prop · GA03106 · 1986-12-31 00:00:00 — 1986/87:106fängelsestraff Bland dessa remissinstanser fiiins emellertid också några sombetonar att påföljden, för att tillgodose allmänpreventionens krav och därmedbli ett realistiskt alternativ till fängelse, måste ges en stram och konsekventutformning och att detta kan komma i konflikt med de vårdintressen som gör siggällande. Blandde remissinstanser som intar en positiv hållning till grundtankarna ikommitténs förslag finns ett antal som ger uttryck för en viss tveksamhet.Flera av dem anser att den föreslagna ordningen bör bli föremål förförsöksverksamhet, innan beslut fattas om att den skall föras in som ettalternativ i påföljdssystemet. Åtskilligaremissinstanser ställer sig emellertid avvisande till tanken på kontraktsvårdenligt de föreslagna riktlinjerna. En invändning som därvid framförs tar siktepå att den form av tvångsvård som förslaget innebär inte har förutsättningaratt ge goda resultat, beroende på att den dömde inte är motiverad till ochfrivilligt söker vård. Frånannat håll görs gällande att förslaget leder till att förutsebarheten ipåföljdssystemet försämras och att det inflytande över påföljdsvalet, somlagöverträdarna själva får, innebär ett osäkerhetsmoment. Vidare påpekas attden individuellt växlande utformning som kontraktsvården är avsedd att få kaninnebära att rättvisekravet i påföljdsordningen blir åsidosatt. Denuppfattningen framförs också att det inte är godtagbart att verkställighetenav en brottspåföljd, sanktioner vid misskötsamhet och användning av tvångsmedelutan närmare reglering överlämnas till enskilda institutioner och hem som intestår under någon särskild tillsyn och kontroll från samhällets sida. Enligtflera remissinstanser kan syftet med den föreslagna reformen tillgodoses, omvården kommer till stånd inom ramen för verkställighet av fängelsestraff. (BrB) anvisar olika vägar för en samordning mellan straffrättsliga avgörandenoch insatser från samhällets social- och sjukvårdande organ. Till en början kanerinras om att den som har begått en brottslig gärning i överensstämmelse medbestämmelserna i 31 kap. BrB under vissa förutsättningar kan överlämnas tillsärskild vård i stället för att ådömas annan straffrätlslig påföljd. Detta kanenligt 31 kap. 2 § BrB avse vård enligt lagen (1981:1243) om vård avmissbrukare i vissa fall (LVM). Den möjligheten, som förhållandevis sällantillgrips i praxis, har dock mindre intresse för överväganden rörande frågan omkontraktsvård, eftersom det där är fråga om vård som äger rum oberoende avmissbrukarens eget samtycke. Avstörre intresse i detta sammanhang är den hjälp som alkohol- och narkotikamissbrukare kan erhålla inom ramen för påföljden skyddstillsyn. Vid behov kan denna påföljd även kombineras med särskilda föreskrifter om läkarvård, nykterhetsvård eller behandling i eller utom sjukhus eller annan dylik inrättning enligt 26 kap. 15 § och 28 kap. 6 § BrB. Den vård som då blir aktuell sker enligt den lagstiftning som gäller på de olika 31 vårdområdena.Åsidosätts föreskrifterna, gäller i princip att skyddstill- Prop. 1986/87:106synen kan undanröjas och fängelse ådömas. Föreskrifter av här aktuellt slag kanmeddelas också i samband med villkorlig frigivning från fängelse. Den möjlighetatt meddela sanktionerade föreskrifter om vård och behandling som alltså finnsredan i dag kan, om man så vill, ses som en form av kontraktsvård. Den kannaturligtvis i viss mån också betraktas som ett undantag från den princip omfrivillighet som har kommit till uttryck i socialtjänstlagen (1980:620, SoL)och hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). står det klart att enförutsättning för att en föreskrift om vård skall få något praktiskt innehåll iregel är att inte bara det organ som skall ge vården utan också den som skallta emot den är införstådd med att vården skall komma till stånd. vid skyddstillsyn föregås också regelmässigt av samråd med å enasidan den läkare eller den institution som skall meddela den tilltänkta vårdenoch å andra sidan den tilltalade själv. Detta innebär dock inte att det alltidär uteslutet att som ett led i kriminalvården meddela en föreskrift om vård, tex narkomanvård, åt den som inte spontant ger sitt samtycke till att medverkatill att vården kommer till stånd. Föreskrifterav det slag som jag nu har berört används förhållandevis ofta. En undersökningsom gjorde (se SOU 1981:90 s. 79-80)visade att av dem som undergick skyddstillsyn hade en föreskrift i någon form. Föreskrifter om vård och behandling dominerade.De utgjorde ungefär tre Qärdedelar av alla föreskrifter. En motsvarandeundersökning beträffande villkorligt frigivna (se SOU 1981:92 s. Ill) visadeatt andelen av de villkorligt frigivna som hade en särskild föreskrift en vissangiven dag var ungefär lika stor som bland de skyddstillsynsdömda. Härövervägde dock föreskrifter om sysselsättning klart. Kriminalvårdsstyrelsenhar även fört en statistik som visar motsvarande förhållanden per den 1 oktoberåren 1981-1986. Jag vill här nämna att av dem som undergickskyddstillsyn (sammanlagt 8395 personer) hade någon typ avbehandlingsföreskrift. Bland de villkorligt frigivna (3463 st) var andelen medsådana föreskrifter endast drygt två %. I sammanhanget vill jag även påpeka att500-600 av de personer som undergick skyddstillsyn med behandlingsföreskriftvar dömda för rattfylleri som huvudbrott och att sammanlagt 576 frivårdsklien-tervar placerade i någon form av missbruksvård (behandlingshem, familjevård ellerliknande). Av dessa var 428 dömda till skyddstillsyn och 148 villkorligtfrigivna. har påpekat har en betydande del av dem som ådöms frihetsstraff klara missbruksproblem. Redan detta förhållande gör det be fogat att överväga ytterligare insatser för att försöka komma till rätta med deras problem. Det är som jag ser det inte bara en fråga om att generellt sett försöka minska användningen av fängelsestraff. Hänsyn måste också tas till att de sociala organens möjligheter att bereda en mera verkningsfull missbrukarvård under tid då kriminalvård i anstalt pågår ibland kan vara tämligen begränsade, även om en betydelsefull utveckling sker när det gäller kontraktsvårdsliknande åtgärder , huvud- 32 sakligen med stöd av 34 § KvaL.En annan omständighet som bör beaktas Prop. 1986/87:106 är att olika formerav missbruk ofta utgör en brottsgenererande faktor. Om det i sådana fall ärmöjligt att på ett effektivare sätt bryta en missbrukskarriär, kan ocksårisken för fortsatt brottslig verksamhet motverkas. Olikaarrangemang som svarar mot vad man brukar mena med kontraktsvärd kan somframgått redan nu åstadkommas både inom ramen för kriminalvård i anstalt ochmed stöd av de regler som ger möjlighet att förena skyddstillsyn med särskildaföreskrifter om behandling. Jag har förståelse för att det med hänvisning tilldetta kan hävdas att någon särskild lagstiftning i ämnet inte är nödvändig. Enlagstiftning kan emellertid ge stöd åt en fortsatt utveckling av möjligheternatill missbrukarvård inom det straffrättsliga påföljdssystemets ram. I belysningav vad jag förut har anfört måste detta ses som i hög grad eftersträvansvärt.Dessutom bör man givetvis ta till vara alla möjligheter till ytterligaresamordning mellan de insatser som görs från samhällets sida genom å ena sidankriminalvården och å den andra sjukvården och . Detta är i sintur ägnat att påskynda utvecklingsarbetet inom missbrukarvården, något som fårbedömas som mycket väsentligt (jfr prop. 1985/86:171). Jag ansluter mig därförtill kommitténs uppfattning att särskild lagstiftning i frågan bör komma tillstånd. Jagser för min del inget hinder mot att en lagstiftning i ämnet utformas sä attden får permanent karaktär. Självfallet är jag emellertid medveten om att enverksamhet av här avsett slag behöver för att finna sina former och atttillämpningen under ett förhållandevis långt inledningsskede får en prägel avförsöksverksamhet. Itanken på kontraktsvård ligger att ett nytt system bör ha ett fastare och merapregnant innehåll än vad som enligt praxis oftast är fallet vid tillämpningenav nuvarande vårdföreskrifter vid skyddstillsyn. bör det bygga på ettfrivilligt åtagande från den berörde att undergå den vård som blir aktuell. Detförslag om kontrakts vård som kommittén har lagt fram uppfyller enligt minmening i huvudsak de krav som bör ställas på en ny påföljdsvariant av det härslaget. Kommittéförslagethar en särskild inriktning på de lagöverträdare som har uttalade alkohol- ellernarkotikaproblem och som antingen har nått så långt i sin brottskarriär ellerhar gjort sig skyldiga till sådan brottslighet att de enligt gängse bedömningarskall dömas till fängelse. Jag ansluter mig till uppfattningen att påföljden huvudsakligenbör ta sikte på dessa kategorier. Som jag ser det bör emellertid åtgärder avhär aktuellt slag kunna komma i fråga även beträffande andralagöverträdare som är i behov av behandling. Jag återkommer till denna fråga. Detär alltså min avsikt att i det följande föreslå de lagändringar som behövs för att ge stöd åt en utveckling i denna riktning. Den ordning som jag avser att föreslå överensstämmer i många avseenden med kommitténs förslag. Det finns emellertid också betydande skillnader. a. vill jag nämna att jag, av skäl som jag strax skall utveckla närmare, föreslår att kontraktsvård skall införas som ett inslag i de nuvarande formerna för kriminalvård och inte som en självständig påföljd. Denna lösning kräver en annoriunda lagteknisk utformning än den som kommittén har föreslagit. 3 1986/87. Dentorde emellertid också i stor utsträckning eliminera risken för att reformenskall leda till att påföljdssystemet blir alltför komplicerat. Jagvill emellertid gärna tillägga att ett system med kontraktsvård ändå ingalundablir helt okomplicerat. Tvärtom inrymmer konstruktionen en rad problemställningarav olika slag. Ettsådant problem rör frågan om effektiviteten av en behandling som visserligensker på grundval av ett frivilligt åtagande men som ändå ytterst kan sägasbygga på ett moment av tvång. Ett annat är svårigheterna att under starktidspress, t. ex. medan någon är häktad, arbeta fram ett realistiskt vårdprogramsom kan godtas av domstolen, den tilltalade och den som skall tillhandahållavården. Om ett system med kontraktsvård skall kunna fungera krävs enfortlöpande utveckling även på behandlingssidan. En sådan utveckling understödsbl. a. av de åtgärder som sätts in inom narkomanvården som ett led ibekämpningen av AIDS. Av särskild betydelse i sammanhanget är de insatser somgörs för att förbättra samarbetet mellan socialtjänst och kriminalvård samt despeciella samarbetsgrupper som tillskapas vid flera häkten. Man måste docksäkerligen både i fråga om behandlingsutvecklingen och i andra hänseenden räknamed betydande lokala och regionala skillnader, åtminstone under ettinledningsskede. Härtillkommer det mer allmänna problemet med att söka skapa garantier för attkontraktsvård skall fungera som ett alternativ till frihetsstraff och inteendast komma till användning i sådana fall där andra mindre ingripandepåföljder tillämpas, t. ex. skyddstillsyn i vanlig form. Dessaproblem har på olika sätt också berörts under remissbehandlingen, och detfinns alla skäl att ta dem på allvar. Det torde vara klokt att över huvud tagetförsöka hålla förväntningarna på kontraktsvård på en realistisk nivå och interäkna med alltför påtagliga resultat under ett första skede. Vad jag nu harsagt talar också för att systemet bör göras tillräckligt flexibelt för atttillåta att formerna för dess tillämpning kan anpassas till lokala förhållandenoch fortlöpande utvecklas i takt med att man får erfarenheter av den nyamöjlighet som erbjuds. Mitt förslag:Kontraktsvård skall kunna användas som en ersättning för fängelsestraffhuvudsakligen i sådana fall då brottsligheten har sin grund i alkohol- ellernarkotikamissbruk. Det skall dock vara möjligt att tillämpa samma ordning närnågot annat förhållande som påkallar vård eller behandling i väsentlig mån kanantas ha bidragit till brottsligheten. En förutsättning skall vara att gärningsmannenär beredd att undergå behandling enligt en särskild och av domstolen fastställdbehandlingsplan. Kommitténs förslag: Detöverensstämmer i allt väsentligt med mitt förslag. Kommittén har dockföreslagit att tillämpningsområdet avgränsas så att kontraktsvård skallkunna ersätta fängelsestraff till och med och Prop. 1986/87:106 barakunna tillämpas vid alkohol- och narkotikamissbruk. Remissyttrandena:De remissinstanser som har ställt sig bakom tanken på kontraktsvård har i deflesta fallen godtagit den avgränsning som ligger i att påföljden skallanvändas i stället för fängelse på högst . Röster har emellertid höjtsför att gränsen skall sättas både högre och lägre. Några remissinstanser harföreslagit att kontraktsvård inte skall reserveras för missbruksklientelet utanäven kunna ådömas i andra fall när det finns ett vårdbehov. Skälenför mitt förslag: Kontraktsvård är enligt kommitténs förslag en påföljd somskall vara avsedd uteslutande för missbrukare av alkohol eller narkotika.Psykisk sjukdom eller andra psykiska störningar bör däremot enligt förslagetinte kunna leda till kontrakts vård. Missbrukaren måste också vara i behov avvård. Det innebär att det skall vara fråga om ett fortgående och vanemässigtmissbruk. Vårdbehovet kan vara socialt, medicinskt eller psykiskt. Det bördock inte vara av tillfällig art. Det finns enligt kommittén ingen anledningatt använda kontraktsvård för det klientel vars missbruk bedöms som lättövergående. Kommitténställer också frågan om vissa typer av brott skall vara uteslutna frånkontraktsvård. Skall exempelvis typiska våldsbrottslingar kunna komma i fråga?En annan fråga är om det måste finnas ett orsakssamband mellan missbruket ochbrottet eller om exempelvis en narkotika-misbrukare skall kunna fåkontraktsvård för skattebrott eller en alkoholmissbrukare förnarkotikaförsäljning. Självanser jag som redan angetts, i linje med kommitténs förslag, att kontraktsvårdhuvudsakligen bör kunna få aktualitet när det är fråga om brott som har sambandmed alkohol- eller narkotikaproblem. Både principiella och praktiska skältalar dock enligt min mening mot tanken att utesluta kontraktsvårdsarrangemangför andra fall där förhållandena påkallar vård eller annan behandling. Dettagäller särskilt mot bakgrund av att sådana arrangemang kan åstadkommas med stödav den föreliggande möjligheten att förena skyddstillsyn medföreskrifter och att någon begränsning av nu aktuellt slag inte gäller medavseende på den påföljdskombinationen. Jagkan alltså inte se något hinder mot att en utvidgad form av kontraktsvård, omförhållandena i det enskilda fallet gör det lämpligt, tillämpas i fall avexempelvis kleptomani eller exhibitionism och vissa former av incest; isistnämnda fall måste dock naturligtvis krävas att brottet är av förhållandevislindrig art. Detsamma gäller för vissa andra fall då brottet står i samband medett psykiskt insufficenstillstånd av ett eller annat slag men detta inte är såallvarligt att sluten psykiatrisk vård kommer i fråga. Klartär emellertid som jag angav att det i huvudsak blir lagöverträ dare med alkohol- eller narkotikaproblem som står i blickpunkten för ett system med kontraktsvård. Vid bedömningen av om kontraktsvård är en ändamålsenlig påföljd i sådana fall måste man dock ta hänsyn till miss bruksproblemens art. Att det vid exempelvis mycket avancerade former av alkoholism ibland skulle föreligga stora svårigheter att planera och genomföra kontraktsvård år sålunda troligt. Å andra sidan synes kon- 35 traktsvård inte hellervara en adekvat påföljd, om det står alldeles klart att Prop. 1986/87:106 deaktuella problemen är av tillfällig och övergående natur. 1 så fall synes i förstahand mindre ingripande åtgärder böra prövas. Somjag ser det bör kontraktsvård förutsätta att det finns en koppling mellanmissbruket och den aktuella brottsligheten. Ett sådant samband torde för övrigtnästan alltid föreligga i de fall där missbruket är av den arten att frågan omkontraktsvård kommer upp. Åtminstone i typfallen torde det förhålla sig så attbrottsligheten har sin förklaring i eller ingår som ett led i missbruket. Ävennär det gäller andra förhållanden som påkallar vård eller behandling änmissbruk bör enligt min mening förutsättas ett samband mellan vårdbehovet ochbrottsligheten. Närdet gäller brottets art har kommittén föreslagit att kontraktsvård inte skallfå ådömas i fall då brottet skulle ha förskyllt fängelse, omfängelse hade valts som påföljd. Åtskilliga remissinstanser har anslutit sigtill vad kommittén har anfört, men några remissinstanser anser att denföreslagna tvåårsgränsen ger ett alltför stort utrymme för kontraktsvård. Bl.a. och kriminalvårdsnämnden förordar att gränsdragningen görsså att kontrakts vård får tillämpas, om straffet skulle ha understigit fängelsei - detta bl. a. för att kontraktsvård inte formellt skall blitillämplig vid brott där straffminimum uppgår till fängelse . RÅföreslår för sin del att den övre gränsen sätts vid fängelse . De somdöms till längre fängelsestraff än har enligt RÅ i allmänhet gjort sigskyldiga till så allvarlig brottslighet att allmänpre-ventionen lägger hinder ivägen för att tillämpa kontraktsvård. Självvill jag peka på att kontraktsvården åtminstone i vissa fall torde kunnautformas så att den framstår som en ingripande reaktion. Jag skall senare gå innärmare på de frågor som hänger samman med de olika typer av vård som kan bliaktuella (avsnitt 2.4.5). Som jag då skall utveckla kommer vårdens utformning idet enskilda fallet att bestämmas med hänsyn till vårdbehovets art ochomfattning. I vissa fall kommer det att röra sig om vård som inte är särskiltingripande i den dömdes övriga personliga förhållanden exempelvis polikliniskalkoholvård. I andra fall kan det bli fråga om ganska långvariga vistelser påbehandlingshem eller liknande institutioner med efterföljande vård i mer öppnaformer. Bl.a. med hänsyn till att kontraktsvård sålunda i praktiken kan utformas på mycketvarierande sätt finner jag det svårt att acceptera tanken på en fixeradstraffvärdegräns i lagen, något som saknar motsvarighet i brottsbalkensnuvarande systematik. Generellt sett kan jag visserligen, i linje medkommittéförslaget, finna naturligt att kontraktsvård som regel inte tillämpas ifall där påföljden annars skulle ha blivit fängelse , men jagvill inte utesluta att det i praktiken kan förekomma fall som motiverarundantag från en sådan princip. Somjag har berört är det min avsikt att föreslå att kontraktsvård lagtekniskt skall konstrueras som ett särskilt slags föreskrift vid påföljden skyddstillsyn. För skyddstillsyn gäller enligt 28 kap. 1 § tredje stycket BrB den regeln att påföljden inte får ådömas i fall då minimistraffet för brottet är om det inte finns särskilda skäl. Någon annan avgräns ning än denna behöver enligt min mening inte göras i nu aktuellt hänseen- 36 de. Det arbetsnamn som harbrukat användas för den aktuella påföljdsvarianten kontraktsvård - bygger påföreställningen att ett kontrakt ingås mellan lagöverträdaren på den ena sidanoch samhället företrätt av huvudmannen för den vård som är aktuell på denandra. Lagöverträdaren förutsätts förbinda sig att undergå vård enligt en förhonom uppgjord vårdplan och samhället att tillhandahålla vården. Vid kontraktsbrottav lagöverträdaren hotar samhället med det fängelsestraff, som han skulle hadömts till om han inte ingått kontraktet. Självfallet får analoginmed kontraktsförhållanden inte uppfattas bokstavligt. Någon i civilrättsligmening bindande verkan kan naturligtvis inte tilläggas samtycket från dentilltalades sida att undergå vården. Det skulle inte heller vara förenligt medvanliga principer att föreskriva några automatiskt verkande konsekvenser avett kontraktsbrott. Vad som emellertid måste tas till vara är principen attvården skall förutsätta den tilltalades samtycke. Denne väljer så att sägasjälv bort det fängelsestraff som annars skulle ha ådömts genom att åta sig attundergå vården. Jag återkommer i det följande till detta. Mitt förslag:Kontraktsvård ådöms genom en ny typ av kvalificerad föreskrift vidskyddstillsyn. Genom föreskriften skall den dömde åläggas att genomgåbehandling enligt en i förväg godkänd behandlingsplan. Om den planeradebehandlingen i avgörande grad har bidragit till att domstolen bestämt påföljdentill skyddstillsyn, skall i domslutet anges hur långt fängelsestraff som skulleha ådömts om fängelse i stället hade valts som påföljd. I dessa fall skalldomstolen också kunna föreskriva att den som svarar för behandlingen skallunderrätta åklagaren och skyddskonsulenten, om den dömde inte fullföljerprogrammet enligt sitt åtagande. Tanken är att åklagaren i sådant fall skallkunna föra talan vid domstol med yrkande om att skyddstillsynen skallundanröjas och fängelse ådömas för brotten. Underrättelse till åklagaren skalldock inte lämnas, om kontraktsbrottet är av ringa betydelse. Kommitténs förslag: Detöverensstämmer i huvudsak med mitt förslag såvitt avser den grundläggandekonstruktionen av påföljden. Kommittén har dock föreslagit att en ny påföljd, villkoriigtfängelse, införs och att kontraktsvården kopplas till denna. Remissyttrandena: Förslagetatt knyta kontraktsvården till villkorligt fängelse har vunnit allmänanslutning vid remissbehandlingen. Även i övrigt har kommitténs förslag i dennadel i huvudsak godtagits av remissinstanserna. Skälen för mitt förslag: Ifråga om den lagtekniska konstruktionen har kommittén föreslagit attkontraktsvården kopplas till den redan i det inledningsvis nämndadelbetänkandet föreslagna påföljden villkorligt fängelse som därvid uteslutandeskall användas för kontrakts vård. Villkorligt fäng- Prop. 1986/87:106 elseskiljer sig enligt komittéförslaget till sin konstruktion från villkorlig domgenom att den förutsätter att en bestämd strafftid utmäts i domen. De nuvarandepåföljderna skyddstillsyn och villkorlig dom skall enligt kommittéförslagetfinnas kvar. Kommitténanser att den föreslagna lösningen har en rad fördelar. En är att möjligheternaatt kontraktsvården skulle fungera som ett alternativ till enbart fängelse blirstörre. Att brottsligheten förskyller fängelse skulle nämligen dä vara enförutsättning för att påföljdsformen skulle kunna komma i fråga. En annanfördel skulle vara att påföljdens allmänpreventiva effekter skulle stärkas tillföljd av det konkreta straffhot som vilar över lagöverträdaren. Tack vare detutmätta fängelsestraffet skulle också pro-portionaliteten mellan brottet ochstraffet markeras. Enytterligare fördel med denna lösning ligger enligt kommittén i att detvillkorligt medgivna anståndet skulle kunna förverkas i sin helhet vid ettkontraktsbrott. Någon avräkning av vad som har verkställts i form av undergångenkontraktsvård skulle inte behöva ske. Vidare skulle en dom på villkorligtfängelse kunna innebära en större press på missbrukaren att genomföra vårdengenom att han vet vad han riskerar vid ett misslyckande. att de individuella olikheterna i verkställigheten och deorättvisor i samband med påföljdsvalet som är oundvikliga på grund av påföljensbehandlingsinriktning skulle motverkas. Kontraktsvård i form av villkorligtfängelse innebär nämligen att alla kontraktsvårdsklienter åtminstone har detgemensamt att ett konkretiserat hot om fängelsestraff vilar över dem, oavsetthur själva vården gestaltar sig idet enskilda fallet. Kommitténhar också prövat om kontraktsvård skulle kunna förekomma inom ramen förföreskrift vid dom på skyddstillsyn. Kommittén ställer sig emellertid tveksamtill en sådan lagteknisk lösning. Den väsentligaste invändningen mot ett sådantsystem är enligt kommittén att det är osäkert om kontraktsvården då skullefungera som ett alternativ till fängelsestraff. Risk finns för attkontraktsvården i stället skulle användas för att skärpa en skyddstillsyn somäven eljest skulle ha ådömts lagöverträdaren.