prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Härigenom kommer även denna del av bestämmelsen alt omfattas avkravet på dubbel täckning. Som framgår av avsnitt 3.7.4 anser jag detemellertid inte möjligt att ange undantagen från meddelarfriheten i grundlag.Detla får till följd att hänvisningen avseende de kvalificeradetystnadsplikterna även i fortsättningen får ske till vanlig lag, dvs. 3.7Meddelarskyddet m. m. 3.7.1 Meddelarskyddet för offentliga funktionärer ochandra m. m. Mittförslag: Samma meddelarskydd som gäller enligt TF skall gälla i fråga omde medier som skall ges ett särskilt grundlagsskydd. Nägon annan utvidgningav meddelarskyddets omfattning görs inte, vilket betyder att detta skydd liksomhittills kommer att gå längre inom den offentliga rättens område än utanfördetta. i förhällandet mellan enskilda. Utredningens förslag skiljer sig från mitt i följandedelar. Meddelarfriheten utvidgas när det gäller förhållandet mellan enskilda.Den skall sålunda gälla när en tystnadsplikt åvilar nägon i en enskildbefallning eller på grund av något annat åtagande, t. ex. avtal. Vissa undanlagfrån denna utvidgade meddelarfrihel skall anges i grundlag. a. skallmeddelarfriheten inte avse enskildas yrkeshemligheter av teknisk ellerkommersiell natur. Den utvidgade meddelarfriheten kompletteras med etl förbudför personer i ledande ställning inom företag och organisationer attefterforska den som har lämnat uppgifter med stöd av sin meddelarfrihel. Remissinstanserna har inle haft någon erinran mot attmeddelarskyddet enligt TF utvidgas till de medier som skall få ell särskiltgrundlagsskydd. Remissutfallet i fråga om meddelarskydd utanför den offentligarättens område är splittrat. Den största gruppen av remissinstanser stöderYFU:s förslag och anser att det bör genomföras . En nästan lika stor grupp ärkritisk till förslaget i sak och anser att reglerna om meddelarfrihel inteskall utvidgas när det gäller förhållandet mellan enskilda. En tredje gruppbland remissinstanserna stöder förslaget i princip men anser alt frågorna börövervägas ytterligare innan man tar slutlig ställning. Bakgrundentill milt förslag: Med meddelarskydd brukar man avse det komplex av regler i TF(och radiolagstiftningen) som skall skydda den som medverkar vid tilli. .»mstenav en tryckt skrift (eller elt radio- eller TV-program) genom atl lämnauppgifter för offentliggörande. Skyddet åstadkoms genom bestämmelserommeddelarfrihel och anonymitetsskydd. Meddelarfrihetenär ett viktigt inslag i den reglering som avser att förverkligaoffentlighetsprincipen. Den innebär att det i viss utsträckning är möjligt atlslraffritt lämna normalt sekreiessbelagda uppgifter för publicering i trycktskrift, radio eller TV. Meddelarfrihetenhar utvecklats ur en av de principer på vilka tryckfrihetslagstiftningen vilar- principen att bara en person har det straff- och skadeslåndsrättsligaansvaret för en tryckt skrift. De nu gällande bestämmelserna om dettaensamansvar går i sina huvuddrag tillbaka tryckfrihetsförordningoch fick sin nuvarande utformning i samband med den reform av TF som riksdagenbeslöt . Enligt 1 kap. 1 § tredje stycket TF har var och en rättatl lämna meddelande i vilket ämne som helst för publicering i tryckta skrifter.Meddelandet skall lämnas till skriftens författare, till någon annanupphovsman lill enframställning i skriften, till dennas utgivare, till skriftens redaktion(om Prop. 1986/87; 151 del finnsen sådan) eller till en nyhetsbyrå. uppgiftslämnarengår fri frän ansvar och skadeständsskyldighet, även om meddelandetnormalt skulle vara straffbart som brotl mot en tystnadsplikt. Undantag från denna huvudregel gäller bara i den mänsädana är angivna i Vidare har enligt 1 kap. 1 § fjärde stycket TF var och enrätt att anskaffa uppgifter och underrättelser i vilket ämne som helst för attantingen själv offentliggöra dem i tryckt skrift eller lämna meddelande somavses i paragrafens tredje stycke. Också undanlag från detla skydd föranskaffare av uppgifter för publicering skall ha stöd i TF. I 1 kap. 3 § TF föreskrivs all ingen får tilltalas ellerdömas till ansvar eller ersättningsskyldighet för medverkan till missbruk avtryckfriheten i någon annan ordning eller i något annat fall än TF bestämmer. Bestämmelser om undantag från principerna ommeddelarfrihel och skydd för anskaffare finns i 7 kap. 3 § TF. I tre fall fårmeddelare dömas till straff eller skadestånd (jfr '' kap. 1 § tredje stycketTF). Det är sålunda inte tillätet att lämna elt meddelande, om uppgiftslämnarendärigenom gör sig skyldig lill något av de allvarliga brott mot rikels säkerhetsom räknas upp, l.ex. spioneri och grov obehörig befallning med hemlig uppgift.Vidare är det inte tillåtet atl uppsåtligen lämna ut en allmän handling somomfattas av sekretess. Slutligen är det inte tillåtet alt uppsåtligen åsidosättasin lystnadsplikt i de fall som anges i särskild lag. Den "särskildalag" som avses är 16 kap. sekretesslagen. Där anges de s.k. kvalificeradetystnadsplikterna genom hänvisningar främst lill bestämmelser i lagens 2-9 och12 kap. men också till vissa andra lagar. Dessa tystnadsplikter för främstoffentliga funktionärer har alliså försteg framför principen om meddelarfrihel. Samma undanlag från meddelarfriheten som har angettsgäller också för den som - utan atl ha det tryckfrihetsrältsliga ansvaretenligt 8 kap. TF - medverkar lill en framställning som är avsedd alt införas ien tryckt skrift genom att vara författare, annan upphovsman eller utgivare. För anskaffare av uppgifter för publicering gäller sammaundantag från skyddet som i fråga om meddelare m.fl. som begär något av desärskilt uppräknade brotten mot rikels säkerhet. I sak samma reglering av meddelarfriheten och skyddet föranskaffare gäller enligt 5 § andra stycket radioansvarigheislagen ochmotsvarande lagrum i den övriga radiolagsliftningen. I de fall då undantagsregleringen i 7 kap. 3 § TF ärtillämplig kan ingripande alltså ske såväl mot en meddelare som mot den sombär det tryckfrihetsrättsliga ansvaret för själva publiceringen enligt 8 kap.TF. Viktiga komplement för att förverkliga de syften som bärupp meddelarfriheten är reglerna i 3 kap. TF om anonymitetsskyddet.Motsvarande regler finns i radiolagsliftningen. Jag nämner dock inte dem i denfortsatta redogörelsen. Anonymitetsskyddet består av flera komponenter. En ärrätten lill ano nymitet som innebär att bl. a. författare, meddelare samt utgivare av icke periodiska skrifter inte är skyldiga alt låta sina namn sällas ut på skriften 116 (3 kap. 1 § TF). Ett centralt moment i anonymitetsskyddet utgör vidarebestämmelserna Prop. 1986/87:151 i 3 kap. 3 § TF om tystnadsplikt för dem somhar tagit befattning med tillkomsten eller utgivningen av tryckt skrift ellermed framställning som har varit avsedd att införas i tryckt skrift och för demsom har varit verksamma vid l.ex. bokförlag och nyhetsbyråer. Dessa får enligthuvudregeln inte röja vem som är författare, meddelare eller utgivare av enicke periodisk skrift. En annan väsentlig del i anonymitetsskyddet ärefierforskningsförbudel i 3 kap. 4 § TF. Detta innebär att myndigheter ochandra allmänna organ inle får efterforska författaren lill en framställning somhar införts eller varit avsedd atl införas i en tryckt skrift, den som har gettut eller avsett att ge ut tryckt skrift eller den som lämnat ett meddelande förpublicering. Författaren, meddelaren eller utgivaren får dock efterforskas dådetta behövs för åtal eller annal ingripande som är tillåtet enligt TF. Vid sådanefterforskning skall den förut nämnda tystnadsplikten beaktas. Meddelarskyddet för offentliga funktionärer Som offentliga funktionärer brukar man beteckna dels deanställda hos myndigheterna, dels sädana andra personer som deltar i enmyndighets verksamhet pä grund av uppdrag, tjänsteplikt eller annan liknandegrund. För denna kategori av personer kan meddelarskyddet sägasgälla fullt ul. De kan utsättas för sanktioner för atl de har lämnat ettmeddelande för publicering enligt I kap. 1 § tredje stycket TF bara i de falloch i den ordning TF anvisar. I de undantagsfall som anges i 7 kap. 3 § TF kande dömas till straff eller skadestånd i ett tryckfrihetsmål. Däremot kan deinte utsättas för andra sanktioner, l.ex. disciplinära påföljder, eftersom en sädanpåföljd inte kan åläggas i ett tryckfrihetsmål. Eftersom begränsningar i offentliga funktionärersyttrandefrihet anses kunna ske endast genom föreskrifter som i princip skall haformen av lag (2 kap. 12 § RF) är det inle aktuellt atl för denna personkategoribehandla frågan om sanktioner för brott mot tystnadsplikter som uppkommer genomavtal eller på liknande civilrätlslig grund. Del är alltså alltid här fråga omen offentligrätlslig tystnadsplikt som har ålagts av del allmänna. Meddelarskyddet för andra än offentUga funktionärer För dem som inle är offentliga funktionärer anses detdelvis oklart i vilken utsträckning de har ett lika omfattande meddelarskyddsom de offentliga funktionärerna. Sä mycket är säkert att rätlen lillanonymitet och tystnadsplikten för tidningspersonal m. fl. gäller också tillförmån för dem. Också förbudet för myndigheter och andra allmänna organ attefterforska vem som är t. ex. meddelare skyddar dem som inle är offentligafunktionärer. Vidare harvissa tystnadsplikter för enskilda tagits med bland de tyst nadsplikter som i 16 kap. sekretesslagen ges företräde framför principen om meddelarfrihel. Dessa tystnadsplikter skiljer sig i princip inte från de tystnadsplikter som åvilar offentliga funktionärer, eftersom de är lagstad gade och slraffsanklionerade. Härav bör slutsatsen kunna dras att andra 117 jämförbara tystnadsplikter inte "bryterigenom" meddelarfriheten (se Prop. 1986/87:151 SOU 1983:70 s. 159). Som YFU anmärker är rättsläget mer eller mindre oklartbeträffande andra typer av tystnadsplikter. När det först gäller sådana lagstadgade tystnadspliktersom inte är slraffsanklionerade har YFU framhållit att det får anses ovisst omde har företräde framför meddelarfriheten eller inte. Utredningen kommer dockefter en diskussion fram till uppfattningen att varje lagsladgad tystnadspliktsom inte är straffsanktionerad torde få anses vika för meddelarfriheten (SOU1983:70 s. 159- 161). Jag kan ansluta mig till denna uppfattning, som inte harkritiserats av remissinstanserna. Också dessa tystnadsplikter är ålagda genomett ensidigt beslut av det allmänna. Det är alltså fråga om etl förhållandemellan del allmänna och en enskild, även om dessa tystnadsplikter iblandfrämst kan anses skydda enskilda intressen. Härigenom skiljei- de sig dock intefrän andra offentligrättsliga tystnadsplikter. 1 fråga om en tystnadsplikt kan man dock ifrågasätta YFU:sresonemang. Jag avser då den tystnadsplikt som en domstol kan besluta enligt21 § lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet. Tystnadsplikt enligtdenna paragraf skall i första hand förhandlas fram mellan arbetsgivar- ocharbetstagarsidan. Kan någon enighet om tystnadsplikten inte näs vidförhandlingen, kan ena parlen väcka talan vid domstol om tystnadsplikt. Enligtmin mening bör man se denna situation som elt fall av avtalsregleradlystnadsplikt, låt vara alt det här är domstolen som bestämmer avtaletsinnehåll vid oenighet mellan parterna. Denna tystnadsplikt bör därförjämställas med andra tystnadsplikter i avtalsförhållanden mellan enskilda Gfrprop. 1975/76:105 bil. 1 s. 508). När del så gäller dessa avtalade tystnadsplikter har YFUkommit lill den slutsatsen all de sannolikt bryter igenom meddelarfriheten (SOU1983:70 s. 161-163). Utredningen pekar bl. a. på ett rättsfall(arbetsdomstolens dom 1961:27) och uttalanden vid tillkomsten av lagen ommedbestämmande i arbetslivet (se angivna ställe i prop. 1975/76; 105). Å andra sidan kan det sägas att 1 kap. 3 § TF inteuttryckligen gör någon skillnad mellan skadestånd pä grund av brotl ochskadestånd i avtalsförhållanden. Enligt förarbetena (SOU 1947:60 s. 212) avserlagrummet inte talan om skadestånd på annan grund än missbruk avyttrandefriheten. Skadestånd på grund av gärningar som inte betraktas sommissbruk av tryckfriheten torde därför falla utanför det område som regleras avTF. Hur man skall betrakta brott mot avtalade tystnadsplikter i detta sammanhangtycks däremot ha lämnats öppet (jfr SOU 1947:60 s. 174). Det har hävdats atlman dä bör tolka 1 kap. 3 § TF efter ordalagen så alt skadestånd på grund avavtalsbrott inte får dömas ul (, Tryckfrihetens gränser s.324). YFU:s uppfattning har emellertid inle mött någrainvändningar under remissbehandlingen, och själv är jag benägen all instämma i utredningens slutsats. Enligt min mening kan man resonera på följande sätt. Eftersom reglerna om meddelarfriheten inte ger någon närmare ledning, bör man undersöka vad reglerna om ansvar för dem som bär det tryckfrihelsrätls liga ansvaret enligt 8 kap. TF innebär för del fallet alt någon bryter mot en 118 avtalad tystnadsplikt genom att publicera uppgifter i enbok som han själv Prop. 1986/87:151 står som författare till. Som utgångspunkt för en sådan undersökning bör tas 1 kap.3 § TF. Är det fråga om ett missbruk av tryckfriheten i det angivna fallet,torde skadestånd inte kunna dömas ut på konlraktsrättslig grund. Är det däremotinle etl sädant missbruk, kan skadestånd åläggas på grund av atl fallet liggerutanför det område där TF är exklusivt tillämplig. Liksom i fråga om reklamen(se avsnitt 3.2.4) bör man här tolka begreppet "missbruk avtryckfriheten" utifrån syftet med denna frihet. Man kan dä konstatera altTF inte anses kunna ge handlingsregler för enskilda till skydd för tryckfrihetensutövning motsvarande dem som gäller för myndigheterna (SOU 1947:60 s. 49). TFbygger alltså pä principen att tryckfriheten skyddas bara gentemot detallmänna. Ur TF kan därför inle utläsas att grundlagen skulle hindra en enskildfrän att genom avtal med en annan enskild inskränka sin rätt atl yttra sig itryckt skrift sä som han kan begränsa sin frihet atl yttra sig i andra former.Som det heter i förarbetena till TF (prop. 1948:230 s. 91) är principen attyttrandefriheten bör vara av samma utsträckning vare sig det är fräga om enframställning i tryckt skrift eller pä annat sätt. Av det anförda kan ansesfölja atl det inte utgör etl missbruk av tryckfriheten i TF;s mening när någonbryter mot en avtalad tystnadsplikt genom att yttra sig i tryckt skrift. Del skulle vara inkonsekvent och stridande mot TF:sutformning i övrigt om skadeständspåföljd för brotl mot en avtaladtystnadsplikt skulle kunna tillgripas mot den som står som författare lill entryckt skrift men vara principiellt utesluten, om samma person lämnar uppgifterför publicering i en skrift för vilken någon annan har dettryckfrihelsrätlsliga ansvaret enligt 8 kap. TF. Det resonemang som jag nu har fört styrker uppfattningenatt övervägande skäl talar för att avtalade tystnadsplikter generellt brytermeddelarfriheten. Skälen för mitt förslag: Jag har i ell föregående avsnitt(3.5) behandlat frågan om ensamansvar i fråga om de medier som skall ges eltsärskilt grundlagsskydd. Liksom YFU och remissinstanserna anser jag att detlaensamansvar bör kompletteras med grundlagsregler om meddelarfrihel ochanonymitetsskydd för den som medverkar vid tillkomsten av en framställning idessa medier. En reglering av meddelarskyddet efter mönster av TF;s nuvarandebestämmelser ler sig här som en följdriktig konsekvens av grundlagens utvidgadetillämpningsområde. YFU har emellertid inte stannat vid denna utvidgning ulanförordat en utökning av meddelarskyddet sä att detta skall gälla mera generellti förhållandel mellan enskilda. Denna del av utredningens förslag är meraomstritt, och jag vill nu ta upp det till en ingående diskussion. Ettkaraktäristiskt inslag i den svenska rättsordningen är offentlighets principen. Denna har länge varit nästan unik för vårt land men har pä senare år fått tillämpning också i ell flertal andra stater. Genom den insyn offentlighetsprincipen ger främjas rättssäkerhet och effektivitet hos myn digheterna och skapas underlag för medborgarnas deltagande i folkstyret. Offentlighetsprincipen har av tradition varit tillämplig på myndighelsomrä- 119 det, dvs. hos domstolar och andra myndigheter och hosriksdagen och Prop. 1986/87:151 andra beslutande politiska församlingar. Fränbörjan var det den statliga verksamheten som underkastades denna insyn, vilketframstår som naturligt med tanke pä att det då framför allt var där som maktutövades. Med den utveckling som skedde pä det kommunala området ansågs det försnart angeläget alt slå fast att principen gällde också inom denkommunala sektorn. Under den lid som har gått därefter har olika enskildaförelag och organisationer fått sädan ökad betydelse i att del ter sigföljdriktigt atl också dessas verksamhet läggs under den insyn frånmedborgarnas sida som kännetecknar vårt styrelseskick. Som YFU framhåller kanenskilda företag träffa avgöranden som får ingripande följder för medborgarna.Besluten kan vara av väsentlig betydelse för enskildas liv och hälsa, förmiljön och för det ekonomiska livet i orter eller regioner eller kanske i helalandet. Flyttningar och nedläggningar av produktionen kan få effekter som måstekunna granskas. Även intresseorganisationerna har fått en alll starkareställning. De har numera uppgifter som är förgrenade till stora delar avsamhällslivet. Beslut av dessa organisationer kan ha verkningar jämförbara meddem som meddelas av myndigheter och företag. Företag och organisationer avgör till skillnad motmyndigheterna i stor utsträckning själva vad som skall komma till allmänkännedom. Det finns visserligen en del regler i bolags- och föreningslagsliflningenom atl vissa handlingar skall registreras hos myndigheterna och där varaoffentliga. Företagen är också i stor utsträckning skyldiga alt lämna uppgiftertill myndigheterna för olika ändamål - uppgifter, som i den mån de ej skyddas avsekretess, står under allmänhetens insyn. Möjligheterna lill insyn är dockavsevärt mindre i enskilda företag och organisationer än i statliga ochkommunala myndigheter. har det också i den allmänna debattenrests krav på en vidsträckt offentlighet också inom näringslivet ochorganisationsväsendel. Den ofta långt drivna sekretessen inom företagen harsärskilt i journalist-kretsar framhållits som en avgörande nackdel, därför attden inte ger den möjlighet till insyn i och kritik av de privatamaktkoncentrationerna som borde finnas med hänsyn till dessas betydelse förmedborgarna. Del är mot denna bakgrund som YFU har diskuterat en utvidgning avoffentlighels-principens tillämpningsområde till andra än myndigheter och vissaandra allmänna organ. Del kan här också nämnas all frågor om allmänhetensmöjligheter till insyn och inflytande i bl. a. det privata näringslivet behandlasl.ex. i regeringens direktiv till folkstyrelsekomminén (Ju 1984:05) ochmaktutredningen (Ju 1985:02). Den svenska offentlighetsprincipen förverkligas på fleraolika sätt. Ett centralt inslag är grundsaisen om allmänna handlingars offentlighet. Denna grundsats är tillämplig bara på myndigheter och några få därmed jämställda allmänna organ. Framför allt pä det område där det allmänna bedriver verksamhet i form av aktiebolag, stiftelser och andra privaträttsliga sub jekt kan det te sig naturligt att samma handlingsoffentlighet skall råda som på det traditionella myndighetsområdet. Jag kommer i avsnitt 3.9 att lägga fram förslag om en sådan utvidgning av principen om allmänna handlingars 120 offentlighet.Som framgår där är det emellertid redan på det område som Prop. liggernärmast myndighetsområdet mycket svårt att nå särskilt långt med Problemen är ändå större, om man skulle övervägaalt införa denna princip .generellt inom enskilda företag och För att skapa en ökad insyn utanför myndighetsområdet harYFU tagit fasta på en annan beståndsdel i offentlighetsprincipen, nämligenmeddelarfriheten. Genom en utvidgad meddelarfrihel anser utredningen alt mankan få betydande vinster i form av riktigare information och därmed en bättreunderbyggd debatt i frägor som rör företag, organisationer och andrasammanslutningar. För egen del vill jag först ansluta mig lill uppfattningenatt det är synneriigen önskvärt att offentlighetsprincipen ges ett så storttillämpningsområde som möjligt. 1 detta ligger atl jag anser alt det skullevara en betydelsefull förstärkning av denna princip, om meddelarskyddet i TFkan utvidgas utanför det område där det gäller . Å andra sidan går det inte atl bortse från alt ell slortantal remissinstanser har haft invändningar mot YFU:s förslag. Vissa av dessaremissinstanser är i sak emot den föreslagna utvidgningen av meddelarfriheten,medan andra anser att utredningsförslaget inte är tillräckligt väl underbyggt. Själv har jag den grundläggande åsikten att en sådanutvidgning av meddelarfriheten som jag anser önskvärd inle bör genomföras ulanatt man har tillräckligt underlag för att kunna säga atl de vinster som görs ärstörre än de nackdelar som kan följa av en reform pä detta område. När det gäller vinsterna kan jag instämma i alt man skulleskapa förutsättningar för etl riktigare informationsflöde och därigenom enbättre underbyggd debatt i frågor som rör det enskilda näringslivet,organisationsväsendet och andra sektorer utanför myndighetsområdet. Som framgått av min redogörelse för bakgrunden till mittförslag är del emellertid så att meddelarskyddet till en del redan gäller pådet område som jag diskuterar här. Rätten till anonymitet gäller fullt ut ocksåför den som lämnar uppgifter från ell enskilt förelag eller annat rättssubjekt.Den tystnadsplikt som är föreskriven skyddar kanske rent av bättre en meddelareutanför myndighetsområdet eftersom det är troligt atl undantagen fråntystnadsplikten är mindre aktuella där. Efierforskningsförbudel för myndigheteroch allmänna organ är också här verksamt, låt vara att det i praktiken tordevara andra än myndigheter och därmed jämställda organ som kan ha intresse avalt ta reda pä vem som har lämnat ut uppgifter. Det kan visserligen sägas atl del skydd, som sålunda redanfinns och som skall få tillämpning i fråga om fler medier än f.n., bara är endel av meddelarskyddet. Anonymitetsskyddets betydelse skall dock inte underskattas,och det kan hävdas atl detta är den viktigaste komponenten i TF;s skydd förnyhetskällorna (prop. 1975/76:204 s. 95). YFU:s förslag innebär därför snarareen förstärkning av skyddet för meddelare utanför myndighetsområdet än engenomgripande nyordning. Man får för den skull inte underskatta värdet av ocksåen begränsad utökning av meddelarskyddet. Varje utvidgning av detta skydd ärsom sagt angelägen. Det måste emellertid framhållas att meddelarfriheten somen bestånds- 121 del i offentlighetsprincipen inle har samma betydelse somen utökning av Prop. 1986/87:151 handlingsoffentlighetens tillämpningsområde.Meddelarfriheten fungerar närmast som ett slags säkerhetsventil som mjukar uppden stelhet i regleringen av offentlighet och sekretess, som följer av atlregleringen är utformad med tanke på normala fall men ulan hänsyn till all deti andra fall kan finnas ett särskilt intresse av att uppgifter lämnas ut (jfrprop. 1979/80:2 Del A s. 104 n, Meddelarfriheten skapar härigenom etl visstutrymme för information men endast pä meddelarens villkor. Det ligger i hanshand att avgöra om en uppgift bör lämnas ut eller inte. Detta gäller givetvislika myckel utanför myndighetsområdet som inom detla. De vinster som är förenade med elt utökat meddelarskyddskall som jag sagt förut ställas mot de problem som en sådan utvidgning kanvälla. Som jag ser det är det inte sä myckel principiella svårigheter somavgränsnings-och tillämpningsproblem som YFU:s förslag ger upphov lill. En första svårighet som möter när man överväger enutökning av meddelarskyddet utanför myndighetsområdet är atl avgränsatillämpningsområdet på ett lämpligt sätt. Av motiven att döma tar utredningensförslag främst sikte på de stora maktkoncentrationerna och pä alt medge insyn idessa. Som det har utformats skulle det emellertid fä verkningar långthärulöver. Rätten atl lämna publiceringsmeddelanden skall således enligtutredningens förslag gälla generellt i förhållandet mellan enskilda.