prop · GA031 · 1986-12-31 00:00:00 — Frågan inställer sig då om det ärmödan värt att lagstiftningsmässigl ägna sig ål finsnickeriet 19-11 kap., när12 kap. ändå ger avsevärda möjligheter att laga efter läglighet och skälighet ide fall då 9-11 kap. inte anses leda till materiellt tillfredsställanderesultat. Lagrådet vill dock för sin del ansluta sig till den valdalagstiftningstekniken. Det har sitt värde att lagstiftaren genom 911 kap. ÄktBger en "instraktionsbok" som skall vara hållbar för den stora massanav bodelningsfall. Regleringen i 12 kap. bör ses som säkerhetsventiler, avseddaför fall som i ett eller annat avseende avviker från vad som kan betecknas somnormalfall. I remissprolokollets avsnitt avseende förslagetsallmänna utgångspunkter (2.1) framhålls atl en självklar utgångspunkt är atläktenskapslagstiflningen bör kunna förstås av envar. Såvitt angår reglerna ommakars egendomsförhållanden framhålls som viktigt att människor i allmänhetskall ha möjlighet all sätta sig in i vad dessa regler innebär. iremissprolokollel framgår att makar i upplösningsskedet av ett äktenskapföratsätts på egen hand kunna med hjälp av balkens regler klara av enbodelning. Lagrådet ställer sig mycket skeptiskt till vad som sålunda haruttalats i remissprotokollet. Fastmer vill lagrådet för sin del anta att - närej är fråga om äktenskap vari de ekonomiska förhållandena företer en heltokomplicerad bild - en riklig tillämpning av det mångfacetterade bodelningsmönstretkan åstadkommas endast av ganska skickliga jurister. Av remissprolokollel framgår att man vid balkensutarbetande haft i åtanke atl såvitt möjligt åstadkomma lösningar vilka i sakinnebär atl nordisk rättslikhet blir rådande, något som lagrådet noterar medtillfredsställelse. 1986/87:1 Lagrådet 1kap. Idetta kapitel har upptagits ett antal bestämmelser som avser att ange degrundläggande principerna i fråga om institutet äktenskap. remissprotokolletsaknar I och 5 §§ förebilder i GB, medan övriga paragrafer har sinamotsvarigheter på skilda häll där. Lämplighetenav det valda greppet kan diskuteras. Vissa av bestämmelserna är så allmänthållna att de knappast kan ses som eri reglering av grundläggande natur.Exempelvis ger 4 § första meningen inte ens en antydan om efter vilka normerfördelningen av utgifter och sysslor mellan makarna skall göras (i viss månannorlunda enligt motsvarigheten i 5 kap. 2 § första stycket GB). Metoden attge regleringen i kapitlet en generell prägel har vidare medfört att en avbestämmelserna blivit något missvisande. I 3 § fastslås sålunda utan förbehållatt varie make råder över sin egendom. Som framgår av motiveringen tillparagrafen gäller emellertid enligt 7 kap. 5 § i förslaget viktigainskränkningar i rådighelen. Vad angår 6 § i förevarande kapitel ler sig denbestämmelsen å andra sidan som alltför detaljerad för alt böra ingå redan i ettinledande allmänt avsnitt i balken (se vidare nedan i anslutning till nämndaparagraQ. Lagrådet, som inte vill motsätta sig altförevarande inledande kapitel i förslaget behålls i väsentligen oförändratskick, har med det anförda endast velat fästa uppmärksamheten på den högstöversiktliga karaktär som kapitlets reglering har. Den som vill ha närmarebesked i olika hänseenden får söka sig längre in i balken. 1986/87:1 Lagrådet 1kap. I paragrafen angesatt äktenskap upplöses bl.a. genom dom på äktenskapsskillnad. Då med kapitletåsyftas att redovisa allmänna portalbestämmelser för balken som helhet synestillräckligt att nämna endast själva institutet äktenskapsskillnad. mening bör alltså orden "dom på" lämpligen få utgå. Dettaär sä mycket mera befogat som den föreslagna texten kan ge det missvisandeintrycket att äktenskap är att anse som upplöst redan i och med att domenmeddelas. Rätta förhållandet är alt upplösningen liksom enligt gällande ordningblir ett faktum först i och med att domen vinner laga kraft. En bestämmelse somuttryckligen klargör detta förhållande torde vara av visst värde men passarmindre väl in i del allmänt hållna I kap. Bättre är att den tas in som en ny 6§ i 5 kap. Bestämmelsen kan förslagsvis lyda: "När dom påäktenskapsskillnad vinner laga kraft, är äktenskapet upplöst." Idenna paragraf anges alt, när elt äktenskap upplöses, makarnas egendom skallfördelas mellan dem genom bodelning. Vidare sägs alt bodelning dock ej behövs,om makarna har endast enskild egendom och ingen av dem begär att få övertabostad eller bohag från den andra maken. Som redan har påpekats framstårregleringen i paragrafen som alltför speciell för att höra hemma bland deinledande allmänna bestämmelserna i balken. Därtill kommer att innebörden avbegreppet enskild egendom ännu inle har klargjorts (se härom 7 kap. 2 §).Lagrådet får därför föreslå atl paragrafen begränsas lill ettstadgande av kort och gott detta innehåll: "När etl äktenskap upplöses,skall makarnas egendom delas mellan dem." Meden sådan uppläggning torde i 9 kap., som upptar de inledande reglerna ombodelning, böra såsom I § införas en ny bestämmelse av förslagsvis dennalydelse: "Delning av makarnas egendom sker genom bodelning. Bodelningbehövs dock inle om makarna har endast enskild egendom och ingen av dem begäratt få överta bostad eller bohag från den andra maken." 1986/87:1 Lagrådet 2kap. Enligtdenna paragraf får den som är inte ingå äktenskap utan tillstånd avlänsstyrelsen i del län där han eller hon har sitt hemvist. Bestämmelsen geranledning lill vissa synpunkter av redaktionell art. Inledningsvis vill lagrådet endast fåstauppmärksamheten på att, medan de båda äktenskapskontrahenlerna i lagförslagetanges i ordningen kvinna och man (se 1 kap. 1 §, 3 och 4 kap. samt 14 kap. 2och 3 §§), de personliga pronomina i förevarande paragraf och fortsättningsvisupptas i ordningen han eller hon, honom eller henne osv. Denna inkongraensföranleder likväl i och för sig inte några tillämpningsproblem. Oavsett ordningsföljden synes emellertid det berördabraket av personliga pronomen i lagförslaget i många fall medföratolkningssvårigheter. Redan bestämmelsen i förevarande paragraf att enunderårig inte får ingå äktenskap utan tillstånd av där "haneller hon" har sitt hemvist skulle, i det sammanhang vari den förekommer,kunna uppfattas på del sättet att l.ex. en underårig kvinna kan välja mellanatt söka tillstånd hos i hennes eget län och hos imannens län. Innebörden är likväl naturligen att tillståndet kan sökas endasthos i det län där den underårige har sitt hemvist. Ehurulagtexten i detta fall får anses godtagbar, skulle den bli tydligare om orden"han eller hon" ersattes med "den underårige" såsom enligtnuvarande lydelse i 2 kap. 1 § GB. Det kan påpekas atl uttrycket den underårigeåterfinns i 15 kap. 1 § i förslaget. I fortsättningen av lagförslaget finns elt flertalbestämmelser där konstraktionen med "han eller hon" etc. är meravilseledande. Det första exempel härpå som möter är 5 kap. 1 §. alt äktenskapsskillnad skall föregås av betänketid, om båda makarnabegär det eller om någon av dem varaktigt bor tillsammans med eget barn under16 år som står under "hans eller hennes" vårdnad. Regleringen innebärinte, som man kan förledas alt tro, att det såvitt angår vårdnaden är entillräcklig förutsättning att barnet står under vårdnad av endera av makarna.Vad orden "hans eller hennes" torde syfta på är endast den make somvaraktigt bor tillsammans med barnet. Som ytterligare exempel kan pekas på följande. 2 § i förslagel föreskrivs atl, om en make som har gett den andra maken engåva inte kan betala en skuld för vilkengivaren svarade när gåvan blev gällande mot "hans eller hennes"borgenärer eller det av annan anledning kan antas att givaren är på obestånd,den andra maken i princip svarar för brislen intill värdet av gåvan. 1 § är varje make skyldig att tills bodelning förrättas redovisa för sinegendom och för sådan andra maken tillhörig egendom som "han ellerhon" har haft hand om, I 11 kap. 9 § stadgas att, om en make vid bodelningövertar bostad och bohag mot avräkning och inte tillgodoser den andra maken medannan egendom ur giftorättsgodset, "han eller hon" skall betalamotsvarande belopp. Och enligt 14 kap. 16 § får, om makarna inte varaktigt bortillsammans, domstolen förplikta en av makarna att lämna bohag till den andramaken att användas av "honom eller henne". Det angivna skrivsättet är, när det som här ärfråga om makar, förvillande och medför risker för felläsning (beträffandeliknande inslag i namnlagen jfr , Namnlagen s. 6 och 93). För att intesvårigheter skall uppstå eller misslag göras i tillämpningen är det angelägetatt de åsyftade bestämmelserna förtydligas. Lagrådet återkommer härtill vid deparagrafer där saken aktualiseras. 1986/87:1 Lagrådet 2kap. Den domstol somavses i första meningen av paragrafen behöver inte vara densamma som åsyftas iandra meningen. Till undvikande av missförstånd i detta hänseende torde orden"domstolens" resp. "domstolen" i den föreslagna paragrafeni stället böra skrivas i obestämd form. Igällande 2 kap. 4 § GB föreskrivs såsom äktenskapshinder att den som är giftinte får ingå nytt äktenskap. Denna föreskrift motsvaras i det remitteradeförslagel av förevarande paragraf. Bestämmelsen har emellertid i förslagetgivits den utvidgade lydelsen att den som är gift inle "så längeäktenskapet består" får ingå nytt äktenskap. De citerade orden, vilka inlefanns med i de sakkunnigas förslag, torde ha tillagts i förtydligande syfte. När såsom äklenskapshinder föreskrivs att den somär gift inte får ingå nytt äktenskap, kan däri ej intolkas att hindret gälleräven för den som har varit gift. I sammanhanget kan också pekas l.ex. på 7 kap.1 § (BrB). Straff för tvegifte är där stadgat för det fallet attden som är gift ingår nytt äktenskap eller alt ogift ingår äktenskap med densom är gift. Del är utan vidare klart alt denna straffbestämmelse såvitt angården som är gift bara är tillämplig så länge äktenskapet består. Det ilagrådsremissen föreslagna tillägget i nu förevarande paragraf innebär en dubblyr,som kan vara ägnad alt inge osäkerhet i fråga om innebörden av uttryckssättet"den som är gift" i annan lagstiftning. Tilläggas kan atlremissförslaget beträffande begreppet "ogift" (grandläggande i denföreslagna sambolagen) inte gjort någol motsvarande förtydligande. Att delbegreppet i föreliggande sammanhang inbegriper den som varit gift har, med allrätt, ansetts självklart. Lagrådet föreslår att lydelsen enligt GB behålls och attalltså orden "så Prop. 1986/87:1 länge äktenskapet består" får utgå ur det remitterade förslaget. I 13 kap. 13 b § GB finnsbestämmelser om efterlevandeskyddet i vissa 3 kap. ÄktB avseenden i de falltvegifte föreligger och den omgifte maken dör. I det remitterade förslaget harnågon motsvarighet till dessa bestämmelser inte förts in. Underlagrådsföredragningen har upplysts att familjelagssakun-niga i sitt återståendearbete med en översyn av de internationellt privaträttsliga bestämmelserna omäktenskap och äktenskaps rättsverkningar kommer att uppmärksamma frågan omefterlevandeskyddet i polygama äktenskap samt att även pensionsberedningen (S1984:03) kan komma att ta upp frågan om efterlevandeskyddet vid tvegifte undersill arbete (jfr LU 1982/83:5, rskr 23; se också SOU 1983:29 s. 146 och prop.1983/84:144). Kapitlet innehåller bestämmelser om prövning av huruvidaäktenskapshinder föreligger. I bestämmelserna talas om"hindersprövning" (se 1 -3 §§). Detta är en kort och väl användbarbenämning pä vad som avses. Till skillnad från vad som är fallet enligt GB (se3 kap. 1 §) är uttrycket hindersprövning inte präglat som teknisk term i delremitterade lagförslaget. Enligt lagrådets mening bör det lämpligen ske genomatl den föreslagna - och något oegentiiga - kapitelrubriken ersätts med "Hindersprövning". I första styckets första mening föreskrivs att äktenskapinte får ingås innan det har prövats, om något hinder finns mol äktenskapet.Bestämmelsen är utformad så som om den avsåg att föreskriva eltäktenskapshinder (varom föreskrifter upptas i 2 kap.). Det är emellertid intefråga om ett sådant hinder. En mer adekvat formulering av den berörda meningenskulle enligt lagrådet vara: "Innan äktenskap ingås skall prövas omäktenskapshinder föreligger." Lagrådet (Mannerfelt och ): Del nuvarande kapitiet om vigsel, 4 kap. GB, skiljermellan tre former av vigsel: kyrklig vigsel inom , kyrklig vigselinom annat trossamfund och borgerlig vigsel. För dessa vigselformer föreskrivsdelvis olika regler men på vissa viktiga punkter gäller gemensamma grundsatser(se i sistnämnda hänseende 6 §, 8 § första och andra styckena saml 9 §). I remissprotokollet anges allförevarande kapitel i del remitterade lagförslaget motsvarar 4 kap. GB. Detsägs dock ha "omdisponerats någol". Den gjorda omdisponeringen kan kortbeskrivas på följande sätt. I 1 - 3 §§ laborerar förslaget med elt enhetligt och allmänt övergripande vigsel begrepp. Vad som utmärker detta begrepp ges till känna i 2 och 3 §§. 2§ framgår vilka moment som utgör kärnan i det allmänna vigselbegreppet. Iparagrafens första stycke uppställs sålunda krav på kvinnans och mannensgemensamma närvaro vid vigseln, deras på vigselförrättarens fråga lämnadesamtycke och vigselförrättarens förklaring att de därmed är äkta makar. Deangivna momentens kärnkaraktär kommer ytterligare till uttryck genom att det iandra stycket fastslås att, om något av de angivna kraven har åsidosatts,rättsföljden i princip blir att förrättningen är ogiltig som vigsel. Vidare föreskrivs- med föregripande av innehållet i 3 § - att samma rättsföljd inträder omvigselförrättaren inte var behörig atl förrätta "vigseln" (varförsistnämnda ord använts i bestämd form är oklart, jfr motsvarande reglering i 4kap. 9 § GB). Härefter ges i 3 § regler om vilka som är behöriga att varavigselförrättare och delta sker alltså fortfarande med hänsyftning på detallmänna vigselbegreppet. Del föreslagna vigselkapitlets fortsättning (4-7 §§)gäller procedurfrågor som anses vara av lägre dignitet i så måtto, att fel idär angivna hänseenden inle föranleder alt vigsel blir ogiltig. Av denna merunderordnade reglering framgår atl de ovan angivna traditionella vigselformernai realiteten fortfarande skall utgöra grundstommen (se 6 § och, såvitt angår vigselinom , även 4 §). Begreppen kyrklig vigsel och borgerlig vigselhar likväl utmönstrats ur lagtexten i ÄktB. Den föreslagna nya dispositionen av vigselkapitletåsyftar, som framgår av det anförda, inle att rättsligt upphäva skillnadernamellan kyrklig och borgerlig vigsel; de ursprungliga aspirationerna i denriktningen rönte ingen framgång lagstiftningsärende om partiellaändringar i GB (prop. 1973:32 s. 71-73 och 101-105). Förslaget kan möjligen hatill syfte alt framhäva, att lagstiftaren inte prioriterar någon av de olikaformer av vigsel som står till buds. En sådan neutral hållning intar redangällande GB. Att den ena vigselformen (kyrklig vigsel) nämns före den andra(borgeriig vigsel) kan uppenbarligen inte ses som någon prioritering, lika htetsom när del gäller ordningsföljden mellan de skilda punkterna i förslagets 3och 6 §§. Enligt förslaget (3 §) blir var och en inom de fyravigselbehöriga person-kategorierna - präster inom , funktionärerinom andra samfund med vigselrätt, lagfarna tingsrättsdomare och särskiltförordnade vigselförrättare formellt behörig att förrätta vigslar över helafältet. Man får alltså den egenartade ordningen att i lag, stiftad avriksdagen, uttryckligen ges behörighet t.ex. ät en frikyrkopräst ellertingsrältsdomare att förrätta vigsel enligt cermoniel och åt enpräst inom alt förrätta borgerlig vigsel. Atl del synes varaföratsatt all mera preciserade föreskrifter skall meddelas i administrativordning (jfr 6 § i förslaget) förtar inte det anmärkningsvärda i det föreslagnasystemet. Med den i remissen sålunda föreslagnageneralfullmakten för envar vigselförrättare skall jämföras tankegången bakomnuvarande ordning enligt GB. Där föratsätts alt vigselförrättare av visskategori verkar endast inom sitt revir (se 4 kap. 3 och 5 §§ GB). Men för detfall atl någon skulle viga genom en förrältningstyp som faller utanför hansområde har enligt gällande ordning, till skydd för bradparet, tillgripits nödlösningenalt sådant övertramp inte skall medföra att vigsel blir ogiltig (4 kap. 9 §första Prop.1986/87:1 Lagrådet 4 kap. ÄktB stycketGB, jfr NJA II 1916 s. 158). Från en sådan snäv reglering är det långt tillremissförslagets ordning med lagstadgad formell behörighet för alla kategorierav vigselförrättare att förrätta vigslar oavsett vilka vigseltyper det ärfråga om. Enannan aspekt som föranleds av remissförslaget är följande. Enligl gällande rättfår vigsel inom annat trossamfund än rättslig verkan endast omregeringen har medgivit samfundet vigselrätt (4 kap. 2 § GB). Bakom dennareglering ligger synsättet att religiösa ceremonier inom andra trossamfund änsvenska kyrkan måste vara auktoriserade av regeringen för att de skall ansesinförlivade i rättssystemet (se SOU 1972:41 s. 145 nederst i vänsterspalt). Detremitterade förslaget innebär alt denna ordning inle kommer att bli gällandesåsom allmän grundsats ulan endast som ett delrekvisil i bestämmelsen om vadsom krävs för alt befattningshavare inom annat trossamfund än svenska kyrkanskall anses vigselbehörig (se 3 § 2 i förslagel). För övriga kategorier avvigselförrättare föreligger inte någol hinder all förrätta vigsel enligtfrämmande trossamfunds ritual -vigseln duger enligl förslaget i den mån denuppfyller grandkraven i förslagets 2 §. Av det sagda framgår atl den föreslagnaomskrivningen av vigselkapitlet medför en del mindre lyckade konsekvenser. Någraegentliga motiv för omarbetningen har inte anförts i remissprotokollet. Frågansynes inte heller ha tilldragit sig uppmärksamhet vid remissbehandlingen av desakkunnigas betänkande. Det hade varit av värde med synpunkter i saken frånskilda kyrkohåll. Elt enkelt och invändningsfritt alternativ är atlöverföra nuvarande 4 kap. GB som inte synes ha medförttillämpningssvårigheter i väsentligen oförändrat skick till ÄklB. En annanmöjlighet är alt i moderniserad form överföra grandsatserna i 4 kap. GB tillden nya balken. Detta låter sig lätt göra såsom kan illustreras med följandeutkast till lagtext. 1986/87:1 Lagrådet 4kap. Äktenskapingås genom vigsel. Kyrklig vigsel inom sker enliglföreskrifteraa i kyrkohandboken eller andra föreskrifter för . Behörigalt förrätta sådan vigsel är präst inom . Tillvigseln får kvinnan och mannen välja den präst inom som desjälva önskar och som är villig alt viga. De har rätt till vigsel i enförsamling som någon av dem tillhör. Kyrklig vigsel kan äga ram även inom annattrossamfund än , om regeringen har medgett samfundet vigselrätt.Sådan vigsel sker enligt den ordning som gäller inom samfundet. Behörigatt förrätta sådan vigsel är präst eller annan befattningshavare inomsamfundet, som enligt intyg av är behörig. 1986/87:1 Lagrådet 4kap. Borgerligvigsel sker enligt föreskrifter som regeringen meddelar. Behörig atl förrättasådan vigsel är lagfaren domare i tingsrätt och den som harförordnat till vigselförrättare. Innan vigsel förrättas skall vigselförrättarenförvissa sig om alt hindersprövning har skett. Hindersprövning som har skettmer än före dagen för vigseln gäller inte. Utan intyg omhindersprövningen får vigseln förrättas endast av präst som tjänstgör i denförsamling där hindersprövningen har gjorts. Om vigselförrättaren känner till attäklenskapshinder föreligger, får vigsel inte ske. Vid vigseln skall kvinnan och mannen varanärvarande. De skall var för sig på fråga av vigselförrättaren ge till kännaatt de samtycker till äktenskapet. Vigselförrättaren skall därefter förklaraatl de är makar. Vigselförrättas i närvaro av släktingar eller andra vittnen. Om vigseln inte har förrättats av någon som harbehörighet att viga eller om del inte har gått till så som anges i 6 § förstastycket, är förrättningen ogiltig som vigsel. En förrättning som enligt första stycket är ogiltigsom vigsel får godkännas av regeringen, om det finns synnerliga skäl. Ärendetfår tas upp endast på ansökan av kvinnan eller mannen eller, om någon av demhar avlidit, av arvinge till den avlidne. 8§ Vigselförrättaren skall genast lämna makarna ettbevis om vigseln. Som framgår återfinns i lagtextutkastet inte någonmotsvarighet lill 7 § andra meningen i det remitterade förslagel. Där sägs altregeringen får meddela föreskrifter om i vilka fall särskilt protokoll skallföras över vigslar (bestämmelsen torde avse endast borgerliga vigslar, jfr 4kap. 8 § fjärde stycket andra meningen GB). Sådan rätt för regeringen tordefölja direkt av 8 kap. 13 § regeringsformen och något särskilt bemyndigandei lag behövs således inte. Om en bestämmelse i ämnet skulle anses önskvärd,skulle den kunna utformas som en erinran t.ex. enligt följande:"Regeringen meddelar föreskrifter om i vilka fall särskiU protokoll skallföras över borgerliga vigslar." En sådan föreskrift skulle ilag-textutkaslet ovan kunna tas in som en andra mening i 8 §. Föreskrifternai detta kapitel om vigsel är såvitt framgår av lagrådsremis- lagraoei sen inle avsedda attmedföra några större ändringar i sak i förhallande till '''' denu gällande bestämmelserna i 4 kap. GB. framträder emellertid attden lagtext som lagrådsremissen innehåller inte uttryckligen nämner de bådaenligt 4 kap. I § GB förekommande formerna av vigsel, nämligen kyrklig och borgerligvigsel. Skillnaden mellan kyrklig och borgerlig vigsel vad den än må betydafrån rättslig synpunkt, varom mer i del följande är emellertid inte utplånadgenom det remitterade förslaget. Den kommer i stället till synes genom de olikaprocedurregler för de båda olika vigseLformerna som förutsätts skola tillämpasmed stöd av 4 kap. 6 § i förslaget. Med det grepp som i det remitterade förslagelsålunda tagits i denna fråga accentueras ytterligare några oklarheter somvidlåder redan gällande lagstiftning i vad avser följderna av formfel vidvigselförrättningen och som skall beröras strax i det följande. En vigsel - och detta gäller såväl kyrklig somborgerlig vigsel - är enligt 4 kap. 9 § första stycket GB ulan verkan, om deninte förrättats av någon, som äger behörighet alt viga, eller om därvid inte såtillgått, som är föreskrivet i 8 § andra stycket. Däremot skall en vigsel inteanses ogill på den grund att eljest inte sä förfarits som är sagt i 8 § ellervigselförrättaren överskridit sin behörighet eller vederbörlig hindersprövningej föregått. I nämnda 8 § stadgas såvitt här är av intresse att vid vigselnmannen och kvinnan skall, tillstädes inför vigselförrättaren, på hansfråga avge sitt ja och samtycke lill äktenskapet samt därpå av honom förklarasför äkta makar (andra stycket). Paragrafen innehåller häriämte stadgandet att iövrigt gäller, vid vigsel inom föreskrifterna i kyrkohandbokeneller andra föreskrifter som meddelas av kyrkomötet, vid vigsel inom annattrossamfund dess kyrkobruk och vid borgerlig vigsel bestämmelser som meddelasav regeringen (tredje stycket). Den som förrättat kyrklig vigsel skallofördröjligen ge makarna bevis därom. Vid borgerlig vigsel föres särskiltprotokoll enligl föreskrifter som meddelas av regeringen (fjärde stycket). I fråga om behörigheten att förrätta vigsel följerav GB endast att mannen och kvinnan får til! vigsel inom väljaden präst inom kyrkan de själva önskar och som är villig alt viga. Frågan ombehörighet att förrätta vigsel regleras i övrigt av författningar som tagilsUlan medverkan. Av del anförda framgår att vissahuvudförutsältningar måste vara uppfyllda för alt en vigsel inte skall ansesogiltig. Dessa huvudförutsältningar är sammanfattningsvis: attvigselförrättaren äger behörighet att viga, atl de båda tilltänkta makarnasamtidigt är närvarande inför vigselförrättaren, att de på dennes fråga skallavge sitt ja och samtycke till äktenskapet saml att de därpå av honom förklarasför äkta makar. En modifikation beträffande rättsföljderna vidbristande behörighet hos vigselförrättaren föreligger redan i gällandelagstiftning i och med bestämmelsen i 4 kap. 9 § första stycket GB att vigselinte skall anses ogill på den grundatt vigselförrättaren överskridit sin behörighet.