prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Ibetänkandet berörs många lidigare överväganden om ränteproblematiken.Framställningen är enligl kronofogdemyndighetens (KFM) mening någotoslmkturerad. Övervägandena innefaltar både de förhållanden, som avser skälenför uttag av bl a dröjsmålsränta och vad som motiverar all räntan låses i vissasituationer. Betänkandet resulterar i ett förslag till lagstifining, som måsteanses svåröverskådligt för den, som inle är "fackman". KFMviU hävda, atl lagen kan göras enklare och mera rakt beskrivande. Detla gällerinte minst förslaget om tvingande regler till förmån för konsumenter. EnligtHandelskammarens mening kan förslaget inte läggas till gmnd för lagstiftning. Del är dåligt underbyggt, den föreslagna ordningen fyller inle något behov och förslaget skuUe, om det genomförs, leda flll avsevärda tillämpningsproblem. ,juridiska avdelningen Prop. Innanförslaget till ny räntelag blir föremål för lagsttftning måste dels behovet avändrad lagstiftning undersökas, dels de ekonomiska konsekvenserna av förslagetklarläggas. Därvid bör särskilt undersökas hur detta kommer att drabbakommunerna. Stockholmskommun, drätselnämnden (Kammarkontoret) Såvälflera av de till räntelagsutdelningen knulna experterna som juridiskaavdelningen har rest tungt vägande invändningar mol vissa av de i utredningenframlagda förslagen. Som framgår av det följande anser även kammarkontoret allutredningsförslagen i betydande delar måsle avvisas. Detta gäller inte minstden i konsumentförhållanden föreslagna dröjsmålsräntenivån på diskontot i stället för som diskontot plus åttaenheter. Vidförbundskansliets rådgivning ålerkommer ofta frågor om räntelagen. Det har dåvisal sig att lagen mycket ofta uppfattas som svårbegriplig och krånglig av desom ute i kommunema har sysslat med räntefrågor. ÅtskUliga gånger harförhoppningen uttalats att den beslutade revisionen av räntelagen skulleresultera i ett förslag som skulle vara mer lättbegriplig än nuvaranderäntelag. Heltoavsett den föreslagna lagens materiella innehåU finner slyrelsen att det ärönskvärt att en ny räntelag görs mer lätlläst än räntelagsutredningens nuavgivna förslag. Sett mot bakgmnd av all det nya förslaget innebär atträntelagen materiellt setl blir mer komplicerad än lidigare om utredningensförslag genomförs, får läsbarheten ökad betydelse. Styrelsenvill slutligen framhålla viklen av att kommunernas särart beaktas när detgäller räckvidden av konsumenlrällen. Kommunala fordringar och med dessaförenade ränlekrav är ofta föremål för offentligrältslig reglering t.ex.beträffande renhållnings- och va- avgifier. Näringsidkarbegreppei somaktualiseras av ulredningens förslag kan således enligl styrelsens mening inleflllämpas utan beaktande av den offentligrättsliga lagstiftning somunderbygger den kommunala verksamhelen. Sådan lagstiftning medför mycketbetydande restriktioner för verksamhet i jämförelse med vad som gäUerför privat verksamhet. Slyrelsen utgår från att dessa förhållandenuppmärksammas vid det fortsatta lagstiftningsarbetet. Sammanfattningsvisfinner styrelsen alt utredningens förslag inle bör läggas till grand förlagsttftning utan betydande förändringar. Samfundetanser att det framlagda förslaget bör omarbelas i så stor omfatt ning att det inte bör ligga till gmnd för lagstiftning. I stället bör frågan om 52 ändring i räntelagen bliföremål för ytterligare utredning varefter nytt Prop. 1986/87:72 förslagbör läggas fram för remiss. TUlen börian kan konstateras att utredningen misslyckats med sin uppgtft attförenkla lagen och att underlätta dess förståelse och tillämpning. Lagtextenär i sin helhet tekniskt svårtiUgänglig med många "korshänvisningar".Särskilt kan nämnas just det avsnitt, som upptar beslämmelser förprivatpersoner och konsumenter, där del framstår som mest angeläget medenkelhet. Ett exempel är 8 §, som hänvisar tUl 6 § som i sin tur hänvisar tUl 3och 4 §§. Ett annat exempel utgör det i 8 § använda uttrycket "privatpersoni egenskap av konsument eller eljest", vilkel är uppenbart förbryUan-de.Först efter studium av moflven står det klart att "privatperson" hadevarit tillräckligt. yrkarpå avslag av betänkandet i sin helhet. haringet att erinra i ärendel. villinte motsätta sig de föreslagna förändringama i räntelagen. harinle någon erinran mot de framlagda förslagen. att förslagel skulle innebära en favorisering av försumligagäldenärer flll priset av merarbete och merkostnader för förelagen och därmedhögre priser för konsumentema, hårdare "klimat" mellan borgenärer ochgäldenärer samt merarbete för domstolar, delgivningsmän och sociala nämnder. Medhänvisning tUl ovanstående (se avsnitten 2 och 9) och flll de kriflska synpunkter på förslaget - vilka vi delar - som har framförts av utredning ens experter i deras särskilda yttranden, avstyrker förbundet att förslagel läggs till gmnd för lagstiftning på områ det. () Prop. Delförslag lill ny räntelag som lagls fram är till synes inriktat på attflllgodose privatpersoners och konsumenters intressen. Dröjsmålsräntan förprivatpersoner sänks, domslol skall kunna jämka privatpersonersdröjsmålsränleskulder om särskUda skäl föreligger och faklureringsavgifier ochUknande får inte tas ut utan särskild överenskommelse. Näringsidkare skaUkunna förbjudas vid vite att framställa krav mot en konsument utöver vad lagenmedger i fråga om ränla, faktureringsavgtfler o. dyl. KFanser renl allmänt att det som krävs för att komma tiU rätta med många av deproblem, som förslaget flU ny räntelag vill lösa, inte är ytterligarelagsttftning utan snarare bättre information till allmänheten om innehållet iredan gällande rält. Molbakgmnd av ovanstående (se avsnitt 2) avstyrker KF förslaget flll särlagsltftningför privatpersoner och konsumenler, dock med del undantaget atl möjlighel tiUjämkning av räntebetalningsskyldigheten bör finnas i vissa undantagsfaU. KF serdärvid gärna atl denna jämkningsmöjlighel utsträcks tUl en någol vidare kretsän den av utredningen föreslagna. Närdel slutligen gäller ulredningens "innovaflon" att införa begreppet"privatperson" som etl särskilt subjekt i räntelagen, så har vi svårtalt se det berättigade i delta förslag. Begreppet privatperson förekommer inlei andra centrala lagsuflningssammanhang, t.ex. i köplagen, och bör därför inteutan närmare utredning införas i detta sammanhang. Sammanfattningsvisär det förbundets uppfattning atl förslagel tiU räntelag inle i något avseendeinnehåller förslag tUl sådana förbättringar som bör föranleda ny lagstiftning.Förbundet viU därför avstyrka lagsttftning enligt förslaget. SIanser alt räntelagsulredningen aUtför ensidigl beaktat gäldenäremas siluaiion. Det flnns anledning att erinra om att borgenäremas siluaflon blir - om förslaget genomförs - att borgenärerna själva kan tvingas att sätta sig i skuld eller på annat sätt täcka kostnaderna dess likvid erhållits. Därigenom påverkas också de skötsamma gäldenärernas situation. Enligt föreningens mening uppstår vid betalningsförsummelse eller betalningsför sening elt kreditförhållande för vilket gäldenären skall utge ålminstone en skälig kreditränta helst kompletterad med etl tiUägg för själva dröjsmålet. Utredningen har ej beaktat borgenäremas och de skötsamma gäldenärer nas situation. instämmer i övrigt i de särskilda yttranden Prop.1986/87:72 som avgivits av experterna. Sammanfattningsvisanser SI således att förslaget inte kan läggas till grund för lagstiftning. Lagförslagelär i flera avseenden oklart och tar inte lillräcklig hänsyn tiU deföratsättningar som råder t.ex. inom eldistribuflonen med dess sammanlagt nära5 miljoner kunder (abonnenter) och ca 25 miljoner räkningar/år. Vianser sålunda inte att utredningsförslaget kan läggas flll grand för nyräntelag och motsätter oss i vart fall att lagen (partiellt) görs tvingande(indisposiliv). Iövrigl ansluter vi oss flll de i betänkandet införda särskilda yttrandena avexpertema , och särskilt (betänkandet sid 223- 224). Förbundelshelhetsintryck av föreliggande förslag är atl det innehåller alllför mångakomplicerande inslag, som kan medföra atl den praktiska tillämpningen avräntelagen i olika situationer allvarligt försvåras. Exempelvis kan dentvingande regeln i 10 § bli besvärlig för aUa som måste tUlse att den fårgenomslag i enskilda fall. Även för domstolarna kan det under materiell processledningbli fråga om att bevaka regeln, nämligen i det fall när konsumeni, som ejbilräds av jurist, utan närmare precisering åberopar att han avkrävs ellertillerkänns felaktig ränla. haringet att anföra mot det lagda förslaget utan viU tillstyrka det i sin helhel. Inomoljeindustrin sker myckel omfattande leveranser av bl.a. drivmedel (bensin,diesel m. och av eldningsoljor tiU aUa typer av förbmkare. Det finns inomoljeföretagen en betydande erfarenhet rörande fakturering och belalning avdessa leveranser. Det är därför beklagligt alt utredningen inle under arbetetsgång sökt utnyttja de erfarenheter som finns inom dessa företag. Detär också beklagligt att utredningen inle beaktat vad som anförts av expertemaFrankman, och och som redovisats i särskUda yttranden. Resultatet har lyvärtblivit atl utredningens förslag kommii att bygga på dels ett antal verklighetsfrämmande fömtsättningar, dels bristande sak- 55 kunskap om hurbetalningssystemen och dess intressenter fungerar. att de förslag som utredningen lagt fram är iUa underbyggda,skuUe få till följd en allmänl försämrad betalningsmoral, medföra ökadeadministraflva kostnader och ökade kapitalkostnader för företagen samt verkaprishöjande på varor och ijänster. Institutetansluter sig helt till vad som anförs i de fyra särskUda yttranden somframlagts av expertema , och . Pågrand av de skäl som ovan anförts bör de av utredningen framlagda förslagenicke läggas till gmnd för lagsttftning. Marknadsdomstolenhar inte möjlighet att bedöma om ulredningens förslag innebär den från olikasynpunkter bästa lösningen av föreliggande problem. Förslaget innebär knappastnågon förenkling av räntelagen, och en mera konkret analys av det föreslagnasystemets effekter skulle vara önskvärd. Domstolen instämmer emeUertid iutredningens överväganden rörande behovet av särskilda skyddsregler förkonsumentförhållanden. Utredningenhar inte behandlat frågor om vilka kostnader och resursbehov som de föreslagnaändringarna medför. Förslaget innebär bl.a. alt nya arbetsuppgtfler läggs påmarknadsdomstolen och KO/. Det är inte möjligl all på gmndval avbetänkandet bedöma vilken omfattning dessa uppgifter skulle få. Det måste dockframhållas alt myndighelernas resursbehov ofrånkomligen ökar om de skalltiUämpa de föreslagna nya reglema. Intressantär enligt vår mening vUka dolda syflen, som inle framgår av utredning, som ligger bakom förslaget. Det finns väsenfligare frågor att utreda. Definiiion bör t.ex. ske när en betalning av en fordran skall anses vara gjord, vUket inte framgår av lagtexten på ett entydigt sätt, om likvid sker över postgiro, bank eller check. När skaU räntan löpa? Vad gäller fakturerings- och påminnelseavgifierna borde tillägg ske i gällande rätt med föreskrifter om högsta avgift som får utlagas. Se inkassolagens direk fiv om inkassokostnad. Terminologien måste likriktas i affärslivet. Om förslaget genomförs innebär det att man på allvar bryter igenom den princip som säger att avtal skaU hållas. Det sker således genom att den som bryler avtalet (dvs. inle betalar ) belönas på bekostnad av den förfördelade eller drabbade avtalspartnem, som inle får sina kostnader för att låna upp kapital motsvarande betalningsdröjsmål för motpartens avtalsbrott täckta. Räntelagen kan genom sin utformning medverka tUl en sorts hjälpverksamhet för medeUösa gäldenärer. Detta kommer enligt inte atl fungera. Varken stafliga eller kommunala eller enskilda kreditgivare torde vara beredda att utan kom pensation ta de förluster som ett genomförande av lagförslaget medför - 56 både mätbara förluster ochsådana som uppköhiiiier genom försäm- Prop. 1986/87:72 radbetalningsmoral utan atl kompensera sig på ett eller annat sätt. föratsätter atl, efler vad som framkommit,utredningsförslaget inte kan ligga lill grand för någon lagstiftning. Enliglvår mening är förslaget en Ula underbyggd skrivbordsprodukt utan förankring iden operativa verkligheten. EHLhar tagit del av förslaget tiU ny räntelag och får inledningsvis framhålla attvi är mycket oroade över detla förslag, särskilt vad gäller de föreslagnatvingande reglerna om dröjsmålsränteberäkning i konsumentförhållanden. Vi harockså tagit del av det remissyttrande som är avgivet av m.fl. organisationer och ansluter oss i princip helt till deltayttrande. Vi vUl dock häratöver framföra ytterUgare synpunkter, (se avsnitten2, 3, 7 och 9) särskildaregler, tvingande regler, räntefotens höjd m.m. Dettorde inte ankomma på hovrätten att mera ingående överväga på vilken nivåräntesatsen för dröjsmålsräntan bör ligga. Hovrätten vill dock framhävaangelägenheten av atl dröjsmålsräntan inte sätts så lågt, att den får ennegaflv inverkan på aUmänhetens betalningsvilja. Detta har berörts i ett av detill utredningen fogade särskilda yttrandena och hovrätten vill överhuvudpåpeka den bärkraft som de i dessa yttranden framförda åsikterna besitter. I10 § andra meningen anges visst utrymme för avtalsfrihet även förkonsumentförhållanden. Hovrätten tfrågasätter det lämpliga i att delav-talsfria beloppet fixeras till viss angiven summa, som kan förvänlas bliföremål för fortlöpande justeringar. Beloppet bör kanske i stället relaterastill exempelvis basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring och då anges tillförslagsvis en halv procenl, därvid eventueU öresutjämning sker tiU närmasllägre hela kronlal. Påett flertal områden har särskilda bestämmelser införts för konsument förhållanden. Bestämmelserna har i regel gjorts tvingande flll konsumen tens förmån för att förhindra att konsumenten genom avtal binds upp för sämre villkor än den minimistandard som bestämmelserna tillförsäkrar 57 denne.Utgångspunkten för sådan lagstiftning är att en konsument ofta Prop. 1986/87:72intar en underlägsen ställning i ett avtalsförhållande. Även beträffandedröjsmålsränta lorde del i regel vara så att konsumenter inle har någon reellmöjlighel alt i ett avtal påverka räntereglernas utformning när han sluteravtal med en näringsidkare. Tingsrätten delar därför ulredningens uppfallningalt del finns skäl att införa särskilda regler för konsumentförhåUanden föralt skydda konsumenter mot aUlför långtgående krav på dröjsmålsränta. Fråganär emellertid om skyddsregler bör införas för konsumenter på en lägre räntenivåän den som f.n. gäller enligl de enhefliga reglerna för dröjsmålsränta iräntelagen. Attinföra regler som innebär att en lägre räntenivå skall tillämpas endasl iförhållandel mellan en näringsidkare och en konsument låter sig inte motiverasav atl konsumenter gentemot näringsidkare i allmänhet intar en underlägsenstäUning. Det framslår över huvud tagel som svårt alt moflvera atl det endasti sådana förhållanden skall flllämpas en räntesats som är lägre än vad somannars gäller. Om man överväger att införa en lägre procentsals fördröjsmålsränta i konsumentförhållanden framstår det i konsekvensens namn som idet närmaste ofrånkomUgt att regeln får omfatta etl störte område än renakonsumentförhållanden. Den av ulredningen föreslagna principen alt göraskillnad mellan vad som skall gälla i affärsverksamhet och vad som skaU gällai förhållanden i vilka kontrahenterna inte har sin ekonomi organiserad efteraffärsmässiga principer framstår därvidlag som fllllalande, eftersom delvisolika synpunkter beträffande dröjsmälsränta i allmänhet gör sig gällande allteftersom förhållandel är att hänföra till den ena eller den andra kategorin. har redovisat går uppfattningen i sär om betydelsen av regler omdröjsmälsränta och om hur sådana regler bör utformas. Utredningen har för sindel antagtf atl de skäl som vanligtvis bmkar anföras för dröjsmålsränta inte harså stor belydelse i de fall där ena parten är en privatperson. Tingsrätten ärnärmast av den uppfattningen att utredningen har underskattat dröjsmålsräntansbetydelse i sådana fall. I aUa händelser finns det enligt flngsrätlens meninganledning att ta fasta på vad köplagsutredningen anfört angående risken förövervällring av kosinader på skötsamma konsumenter genom en höjning avpriserna. Närman överväger hur regler om dröjsmälsränta skall utformas är det viktigt attbeakla att reglerna skall tillämpas på de mesl skilda förhållanden i vilkaolika synpunkter gör sig gällande i fråga om värdet av påtryckningsmedel ochkrav på kompensafion för kostnader som uppkommer på grand av dröjsmål medbetalning. Med hänsyn till att reglema kan bU aktuella i snart sagt variefordringsförhållande är det också viktigt att de är klara och entydiga såsomframhåUits i direktiven. Alt reglerna är enkla atl tillämpa är också enförutsättning för dröjsmålsräntans effektivitet som påtryckningsmedel och föratl en gäldenär skall kunna avgöra huruvida etl krav på sådan ränla ärberättigat. Detframslår som uppenbart att det, med de regler som utredningen har föreslagit, i ett stort anlal fall måste uppstå ivekan humvida en part ingått i ett rättsförhållande i egenskap av näringsidkare, konsument eller eljest 58 Därtill kommer att reglernas flllämpning i det enskilda Prop.1986/87:72 falletkan ge ett mindre lämpligl resullal. De regler som utredningen föreslårsynes innebära att det blir fördelaktigare för en näringsidkare att dröjamed belalning till en privatperson än atl dröja med betalning till en Sammanfattningsvisanser tingsrätten att reglema om dröjsmålsränta bör vara enhetliga och attdröjsmålsräntan enligt räntelagen bör ligga på en nivå som är godtagbar även ikonsumentförhållanden. För att skydda konsumenter mot alltför långtgående kravpå dröjsmålsränta bör dock reglerna göras tvingande lill konsumeniens förmån.Om det i andra fall än konsumentförhållanden finns skäl att göra avsteg fråndenna räntesats i höjande riklning bör det åligga parterna all genom avtallillförsäkra sig rälien härtill. Regeln atl bestämmelserna om dröjsmålsräntagörs tvingande tiU konsumenternas förmån bör dock modifieras på så sätt attparterna, under föratsätlning av ömsesidighel, äger Iräffa avtal om lägreränta. Tillskillnad från vad utredningen funnil anser tingsrätien alt avsleg från regelnalt räntelagens regler är tvingande till konsumeniens förmån bör göras inom detområde där bankinspektionen övar tiUsyn. Bankinspektionens tillsyn måsteenligl tingsrättens uppfattning anses vara en tillräcklig garanfl för attkonsumentens iniressen inte träds för när. De vUlkor rörande dröjsmälsräntasom bankerna tillämpar visar enligl tingsrättens uppfattning att dennabedömning är befogad. Bankema svarar i stor utsträckning för krediter förboende och andra långsiktiga krediter av stor betydelse för hushållen. Enutveckling mot alt bankema beträffande sådana krediter i ökad utsträckningskulle tvingas att säga upp kreditema i sin helhet vid dröjsmål skuUe varamycket olycklig ur konsumentens synpunki. Enutgångspunkt för lagstiftarens ställningstaganden rörande dröjsmålsräntanshöjd borde rimligen vara atl en kreditgivare själv måste betala marknadsräntaför sitt kapital, även det kapital som måsle anskaffas när gäldenären ejbetalar i rätl tid. Skulle dröjsmålsräntan för vissa gäldenärers dröjsmålsältas avsevärt lägre i en tvingande räntelag innebär det inte bara attlagstiftaren överger den grundval i ett rättssamhälle som ligger i satsen"avtal skall hållas" utan t.o.m. alt lagsttftaren ålägger dendrabbade avtalsparten all beiala den avtaisbrytande parten ett belopp som ökarju mer omfattande avtalsbrottet är. Det synes inte förenligt med svenskrättsordning. En praktisk konsekvens avett genomförande av förslaget om tvingande regler för räntedebitering av vissa kredittagares betalningsdröjsmål skulle vidare vara atl alla som säljer mot faktura eller eljesi på kredit måste för varie faktura, ja i vissa faU l.o.m. för varie post i vatje faktura (jfr bet.s. 182 överst) avgöra om del levererade skall komma att användas av köpa ren för enskill brak eller inte för att kunna debitera dröjsmålsränta komekt vid ett eventuellt belalningsdröjsmål. Del går knappast atl vänta med alt avgöra kundens respektive den aktuella kreditens status flll dess dröjsmå- 59 letär ett faktum. En tvingande subvenUonseringsregel för viss del av Prop.1986/87:72 gäldenärskoUektivet kan visserligen lillämpas beträffande allakreditgivares kreditkunder, i så fall uppstår en ytterUgare ränteförlustutöver den som direkl följer av lagförslaget. Kreditgivaren med bådeprivatpersoner och andra som kredittagare skulle således i vilket fall drabbasav avsevärda kostnader. Dessa problem har utredningen endast berört iförbigående i samband med förslagel tUl ikraftlrädandelidpunkt. Delkan i sammanhangei erinras om att kreditupplysningsföretagen, som besitteravsevärda mängder information om företag och enskilda, har stora svårigheteratl avgöra om en person är "privatperson" eUer inte. Förevarandeförslag UppsläUer ett mer långtgående anspråk på även de minsta företag somlämnar fakturakredit. Deovan skisserade kostnadsökningama för förelag, kommuner och myndigheler lär isista hand komma att drabba de privatpersoner som lagförslaget avser atl skyddaeUer rättare sagt alla privatpersoner i egenskap av kunder och skattebetalare.Kreditgivama kan nämligen dels förväntas inskränka sin kredilgivning tUlprivatpersoner flll sådana faU där betalningsdröjsmål ej behöver befaras.Vidare kan kreditgivare/säljare se sig priserna på sina tjänster/produkter iaUmänhet. Isammanhanget bör också erinras om att räntelagsutredningens jämförelser medförhållandena i övriga nordiska länder inte aUs beaktar att de inkassokostnadersom gäldenärer debiteras i dessa länder är avsevärda jämfört med motsvarandeersättningsbelopp i . I vart fall och har såledesinkassokostnadsersältningama i viss mån övertagit roUen att styrabetalningsbenägenheten. Genomatt göra räntelagen tvingande i konsumentförhållanden blir en räntefri frist omen månad mellan utsändande av faktura och den dag dröjsmälsräntan böriar löpaobligatorisk. Dock innehåller inle förslaget något uttryckligt förbud mot att"kapitalförfaUodagen" infaller lidigare. Atl kapitalförfaUodagen inteär samordnad med tidpunkten då dröjsmålsränta böriar löpa, är en i och för sigegendomlig konsekvens av den ursprungliga texten i räntelagen. Det fungeradevid lagens tUIkomst, eftersom del då var vanligt fakturakredit.Med nuvarande höga räntekostnader är det vanligt med betydligt kortarefakturafrister. Utredningen gör på s. 190-191 den bedömningen att"avtalsvillkor om kortare betalningsfrist än förväntas bliutmönstrade". Enligt datainspek-flonens uppfattning kommer tvärtom deökande dröjsmålskostnadema för fordringsägare gentemot gäldenär som ärprivatperson att medföra att betalningsfristen sätts kortare ändröjsmålsräntefristen och all inkassoålgärder inleds tidigare än förnärvarande, i många faU t.o.m. innan dröjsmålsränta böriar löpa. mån förrällsliga inkassoålgärder inte resulterar i betalning lär vidarebelastningen på tingsrätten och kronofogdemyndigheter komma alt öka. Inteheller denna kostnadsökning för statsverket har noterats, än mindre beaktats avutredningen. Datainspekflonenär i och för sig medveten om de problem dröjsmålsrän- 60 tankan utgöra för den enskilde konsumenten men på anförda grander Prop. 1986/87:72avstyrker datainspektionen att dröjsmälsräntan regleras på skUda sätt för olikagäldenärskategorier och att dröjsmålsräntefolen sätts lägre än marknadsräntan.Därav följer att inte heller förslaget om att göra räntelagen tvingande kanflllstyrkas av inspektionen. Inte ens vid nuvarande nivå pådröjsmålsräntefolen. Dådet gäller bolagets skyldigheter atl ulge försäkringsersättning föreskrivs isåväl försäkringsavialslagen (24 §) som konsumentförsäkringslagen (38 §) attutbetalning skall ske inom en månad från det att bolaget fått viss utredning iärendet. Som påpekas i betänkandet (s. 185 f) innebär dessa bestämmelser ettfastställande av fordringens förfallodag.