prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Nya regler omrättens materiella processledning i tvistemål införs. Rätten skall driva enaktiv processledning utan att för den skulle övergå till en rådgivandeverksamhet. Åven förbrottmålens del införs nya regler om materiell processledning. Som regel börparierna liksom enligt gällande praxis själva sköta utredningen i målet, mendomstolen har även i forsält-ningen ett ansvar för att utredningen blirfullständig. Frågan i vad män rätten skall vara aktiv för att berikaeller begränsa processmaterialet i ett mål, dvs. frågan om omfattningen avrättens materiella processledning, hör lill de mest omdiskuterade inom helaprocessrätten. I RB finns inga detaljerade regler - eller några mer omfattande motivuttalanden om hur långt en domare bör gå i fråga om processled- Prop. ning, utandet lämnas ganska stort utrymme för den enskilde domarens 1 förarbetena till småmälslagen förespråkades däremot enförhållandevis aktiv processledning i de mäl som skulle handläggas enligt denlagen, framför alll med hänsyn till att det förutsattes att parterna normalt processade utan hjälp av rättsbildade ombud. RU har i sitt belänkande uppehållit sig mycket utföriigtvid frågan om den materiella processledningen. Utredningen konstaterar atlutvecklingen efter RB:s tillkomst allmänt sett gått mot en mer aktivprocessledning från domstolens sida i dispositiva tvistemål, bl. a. underinflytande av småmålsförfarandet. Stora skillnader föreligger dock mellanolika domare. För brottmålens del har utvecklingen enligl RU varit denmotsatta främst beroende på atl vi numera har en välutbildad äklagarkår och attden tilltalade i mycket större utsträckning numera biträds av rättsbildade försvarare.Även i brottmål finns dock betydande skillnader mellan olika domare. Utredningen menar atl del förhållandet att omfattningen avprocessledningen varierar sä myckel vid domstolarna utgör ett starkt skäl förlagstiftaren att komma med mer preciserade riktlinjer i denna fråga. Mankonstaterar därvid att det inte är möjligt att åstadkomma detta enbart genomnya lagregler. Verksamheten är sä skiftande och så pass komplicerad att beskrivaatt de närmare riktlinjerna fär ges i form av motivutlalanden. Den givna utgångspunkten för en diskussion om materiellprocessledning är enligt RU frågan om rättens slutliga ansvar för utredningensfullständighel. För de dispositiva tvistemålens del är det på grund av parternasavtalsfrihet i stort sett deras egen sak att bestämma vilken omfattningprocessen skall få och vilken utredning som skall göras. I sädana mål menar RUatt processledningens mäl i princip bör vara att ta reda pä vad pariernaverkligen vill i processen. Med hänsyn till viklen av att domstolen uppfattassom objektiv och till risken för onödigt vidlyftiga eller snedvridna processerbör dock enligt utredningen ganska snäva gränser sättas för domarensundersökningsplikt. Utredningens slutsats blir atl processledningen skallligga pä en nivå mellan den processledning som domaren för närvarandeförutsätts utöva i mål som handläggs enligt RB och den processledning somenligl intentionerna bakom småmälslagen skall förekomma i småmål. I indispositiva tvistemål (bl.a. de flesta familjemål) ochi brottmål måste rällen enligl RU anses ha ett visst slutligt ansvar för attutredningen i målet blir tillräcklig. Processledningen måste då kunna gå längreän i de dispositiva tvistemålen. Rätten måste t. ex. själv kunna ta inerforderiig utredning, om parterna inte förmår det själva. RU för en ingående diskussion rörande processledningen iolika hänseenden, t.ex. när det gäller parternas yrkanden och åberopanden samti fråga om bevisningen. Utifrån vissa exempel söker man fastställa vissagränser för processledningens omfattning. Remissinstanserna har i allmänhet uppskattat attutredningen sä utförligt uppehållit sig vid den materiella processledningen och har mestadels också godtagit utredningens slutsatser rörande processledningens omfattning. Flera remissinstanser har emellertid anmält avvikandeuppfattning i en- Prop. 1986/87:89 skildheter. Flera ifrågasätter vidare ommateriell processledning är etl ämne som lämpar sig för mera ingående direktivfrån lagstiftaren; man menar att rättsutvecklingen i allt väsentligt måste ägarum i praxis. För egen del tycker jag det är värdefullt att utredningenhar gjort en så inträngande analys av den materiella processledningens problem.Dessa problem har pä senare år kommit i fokus bland praktiskt verksammajurister i en helt annan utsträckning . Bl.a. har frågorna diskuteratsinom ramen för domstolsverkels processrättsliga kursverksamhet. Utredningensöverväganden har utgjort - och kommer säkerligen även långt framöver att utgöra ett utmärkt underlag för den fortsatta diskussionen. När det sedan gäller frågan i vad män lagstiftaren kan ochbör ge direktiv för den materiella processledningen kan jag först och främstkonstatera att statsmakterna mig veterligt inte i något annat sammanhang hargett annat än myckel allmänna riktlinjer i ämnen av denna karaktär. Vad somframför allt är viktigt när det gäller processledningen är alt den sker understort hänsynstagande till det enskilda målets och den enskilda situationenskaraktär. Domaren måste i varie läge där behov av processledning kan uppstånoga överväga vad som är förenligt med kravet på en effektiv process, å enasidan, och kravet på domstolens anseende för opartiskhet, ä den andra sidan.Ett ingripande som kan gå för sig i en viss given situation kan i ett någotannorlunda läge te sig mindre försvarligt. Om lagstiftaren under sådanaförhållanden drar upp mer ingående riktlinjer för verksamheten kan man riskeraatt ett uttalande tas lill intäkt för att processledning alltid bör förekomma ietl visst hänseende men aldrig i etl annal, medan däremot det lämpliga kanskeskulle ha varit att låta domaren ha ett mera fritt val i båda situationerna.Alltför detaljerade uttalanden kan verka förstelnande pä förfarandet och därförgå i motsatt riktning mot den huvudsakliga avsikten med översynen av RB,nämligen att skapa en processordning som medger elt ökat hänsynslagande tillförhållandena i det enskilda målet. Men självfallet är det bäde möjligt och lämpligt alt lagstiftarenmer allmänt uttalar sig om vilken materiell processledning som bör förekommavid domstolarna. Som RU påpekat är en god processledning en av de viktigasteförutsältningarna för en effektiv process. Jag kommer i det följande atlnärmare gä in på processledningens problem utifrån den analys RU gjort.Eftersom problemen ställer sig delvis olika i dispositiva tvistemål, ä enasidan, och i indispositiva tvistemål och brottmål, ä den andra sidan, kommerjag att behandla dessa målgrupper var för sig. Processledning i dispositiva tvistemål I ett dispositivi tvistemål råder i princip frihet förparterna att själva bestämma vad som skall vara föremål för processen. Rätten får inte döma ut mer än det som käranden yrkat eller mindre än svaranden medgivit och får heller inte grunda sin dom pä någon annan omständighet (rättsfaktum) än som åberopats av parterna. Viktiga begränsningar finns också i fråga 105 om rättensmöjligheter att självmant föranstalta om bevisning. Som RU Prop. 1986/87:89påpekat är dessa förhållanden av avgörande belydelse för rättens processledandeverksamhet. Processledningen skall i princip begränsas till all i den män delbehövs hjälpa parterna att klara ut vad de vill yrka och åberopa och vilkenbevisning de vill förebringa. Det nu sagda innebär inte att jag är förespråkare av enpassiv domarroll. Domaren bör inrikta sig pä atl under förberedelsen av etl målså snabbi som möjligt få fram vad parterna yrkar och åberopar, vilken bevisningsom skall förebringas och vad som skall styrkas med varie särskilt bevis. Häriligger till en böan naturiigtvis att domaren skall ingripa för all avhjälpaotydligheier eller ofullständigheter i det som parterna anför. Men del måsteockså - lät vara i mer speciella situationer - kunna bli fråga om att domarenföranleder parterna att föra in nytt maierial i processen, nya yrkanden, nyagrunder och ny bevisning. Sä långl tycks också en bred enighet råda inomdomarkåren. När man sedan skall fastställa var gränsen skall gå för dennaverksamhet och i vilka situationer domaren skall agera har visserligen mångadomstolar i sina remissyttranden slutit upp bakom RU:s tämligen måttfullalinje, vilken i sin tur kan förutsättas utgöra en kompromiss mellan olikameningar inom utredningen. Men flera röster har höjts för en längre gåendeprocessledning än vad utredningen förespråkar, medan andra pekat pä situationerdär processledning enligt utredningens modell framstår som mindre lämplig. Jag anser det olämpligl alt lagstiftaren motivledes tarställning till konkreta exempel på när processledning skall förekomma ellerinte. En sådan teknik skulle, som jag sagt tidigare, kunna låsarättsutvecklingen pä ett olyckligt sätt. Jag får i stället nöja mig med att merallmänt uttala att domstolen i varie särskilt fall måste överväga om det ärförenligt med domstolens opartiskhet och intresset av att undvika onödigtvidlyftiga processer alt man t.ex. tar upp frågan om det finns någraalternativa grunder som en part kan åberopa vid sidan av dem han uttryckligenåberopat. Del måste som utredningen säger allmänt sett krävas att det framstårsom nära till hands liggande att parten, om han kommit atl länka på del, hadeönskat åberopa det nya materialet. Domaren måste göra avvägningenmellan den hjälpbehövande partens intresse att få ut så mycket som möjligt avrättegängen, ä ena sidan, och hänsynen till motpartens intressen, till hansförlitan pä domstolens objektivitet och till intresset av att hålla rättegängeninom rimliga gränser, ä den andra sidan. Det förhällandet all målet rör etl rättsområde därtvingande lagstiftning gäller till förmån för den hjälpbehövande parten börkunna påverka omfattningen av domarens aktivitet pä det sättet att domaren harstarka skäl att fråga sig om ett uteblivet åberopande av relevanta rättsfaktaenligt en tvingande regel verkligen är i överensstämmelse med partens vilja.Samtidigt gör sig naturligtvis motpartens intressen gällande lika starkt idessa mål som i mål med dispositiv lagstiftning (jfr RU i SOU 1982:26 s. Ill ffoch särskilt yttrande s. 616). Jag vill vidare säga att jag häller med utredningen ochmajoriteten av remissinstanserna om att processledningens omfattning inte bör göras formellt beroende av om parierna företräds av rättsbildade ombud eller 106 Förekomsten av ombud och ombudets skicklighet utgörnaturligtvis Prop. 1986/87:89 - som utredningen påpekar - omständigheter somautomatiskt reglerar behovet av processledning, och jag vill i vart fall integenerellt hävda att en part som inte har anlitat ombud får skylla sig själv omhan sköter processen oskickligt. Här fär sådana omständigheter som partensmöjligheter att fä rättshjälp och att få ersättning för ombudskostnader vägasin. Detta får betydelse inte minst i rättegångar om mindre värden, där manenligt mitt förslag skall behålla de nuvarande begränsningarna i fråga omrätten till ersättning för ombudsarvode och rätten till rättshjälp medbiträdesförordnande. Det är enligl min mening naturligt att domstolen undersådana omsländigheler - som förutsattes när småmälslagen infördes - i viss månfår kompensera ett ombuds insatser. Detta innebär emellertid inte att jag menaratt domstolarna i mäl om små värden generellt bör gä sä långt att de aktivtefterforskar alternativa yrkanden eller nya grunder. Någon materiell rådgivningbör av principiella skäl inte heller ankomma pä domstolarna. Jag återkommertill den sistnämnda frågan i avsnittet om förprocessuell rådgivning (avsnitt2.4.3). När det gäller processledning rörande bevisning vill jagliksom utredningen till en början understryka att rätten bör vara aktiv föratt precisera bevistema. Likaså bör rätten söka förmå parierna att iakttaprincipen om det bästa bevismedlet, även om parterna i dispositiva tvistemåläven framgent bör ha den slutliga bestämmanderätten i fråga om åberopande avmuntlig bevisning. Domaren måste som utredningen anför i princip också varaoförhindrad att säga till en part att han måste räkna med att förebringabevisning för elt påstående i rättegången för att detta skall godtas av domstolen. RU har i detta sammanhang också gjort en del uttalandenrörande domarens rätt atl i uppenbara fall påpeka för en part att denförebragia bevisningen är otillräcklig eller att en åberopad grund är ohållbar.Här kommer man in pä mycket känslig mark, där balansgängen mellan önskemåletatt undvika onödigt processande och kravet pä domarens objektivitet är mycketsvår. Jag vill för min del inte utesluta att det finns situationer där detframstår som övervägande befogat att domaren gör uttalanden av delta slag, peka på alt sädan verksamhet kommer myckel nära den materiellarådgivningen, som domstolarna i princip bör avhålla sig frän i frågor där flerparter än en är involverade (jfr avsnitt 2.4.3). Den närmare omfattningen avdomstolarnas verksamhet i dessa frågor mäste emellertid - liksom -lösas i del praktiska rältslivet. Sammanfattningsvismenar jag i likhet med utredningen och många remissinstanser att en lämplig allmän nivå i fråga om processledningens omfattning bör vara en mer aktiv verksamhet än vad mänga domare nu utövar i mäl som handläggs enligt RB och närma sig vad som förutsätts enligt småmälslagen. Rätten får vid sin bedömning av om etl aktivt ingri pande bör ske i en viss situation ta hänsyn till den totala bilden i mälel, bl.a. risken för atl motparten skall uppfatta domaren som partisk, men även till sådana faktorer som alt målet rör ett förhållande där parterna på grund av kostnadsreglernas och rättshjälpsreglernas utformning i prakti ken saknar möjlighet att processa med hjälp av rättsbildade ombud. innebärall man inom det område som omfattas av smämälslagens regler Prop.1986/87:89 även i fortsättningen bör utöva en aktiv processledning i huvudsak ienlighet med intentionerna vid den lagens tillkomst. Processledning i indispositiva tvistemål Att en fräga har indispositiv karaktär innebär attförlikning om saken inte får träffas i rättegängen. Detta motiveras av att detinte ansetts kunna överlåtas åt parterna all själva fullt ut beakta alla intressensom är berörda. En konsekvens av dessa förhållanden är att rätten har störremöjligheter att ta in annat material i målet än vad parierna åberopat och alt idomen t.ex. ta hänsyn även till andra omständigheter än dem parterna åberopat. Givetvis måste del nu sagda inverka på processledningen.Det behöver som RU påpekar emellertid inte medföra att förhandlingsprincipenöverges och processen fär en inkvisitorisk karaktär. Det torde råda en bredenighet om att det är både lämpligt och fullt möjligt att i de allra flestaindispositiva frågor låta parterna ha ett förstahandsansvar för utredningenungefär pä samma sätt som i de dispositiva målen. Detta innebär att rätten åtminstone lill en börian kanagera som i dispositiva mål. Självfallet är det även i indispositiva mälpåkallat med en varsam processledning för att domaren skall undgå misstankar ompartiskhet. Endast om parterna själva inte vill eller kan la fram tillräckligtmaterial för målets avgörande bör rätten självmant t.ex. gä utöver de grunder somen part åberopat eller på egen hand föranstalta om bevisning. Det är givetvisviktigt atl detta sker öppet. Gemensam lagregel för alla tvistemål RU har föreslagit en regel om processledning som ärgemensam för alla sorters tvistemål, dispositiva och indispositiva.Remissinstanserna har i allmänhet lämnat denna teknik utan erinran, även omflera röster höjts för en mer preciserad regel än den utredningen föreslagit.Samtidigt har mänga anfört all det inte är möjligt att fånga inprocessledningens skiftande problemalik i lagtext på ett bättre sätt än vadutredningen gjort. Jag instämmer i sistnämnda bedömning och förordar därför (42kap. 8 § RB) en regel av i stort setl det innehåll utredningen föreslagit. Somjag nämnde har utvecklingen sedan RB:s tillkomstför brottmå lens del varit den motsatta till den i tvistemål. Genom åklagarkä- rens stigande kompelens och den ökade frekvensen offentliga försvarare i mål över bötcsnivän har man numera normalt sett goda garantier för att parterna själva ser till att utredningen i ansvarsfrågan blir fullständig. Rätten kan som en följd härav i allmänhet spela en mindre aktiv roll i den delen. Detta sammanhänger givetvis ocksä med alt en stor del av förbere delsearbetet skett under förundersökningen: bl.a. har parternas inställning i målel normalt klarlagts redan då. 1 de flesta fall räcker det därför med all 108 rätten när åtalet väcks gör en översiktlig kontroll övervad som förevarit Prop. 1986/87:89 under förundersökningen och sedan sätter utmålet direkt till huvudförhandling och därvid kallar de personer som skallhöras i enlighet med vad parterna begärt. I mer komplicerade brottmål kan delsom jag tidigare nämnt (avsnitt 2.3.3) behövas andra förberedelseätgärder frånrättens sida när det gäller ansvarsfrågan. Som utredningen föreslär bör nuvarande möjligheter förrätlen atl agera ex officio i brottmål finnas kvar, l.ex. regeln i 35 kap. 6 8RB om möjlighet för rätten att självmant ta in vittnesbevisning. I motsats tillutredningen anser jag däremot, liksom flera remissinstanser, atl det inle finnstillräckliga skäl att helt slopa nuvarande möjlighet att förelägga åklagarenalt komplettera förundersökningen (45 kap. 11 § RB), även om en sådan möjlighettorde komma till praktisk användning endast i extrema undantagsfall. Lika lite som i indispositiva tvistemål bör emellertiddomarens verksamhet för att komplettera utredningen la sig formen av eltförstahandsansvar. Om domaren före huvudförhandlingen märker att en visskomplettering av inte rent formell beskaffenhet förefaller motiverad, bör han iförsta hand göra parterna uppmärksamma på frågan och överlåta åt någon av dematt föra in det nya materialet i målet. Rätten bör ta in materialet ex officioförst om parterna inte själva agerar med anledning av domarens påpekande. Enannan sak är att åklagaren, om den tilltalade framställer önskemål ombevisning, ofta kan åberopa bevisningen själv och den tilltalade därigenomundgå att ådra sig kostnader. Del bör betonas alt den omständigheten alt diskussionerkan bli behövliga med den tilltalade kan vara ett skäl för att offentligförsvarare förordnas om också de övriga villkoren i 21 kap. 3 a § RB förförordnande av offentlig försvarare är uppfyllda. När det gäller påföljdsfrägan har rätten av tradition ettavsevärt större ansvar för utredningens införskaffande än i ansvarsfrågan.Liksom utredningen anser jag övervägande skäl tala för att nuvarande ordning iprincip behålls. Det bör dock framhållas att det i många fall är lämpligt atlparterna anger för rätten vilken utredning de anser behövlig(specialmotiveringen till 45 kap. 10 §). RU tar ocksä upp frågan i vad mån rätten bör ingripa mototydligheter och ofullständigheter i parternas yrkanden m. m. samt om rättenbör föranleda åklagaren att göra ändringar i och tillägg till singärningsbeskrivning. Man diskuterar därvid vissa praktiska exempel. Självfallet måste domstolen ha både rätt och skyldighetatt genom frågor försöka reda ut oklara punkter i t.ex. åklagarensgärningsbeskrivning eller den tilltalades inställning till åtalet. Hur långträtten därutöver bör få gå är - på samma sätt som för tvistemålens del - enfråga som liksom får lösas i den praktiska tillämpningen. Utredningensingående överväganden i dessa delar bör tjäna som ett värdefullt underlag förfortsatta diskussioner inom bl.a. domarkåren. Jag vill för min del rent allmänt uttala attprocessledning till förmän för den tilltalade principiellt sett givetvis är avsevärt mindre betänklig än processledning till förmån för åklagaren, särskilt som rätten ändå kan 109 frikännaden lilltalade pä en grund som han inte har åberopat. Med hänsyn till atträtlen har det slutliga ansvaret för att etl brottmål blir tillräckligt utrettkan del heller inte undvikas att rätten tar initiativ för att undanröja nägonoklarhet utan att i förväg säkert kunna bedöma till vilken parts förmån ellernackdel initiativet visar sig bli. Jag menar att det i brottmål alltid måstefinnas en möjlighet för rätten att ingripa för att undanröja oklarheter ochofullständigheler i parters och vittnens framställningar. Sädana ingripandenbör självfallet inle ta sig formen av inkvisitoriska förhör frän rättens sida,utan rätten bör i första hand i stället uppmärksamma parterna på bristerna iprocessmaterialet och få dem atl själva reda ul oklarheterna (jfr iFestskrift lill Andenaes s. 423 fO. Jag vill i det sammanhanget också framhållaatt det, om det uppslår fräga om tillämpning av ett annal lagrum än detåklagaren åberopat, ofta kan vara lämpligt att låta parterna yttra sig medanledning av den nya situationen. När detgäller processledning i fråga om bevisningen torde samma synsätt kunnaanläggas som i tvistemålen. När detgäller lagregleringen av rättens materiella processledning i brottmål tordedet som vara tillräckligt att en uttrycklig regel finns såvitt avserhuvudförhandlingsskedel (46 kap. 4 §, 47 kap. 24 §). Huvudpunkterna i mitt förslag Rättensföriikningsverksamhet regleras gemensamt för alla dispositiva tvistemål.Domaren skall i allmänhet ta upp frågan om förlikning med parterna men bör intedriva frågan om någon av parterna motsätter sig att diskutera förlikning. Förutsättningarnaför alt särskild medlare skall få förordnas preciseras. De särskilda medlarnasverksamhet skall liksom vara oreglerad. Det ingår som en viktig del i rättens verksamhet idisposiliva tvistemål -vid sidan av och som etl komplement eller alternativtill den verksamhet som direkt syftar till målets avgörande genom dom - attförsöka få parterna att komma överens i saken, dvs. träffa en förlikning.Frågan i vad män rätten skall vara aktiv i delta hänseende är omdiskuteradbland domare och förlikningsverksamheten är föremål för en delvis ganska varierandepraxis. 1 förarbetena till småmälslagen har lagstiftaren uttalat sig för en meraktiv förlikningsverksamhet i mål som handläggs enligl småmälslagen. RU har, i syfte atl komma till rätta med den varierandepraxis som finns pä detta område, ingående behandlat frågan omföriik-ningsverksamhetens omfattning. Man har föreslagit en gemensam regel föralla dispositiva tvistemål och kompletterat den med omfattande motivutta- landenrörande i vilka fall det är lämpligt eller mindre lämpligt att domaren . 1986/87:89 verkar för förlikning mellan parterna. Remissinstanserna har i allmänhet vitsordat behovet avklarare riktlinjer för förlikningsverksamheten. I stora delar ansluter man sigocksä till utredningens synpunkter eller lämnar dem utan erinran. I vissaenskildheter har dock utredningens förslag bemötts kritiskt av fleraremissinstanser. Jag kommer att gä närmare in på detta i det följande. AllniäiU om förliknings verksamheten Det råder en bred enighet om att rätten i dispositivatvistemål skall undersöka om det finns förutsättningar för förlikning mellanparterna och i vissa fall också aktivt försöka åstadkomma en förlikning. Fråganom omfattningen av denna verksamhet är däremot avsevärt mer kontroversiell. RU menar atl det bör vara en utgångspunkt när mandiskuterar förlik-ningsverksamhelen att domstolarnas förslahandsuppgift ärrättskipning i mer inskränkt bemärkelse, dvs. domstolarna skall i principendast medverka till sådana lösningar pä inkomna tvister som står iöverensstämmelse med gällande rätt. En väsentlig uppgift för domstolarnasavgöranden är nämligen inte bara att de skall lösa parternas mellanhavande utanocksä att de skall verka handlingsdirigerande för samhällsmedlemmarna i allmänhet.Detta medför enligt utredningen viktiga konsekvenser i fråga om inriktningenav förlikningsverksamheten. Om domaren skall verka för en förlikning mellanparterna, bör han inrikta sig på etl resultat som så nära som möjligt anslutertill vad en tänkt dom i målet skulle innehålla.