lill förnyad diskussion. Givetvis hindrar inte regeln i TF om utgivarensbestämmanderätt i fråga om innehållet i en periodisk skrift att någon annanåläggs att i en annons eller i form av ett annat meddelande om kommersiellaförhållanden lämna viss information med stöd av konsumentskydds- ellerkonkurrensbegränsningslagstiftningen. En annonsör intar vanligen ställning som meddelare iförhållande till en tryckt skrift förs in. I den mån kommersiellreklam i en annons faller utanför det område där TF enligt 1 kap. 3 § ärexklusivt tillämplig kan annonsören bli föremål för ingripande enligt regler ivanlig lag. Någon meddelarfrihel föreligger alltså inte i det fallet. En annan komponent i meddelarskyddet är dettryckfrihetsrältsliga anonymitetsskyddet. Enligt 3 kap. 1 § TF är bl. a. enmeddelare inte skyldig att låta sitt namn sättas ut pä en skrift till vilkenhan har lämnat elt meddelande för publicering. Denna bestämmelse kan inleinnebära något hinder mot att en annonsör åläggs att sälla ul sill namn och sinadress i en kommersiell annons. Skyldighet alt lämna information i trycktaskrifter anses nämligen vara förenlig med TF utanför det område där TF enligt 1kap. 3 § TF är exklusivt tillämplig. En sådan skyldighet kan inte gärna vara säbegränsad att den omfattar bara andra uppgifter än sädana som identifierarannonsören. Skyldigheten skulle ju i så fall bli illusorisk, eftersom man intefår veta vem som skulle ha lämnat den information skyldigheten avser. Om någonbryter mot l.ex. en enligt lag vilessanktionerad skyldighet för näringsidkareatt i sin marknadsföring ta in uppgifter om namn och adress i kommersiellreklam, bör vilel därför kunna dömas ul utan hinder av TF. Även om en skyldighet alt uppträda med namn och adress ikommersiella annonser är förenlig med TF, är det därmed inle sagt att anonymitetsskyddetär satt helt ur spel för det fall att skyldigheten åsidosätts eller annonsören,i fall då en sädan skyldighet inte gäller, väljer att framträda anonymt. Dentystnadsplikt för dem som har tagit befattning med tillkomsten av trycktaskrifter m.m. som gäller enligt 3 kap. 3 § TF måste anses skydda också den somt. ex. har lämnat in en annons för publicering i en tidning. Tystnadsplikten ärdock inte absolut, utan i de fall som anges i punkterna 1 -5 i paragrafen fåruppgifter lämnas om annonsörens identitet. Av intresse i detta sammanhang ärfrämst punkt 5 enligt vilken rätten av hänsyn till elt allmänt eller enskiltintresse kan besluta alt uppgifterna får lämnas vid ett vittnesförhör eller ettförhör med en pari under sanningsförsäkran därför att det är av synnerligvikt. Anonymiteten viker alltså bara om det kan åberopas mycket starka skäl fördet. Den tystnadsplikt som råder skall vidare beaktas, om en myndighetefterforskar vem som har lämnat in annonsen (3 kap. 4 § TF). När det gäller censurförbudet m. m. i 1 kap. 2 § TF anserjag alt man bör 52 skilja mellan olika typer av situationer. Någon allmän rätt för myndigheter att i förväg få granskaen näringsid- Prop. 1986/87:151 käres tilltänkta annonsering torde inte kunnainföras utan grundlagsändring. En sådan ordning är från tryckfrihetssynpunktinte godtagbar, eftersom det t. ex. i en annons kan finnas både sädan kommersiellreklam som delvis faller utanför grundlagsskyddet och sädana opinionspåverkandeuttalanden som omfattas av TF. En annan fråga är om det i förväg kan ställas krav påinnehållet i något som skall tryckas. Föreskrifter i lag som innebär sådanakrav är tillåtna, om de har stöd i TF. Ett exempel pä detta är bestämmelsernaom tryckfrihetsbrotten. Ett annat är de ansvarsbestämmelser (l.ex. förbudetmot reklam för utländska lotterier) som - genom att de inte anses gälla missbrukav tryckfriheten enligt I kap. 3 § - faller utanför TF:s exklusivatillämpningsområde och därför får anses ha stöd i grundlagen. Del anses vidaretillåtet att en myndighet förbjuder ett upprepande av viss kommersiell reklamdärför att denna strider mot marknadsföringslagen.