prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Om däremot tingsrätten i ett pågående mål ogillat ettyrkande om häktning eller hävt ett häktningsbeslut, får högre rätt efteröverklagande besluta om häktning utan att förhandling hålls. I dessa fallskall rätten i stället hålla förhandling sedan beslutet om häktning harverkställts. Utredningsförslaget: Överensstämmer i allt väsentligt medmitt förslag (se betänkandets. 157- 159). Remissinstanserna: Alla som har yttrat sig har i principlämnat förslaget utan erinran. ifrågasätter det nödvändiga i atthålla förhandling i häktningsfrågan i hovrätten sedan verkställighet skett avhovrättens häktningsbeslut i det fall åtal redan väckts vid tingsrätten ochhuvudförhandling kommer att hållas där . Skälen förmitt förslag: Inledningsvis bör nämnas att de i 24 kap. RB meddeladebestämmelserna gäller även beträffande brott för vilka åtal skall upptas omedelbartav högre rätt. Mitt förslag i detta kapitel om bl. a. obligatorisk förhandlingi häktningsfrågan från frihetsberövandet kommer således attgälla även i sådana fall. Även i det fall en fråga om häktning väcks i eft mål somhar fullföljts till högrerätt gäller reglerna i 24 kap. RB. Har en.åklagare eller en målsägande Prop.1986/87:112 fullföljt talan mot lägre rätts dom, kan denne alltså i sambanddärmed eller sedermera framställa ett yrkande om häktning. Enligt 51 kap. 5 §och 55 kap. 5 § RB skall, om det i vadéinlägan resp. revisionsinlagan har framställtsett häktningsyrkande, inlagan genast sändas in till den högre rätten för attdenna utan dröjsmål skall kunna pröva häktningsfrågan. Åklagaren kan ocksåanhålla den misstänkte och skall då inom den tid som anges i 24 kap. 12 § RBavlåta en häktningsframställning till den högre rätten. Beträffandeförfarandet i högre rätt vid prövning av häktningsfrågor finns bestämmelser i20 §, vilka innebär att förhandling inte är nödvändig utan att frågan kanavgöras efter ett helt skriftligt förfarande. Om den misstänkte är anhållen,skall beslut meddelas senast Qärde dagen efter den dag då häktningsframställningenkom in till rätten. Om den högre rätten finner att det är nödvändigt med enförhandling, skall förhandlingen hållas så snart det kan ske. Någon närmaretidsfrist för en sådan förhandling anges inte i lagtexten. Ävenom frågan om frihetsberövande väcks först när ett mål har fullföljts tillhögre rätt torde, som utredningen påpekat, kravet i päofördröjlig inställelse för att få frågan om frihetsberövandet prövad gälla.Den nuvarande möjligheten för högre rätt att avgöra häktningsfrågan utanmuntlig förhandling i dessa fall måste därför tas bort. Detta kan ske genom attreglerna i 24 kap. 20 § RB upphävs. En sådan ändring innebär bl. a. att, omåklagaren för att säkerställa häktningsbeslutet har anhållit den tilltalade,samma tidsfrister och samma förfarande kommer att gälla som för häktning vid entingsrätt. Däremot bör hovrätten liksom tingsrätten även i fortsättningengivetvis vara oförhindrad att i samband med dom besluta om häktning av den somär på fri fot utan att särskild häktningsförhandling hålls (jfr 24 kap. 21 §RB). Enreform i enlighet med det sagda får till följd att även hovrätten måste varaberedd att hälla häktningsförhandling också på annars tjänstgörings-fria dagar.Häktningsförhandlingar torde dock i praktiken bh mycketsällsynta i hovrätterna, och när det gäller högsta domstolen kan man på godagmnder ifrågasätta om något fall över huvud taget kommer att aktualiseras. Medhänsyn till de krav som ställs på hovrätterna att med kort varselpröva tvångsmedelsfrågor bör ett system som förutsätter att även hovrätternaundantagsvis skall kunna hålla en häktningsförhandling på tjänstgöringsfri fidinte bli särskilt betungande. Jag vill i det sammanhanget nämna att jag intefinner tillräckliga skäl att nu gå närmare in på frågan om ändradedomförhetsregler i hovrätt vid prövning av häktningsfrågor. Den frågan får tasupp senare om det visar sig påkallat. Heltandra organisatoriska konsekvenser skulle uppträda, om kravet på att hålla muntlig förhandling i högre rätt skulle generellt utsträckas till mål där talan fullföljts mot ett av underrätten meddelat häktningsbeslut anting en det har meddelats under rättegången eller i samband med dom. Enligt gällande rätt handläggs frågor om häktning som fullföljts från tingsrätten praktiskt taget alltid i ett rent skriftligt förfarande i hovrätten och högsta domstolen. Har häktningsyrkandet ogillats vid tingsrätten, kan det å andra sidan hävdas att det är mindre väl förenligt med 57 reglerom i ett sådant fall den misstänkte inte får tillfälle att framträda personligeninför den domstol som sedermera beslutar om hans frihetsberövande. Enmeningsfull muntlig förhandling i den högre rätten i sådana fall skulleemellertid oftast förutsätta att den misstänkte - som ju dä befinner sig på frifot - inställer sig, vilket man kan anta sällan skulle komma att ske. En sådanordning skulle också medföra avsevärda tidsförluster och olägenheter i övrigt.Något generellt krav på muntlig förhandling i högre rätt i detta skede böralltså inte ställas upp. För att tillgodose syfte kan istället, som utredningen pekat på, en lämplig lösning vara att man, för de falldär den högre rätten beslutar om häktning av en person som är på fri fot,uppställer ett krav på muntlig förhandling senast efter det atthäktningsbeslutet har verkställts. Detta bör gälla oavsett om den lägrerättens beslut fattats under rättegången där eller i samband med rättens domeller slutliga beslut. Förhandlingar av denna typ kommer med all säkerhet attbli mycket sällsynta. Föratt den högre rätten i de nu aktuella fallen skall få vetskap om attverkställighet av ett häktningsbeslut har skett krävs att anmälan därom görstill domstolen. En ändring bör vidtas i 29 § fömndersökningskungö-relsen(1947:948), som förutsätter att sådan anmälan görs till dendomstol där brottmålet är anhängigt eller skall anhängiggöras. Sådan anmälankan komma att behöva göras även under icke kontorstid (jfr avsnitt 2.6). RÅhar i sitt remissvar tagit upp en speciell fråga som aktualiserats i RÅ:sverksamhet, nämligen möjligheten att få tillgripa straffprocessuellatvångsmedel i en resningssituation. RÅ pekar på att det skulle vara värdefulltmed en regel som medger högsta domstolen att, på framställning av RÅ i ettresningsärende till men för den tilltalade, besluta om ett straffprocessuellttvångsmedel i avvaktan på ställningstagandet i resningsfrågan. Visserligenkan jag i likhet med RÅ konstatera att ett ingripande med anhållande ochhäktning eller andra straffprocessuella tvångsmedel enligt nuvarande reglertorde vara uteslutet i de fall saken rättskraftigt avgjorts, i vart fall tilldess resning beviljats. Frågan humvida man skulle öppna en möjlighet att fåanvända straffprocessuella tvångsmedel i avvaktan på att högsta domstolen tarslutlig ställning till om resning skall beviljas väcker emellertid andraprincipiella frågor som inte lämpligen kan tas upp i detta sammanhang. Frågankan komma att övervägas i samband med kommande reformarbete i fråga omöverrättsförfarandet. Mittställningstagande: Något ytterligare alternativ till frihetsberövande utöverde nuvarande - övervakning, reseförbud och anmälningsskyldighet införs inte. Utredningsförslaget:Som substitut till häktning föreslås dels en villkorlig Prop. 1986/87:112 formav häktning, s. k. rannsakningsövervakning, dels "natthäkte". Rannsakningsövervakningär avsedd att vara en mycket ingripande form av övervakning och innebär att denmisstänkte blir skyldig att under de tider som åklagaren eller rätten bestämmervara tillgänglig i sin bostad eller på sin arbetsplats eller på annan anvisadplats. I princip skall samma förutsättningar och frister som för häktninggälla. Institutet natthäkte föreslås utformat pä sä sätt att åklagaren ellerrätten får medge att den misstänkte, som betraktas som häktad, och pä de villkor som föreskrivs, får vistas utanför häktet. Medgivandetkan när som helst återkallas. Remissinstanserna:Utredningsförslaget har mött starkt motstånd hos flertalet remissinstanser. Mananser förslaget om rannsakningsövervakning orealistiskt beträffande denkategori misstänkta det är fråga om. Utredningen sägs också ha underskattat depraktiska svårigheterna att administrera en sådan övervakning och de behov avökade resurser som skulle uppstå. Av dem som uttalat sig om förslaget omnatthäkte har praktiskt taget alla varit negativa eller tveksamma tillförslaget. Skälenför mitt förslag: Anhållande och häktning är för den misstänkte synnerligeningripande åtgärder. Lagstiftaren har därför sökt finna andra medel för attuppnå de syften som dessa tvångsmedel skall tillgodose. De alternativ tillfrihetsberövande som godtagits i svensk rätt är övervakning (24 kap. 3 § RB)samt reseförbud och anmälningsskyldighet (25 kap. 1 § RB). Reglernaom övervakning är utformade som en begränsning av häktningsmöjligheterna ivissa speciella fall. Om det pä gmnd av den misstänktes ålder, hälsotillståndeller annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma attmedföra allvarligt men för den misstänkte, får åtgärden vidtas endast om det äruppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Med uttrycket annanliknande omständighet åsyftas t. ex. ett allvarligt handikapp. Bestämmelsen tarockså sikte på kvinnor i tiden strax före eller efter en förlossning. Ilagmmmet anges särskilt att också kvinnor med nyfödda barn omfattas avbestämmelserna, om häktning kan antas medföra fara för barnet. Medreseförbud avses förbud för den misstänkte att lämna den vistelseort som haranvisats honom. Med anmälningsskyldighet avses skyldighet för den misstänkteatt pä vissa tider anmäla sig hos polisen. När det gäller reseförbud ochanmälningsskyldighet ställs lägre krav på brottsmisstankens styrka än i frågaom häktning enligt gällande rätt. Det räcker här med skälig misstanke. Även närdet gäller brottets svårhetsgrad är kraven lägre. Det räcker med att fängelsekan följa på brottet. Reseförbud och anmälningsskyldighet beslutas av rätteneller åklagaren. Medan övervakning i princip kan ersätta häktning oavsettvilken särskild häktningsgmnd som föreligger, är reseförbud ochanmälningsskyldighet avsedda som alternativ till häktning främst vidflyktfara. Isammanhanget bör nämnas att reglerna i 7 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare också inskränker häkt ningsmöjligheten beträffande den som är . Bestämmelsen stäl ler som krav för att häktning skall fä ske att "synnerliga skäl"föreligger. Ofta blir det i ställetfråga om någon form av åtgärd från Prop. 1986/87:112 sida,såsom ett omhändertagande enligt lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser omvård av unga (LVU). som alternativ till häktning tillskapar tvångsmedel som inte innebärfrihetsberövande ligger i linje också med rekommendationer från Europarådet.Enligt vad häktningsutredningen kommit fram till spelar sådana alternativemellertid en blygsam roll i det praktiska rättslivet inte bara här i landetutan även utomlands. Enligtden enkätundersökning utredningen utfört förekommer det mycket sällan attövervakning enligt 24 kap. 3 § RB används. Ett av skälen till detta kan varaatt övervakning endast kan komma i fråga beträffande en begränsad krets avpersoner. För t. ex. ungdomar erbjuder socialtjänstlagen (1980:620) och LVUandra möjligheter att ingripa med tvångsåtgärder än de som finns i RB.Institutet reseförbud användes i omkring 300 fall, vilket skalljämföras med de cirka 30 000 anhållningsfal-len. Anmälningsskyldighetbeslutades i totalt omkring 150 fall. Inte heller reseförbud elleranmälningsskyldighet har således av åklagare och domstolar i allmänhet bedömtssom några realistiska alternativ till anhållande och häktning. är en viktig fömtsättning för att antalet anhållanden ochhäktningar skall kunna minskas i någon utsträckning att dessa frihetsberövandenkan ersättas med realistiska alternativ. För att vara användbart måste ettsådant alternativ vara betydligt mer ingripande än de nuvarande och bygga pånågon form av övervakning. Utredningen föreslår mot den bakgmnden ett nyttinstitut, kallat rannsakningsövervakning. Syftetmed rannsakningsövervakning är enligt utredningen främst att fånga upp vissa avde fall som genom den av utredningen föreslagna skärpningen av recidivgmnden(avsnitt 2.2.2) inte bör häktas. Dessa fall kan antas i huvudsak utgöras av demsom gjort sig skyldiga till upprepade egendomsbrott för att skaffa pengar tillalkohol eller narkotika. För dessa krävs det enligt utredningen en övervakningsom innebär en mycket intensiv kontroll för att förhindra fortsattbrottslighet. Härvid krävs framför allt sådana föreskrifter som går ut på attförhindra att den misstänkte kommer i kontakt med miljöer där han riskerar attdras in i kriminalitet. Övervakningen skall i första hand ta sikte på attkontrollera att den misstänkte följer de villkor som förenats medövervakningen, dvs. att den misstänkte t. ex. uppehåller sig i sin bostad ellerbefinner sig i hemmet nattefid och inställer sig på sin arbetsplats . Enligtmin mening är det inte realistiskt att hoppas att man genom övervakning och vissa föreskrifter skulle kunna i någon mer betydande utsträckning avhålla den kategori personer som det nu är fråga om från att begå nya brott utan att de ens har fått den hjälp till avgiftning och stöd i övrigt som en kortare häktningstid brukar medföra. Vidare vill jag peka på att en kontinuerlig övervakning, som det här måste bli fråga om, innebär utomordentliga svårigheter från praktisk synpunkt. Det är t. ex. knappast troligt att denna övervakningsform kan användas i nämnvärd utsträckning för det socialt mest utsatta klientelet, som inte sällan saknar både arbete och fast bostad. Förslagetom natthäkte grundas på ett antagande från utredningens sida om att de personersom ofta häktas pä gmnd av recidivfara är mest brottsaktiva ochnätter. Jag ifrågasätter i likhet med mänga av remissinstanserna riktigheten avdetta. Många av de vid äterfallsbrotts-lighet särskilt vanliga gärningarnatorde i huvudsak begås , t. ex. bostadsinbrott, bank- och postränoch kvalificerade bedrägerier. Jag anser därför att institutet natthäkte imänga fall skulle visa sig mindre väl ägnat att förhindra återfall. Motbakgmnd av de betänkligheter som sålunda kan anföras mot de av utredningenföreslagna alternativen till häktning och med hänsyn till att den skärpning avhäktningsfömtsättningarna, som enligt utredningen utgör huvudskälet till attsådana alternativ bör införas, inte tas upp , anser jag att utredningensförslag i denna del inte bör genomföras. Isammanhanget vill jag nämna att utredningen enligt sina direktiv också haft iuppdrag att överväga behovet av särskilda åtgärder när det gäller häktning avkvinnor med spädbarn och av vårdnadshavare över huvud taget. Direktivenhänvisar i ämnet till riksdagsbehandlingen av propositionen (prop.1980/81:201) om ändrade bestämmelser om häktning och anhållande (JuU1981/82:13 s. 26-28). diskuterade härvid bl. a. om enmotsvarande begränsning i häktningsmöjligheten som anges i 24 kap. 3 § RB ävenskulle omfatta föräldrar som ensamma har vårdnaden om spädbarn eller barn ikrypåldern. Utskottet uttalade härvid att det givetvis är angeläget att man vidprövning av häktningsfrågor alltid i görligaste män beaktar att bam inte vållasskador genom att dess vårdnadshavare häktas. Utskottet konstaterade att dettill stor del är en praktisk fråga i vilken utsträckning detta kan ske. Detbör framhållas att, när ett frihetsberövande av en person av den nu aktuellakategorin görs, det givetvis blir aktuellt för socialnämnden att se till attbarnet får lämplig omvårdnad enligt reglerna i socialtjänstlagstiftningen, ombarnet inte kan omhändertas på annat sätt. När det gäller frekvensen avfrihetsberövanden av småbarnsföräldrar kan nämnas att, enligt av utredningeninhämtade uppgifter, 23 personer - varav 22 kvinnor med minderåriga bam blevintagna i häkte . Många av dem frigavs utan att ha varit anhållna.Endast två blev häktade och endast ett av barnen, som var gammalt, varintagen tillsammans med modem . intogs ilandets häkten endast sju personer med minderåriga barn. Motbakgmnd av det nu sagda anser jag i likhet med utredningen ochremissinstanserna, att det inte finns anledning att nu i lag begränsa möjlighetematill häktning av vårdnadshavare och motsvarande. 2.5Häktning på nya grunder - talan mot häktningsskäl Mittställningstagande: Någon möjlighet att föra talan även mot skälen för etthäktningsbeslut införs inte. Utredningensställningstagande: Överensstämmer med mitt ställningsta- Prop. 1986/87:112gande (se betänkandet s. 171 och 172). Remissinstanserna: Endast några få instanser har yttratsig i denna fråga. RA och anser, mot bakgrund av attåklagarens möjligheter att föreskriva restriktioner för dem som är häktade iprincip är knutna till de häktningsskäl rätten gmndat sitt häktningsbeslut på,att det finns behov för åklagaren av att kunna få frågan om den särskildahäkt-ningsgmnden prövad av högre rätt. Skälen för mitt förslag: Enligt 24 kap. 16 § RB i dessnuvarande lydelse skall ett beslut om häktning innehålla uppgift om det brottmisstanken avser och kort ange gmnden för häktningen. Med brott avses denkonkreta gärningen, inte brottstypen i åberopat lagmm. Gärningen skallbeskrivas, åtminstone i korthet. Beskrivningen bör bl. a. innehålla uppgifterom tid och plats för den påstådda gämingen (jfr JO:s ämbetsberättelse 1964 s.106). Med gmnden för häktningen menas en eller flera av de övrigahäkt-ningsfömtsättningar som skall föreligga, alltså flyktfara, kollusionsfaraeller recidivfara. Misstanken om brott samt en eller flera häktningsgrunder hari tidigare rättspraxis ansetts utgöra skälen för beslutet om häktning. Dettahar medfört att domstolarna har ansett sig förhindrade att - beträffande densom redan är häktad - ta upp till prövning ett yrkande som avsett enbart fråganom vilken eller vilka brott eller vilken eller vilka särskilda häktningsgrundersom häktningsförklaringen bör grundas på, eftersom uttalandet i det urspmngligahäktningsbeslutet såvitt avser det häktningsgmndande brottet och den särskildahäktningsfömtsättningen har ansetts utgöra enbart skäl för häktningen. Denna praxis har medfört olägenheter framför allt i falldå den häktade befinner sig utomlands och utlämning till har begärts(se NJA 1981 s. 1204). I sådana fall fungerar häktningsbeslutet som bevismedel.För ett utlämningsbeslut i den främmande staten har det stor betydelse vilkengäming som den misstänkte enligt häktningsbeslutet har gjort sig skyldig till. I ett avgjort mål (NJA 1983 s. 894) haremellertid högsta domstolen intagit en annan ståndpunkt. Genom rättsfallet hardet klarlagts att något hinder inte möter mot att den som redan är häktad sommisstänkt för ett brott blir häktad även för annan brottslighet eller att engärning för vilken en misstänkt häktats i ett senare häktningsbeslut blir mbriceradpå ett annat sätt än i det urspungliga beslutet. När det däremot gäller det fallet att en misstänkt harhäktats med stöd av en särskild häktningsgmnd, t. ex. flyktfara, trots attåklagaren yrkat häktning även på en annan gmnd, t. ex. kollusionsfara, tordeen talan om ändring enbart beträffande häktningsgmnden inte kunna tas upp tillprövning (se NJA 1980 s. 444). Behovet att få en häktningsfråga omprövad i hela dess viddframträder måhända inte lika starkt i de fall då talan riktar sig mot en särskild häktningsgrund som då frågan avser den brottslighet som skall läggas till grund för häktningen. Vid häktning är emellertid vissa rättsverkningar knutna också till den särskilda häktningsgmnd eller de särskilda häktnings gmnder som åberopas för häktningen. Så torde t. ex. åklagarens möjlighe- 62 ter att föreskrivarestriktioner för den häktade vara begränsade enligt Prop. 1986/87:112gällande ordning i det fall domstolen i sitt häktningsbeslut inte godtaråklagarens påstående om att det föreligger kollusionsfara. Åklagarensmöjligheter att föreskriva restriktioner framgår i och för sig inte av RB utanav lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl. Av 1 §framgår att den som är häktad inte får underkastas mera omfattande inskränkningari sin frihet än som påkallas av ändamålet med häktningen samt ordning ochsäkerhet. Av 16 § framgår att det ankommer på åklagaren att avgöra om eller ivad män hinder för häktad att t. ex. motta besök och avsända eller motta brevmöter på den grund att åtgärden kan medföra fara för att bevis undanröjs ellerutredning om brott eljest försvåras. Vad som sägs beträffande häktade harenligt 17 § motsvarande tillämpning på bl. a. den som har anhållits ellergripits på grund av misstanke om brott. Enligt uttalanden i lagens förarbetenhar åklagaren vid sin prövning av tillståndsfrågor i princip att utgå fränhuruvida domstolen i sitt häktningsbeslut funnit kollusionsfara föreligga. Enändrad bedömning från åklagarens sida sägs kunna vara motiverad om det underbrottsutredningens gäng uppstår sådana förändringar i utredningssituationensom inte kunnat beaktas i det aktuella domstolsbeslutet (prop. 1975/76:90 s.54, jfr JO:s ämbetsberättelse 1978/79:90 s. 40 och RÅ:s cirkulär C 87). Enligtmin mening talar starka skäl för att behålla den nyssnämnda kopplingen mellanåklagarens möjligheter att föreskriva restriktioner för den häktade ochdomstolens ställningstagande till om kollusionsfara föreligger. Närdet gäller frågan om behovet av en möjlighet till överprövning avhäktningsgmnderna vill jag - utöver vad som sagts - peka på att, omdet efter häktningen inträffar eller uppdagas omständigheter som påverkarhäktningsgmnderna, åklagaren givetvis är oförhindrad att t. ex. i samband meden omhäktningsförhandling åberopa de nya omständigheterna och få till ståndett nytt häktningsbeslut där dessa beaktas. Motbakgrund av det nu sagda instämmer jag i utredningens slutsats att behovet aven särskild möjlighet att överklaga häktningsskäl inte är tillräckligt starktför att man för dessa fall skall medge undantag från den generella principenatt det inte är möjligt att överklaga enbart skälen för ett beslut. 2.6 Organisatoriska frågor m. m. Deföreslagna reglema kommer att medföra organisatoriska konsekvenser inom rättsväsendet. Särskilt är reformens inverkan på frekvensen av an hållanden och häktningar och betydelsen av kortare frister av intresse i sammanhanget. Effekterna av reformen är emellertid svårbedömda. En naturlig utgångspunkt är självfallet den nuvarande nivån på de straff processuella frihetsberövandena. förekom ca 26 000 anhållanden och ca 9 000 häktningsframställningar. Den nya ordningen kommer att påverka både antalet häktningsförhand- 63 lingaroch tidpunkten för förhandUngarna. Utredningen har beräknat att de Prop.1986/87:112 kortare fristerna enligt utredningens förslag kan komma att ledatill ungefär 1 500 häktningsförhandlingar på veckoslut och . Härtillkommer att de kortare fristerna och möjligheterna till s. k. utredningshäktningleder till att det totalt sett blir fler häktningsförhandlingar än enligtdagens system. Utredningen uppskattar att den samlade effekten av de förändradereglerna blir en ökning av antalet förhandlingar med omkring 2 000. Dennasiffra innefattar även ett antal omhäktningsförhandlingar efter utredningshäktning. Jaghar för egen del ingen gmnd för att ifrågasätta utredningens beräkningar. Somjag framhöll är emellertid reformens effekter svårbedömda. Sä mycket stårdock klart att mitt förslag om häktning vid risk för återfall i brott medför enökning av antalet häktningar jämfört med utredningens förslag. Förpolisväsendets del blir den viktigaste följden av den nya ordningen attbrottsutredningarna i större utsträckning än vad som sker måste bedrivasunder icke ordinarie kontorstid, dvs. En annankonsekvens blir säkerligen att polismyndigheterna mer än måste prioriterasådana utredningar i vilka det förekommer beslut om frihetsberövanden. Tillskillnad från vissa andra verksamhetsområden som berörs av reformen finnsemellertid hos polisen en organisation som redan nu är anpassad - eller medrelativt små förändringar kan anpassas - till den nya ordningen.