prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Jagförordar i stället, i likhet med utredningen och majoriteten av remiss instanserna, en lösning som innebär att häktning får genomföras även i vissa fall då åklagaren inte kan prestera sannolika skäl för misstanke om brott. En fömtsättning bör då vara att det skall finnas anledning att räkna med att ytterligare utredning kommer att leda till ökad säkerhet i fråga om den misstänktes skuld. Häktning bör då kunna ske när fömnder sökningen ännu inte har kommit så långt att åklagaren lyckats få fram tillräckligt underlag för ett påstående om sannolika skäl, men det finns anledning att räkna med att sådana omständigheter kommer fram genom det fortsatta utredningsarbetet. Detta bör komma till uttryck i 48 ett krav pä att det skallvara av synneriig viktjatt fortsatt frihetsberövande Prop. 1986/87:112 skeri avvaktan på ytteriigare utredning. I övrigt bör självfallet samma kravställas för häktning i dessa fall som vid häktning vid sannolika skäl, dvs. attflyktfara, kollusionsfara eller recidivfara föreligger. Imotsats till utredningen anser jag att häktning på skälig misstanke också börkunna ske i de situationer som avses i 24 kap. 2 § RB, alltså där denmisstänkte vägrar att medverka till att hans identitet klariäggs eller däromständigheterna är sådana att det finns särskild anledning att räkna med attflyktfara föreligger. Utredningen har inte närmare motiverat varförutredningshäktning inte skulle få användas i dessa fall. Möjligen skall utredningensståndpunkt ses i ljuset av dess tveksamhet till behovet över huvud taget av attbehålla några särregler om häktning i dessa situationer (jfr avsnitt 2.2.3).Enligt min mening kan man emellertid inte utesluta att det i enstaka fall kanvara angeläget att oberoende av brottets svårhet kunna häkta på skäligmisstanke i de fall som avses i 2 §. Vidhäktning på enbart skälig misstanke bör man enligt min mening vid tillämpningav 24 kap. 1 § aUtid kräva att någon av de särskilda häktningsfömtsättningarnai första stycket är uppfylld. Därför bör någon presumtionsregd om häktning påskälig misstanke vid mycket grova brott inte gälla i dessa fall (jfr avsnitt2.2.4). Somfömtsättning för anhållande och gripande bör även i fortsättningen somhuvudregel gälla att skäl för häktning skall föreligga. Med en regel sominnebär att häktning får ske även vid skälig misstanke om brott kan behovet aven särskild bestämmelse om utredningsanhållande i och för sig ifrågasättas.Bestämmelsen torde emellertid i stor utsträckning tillämpas även isådana fall där det brister i utredning om de särskilda häktningsgrunderna,bl. a. vid anhållande i den misstänktes frånvaro. Som poängterats frånåklagarhåll under remissbehandlingen skulle därför ett slopande av bestämmelsenom utredningsanhållande medföra att samhällets möjligheter att effektivtingripa mot grövre brottslighet allvarligt försämras. Enligt min mening börreglerna i denna del därför stå kvar i sak oförändrade. Närhäktning skett på endast skälig misstanke är det, som utredningen anför, medhänsyn till den misstänktes rättssäkerhet rimligt med en ordning som innebäratt häktningsfrågan i dessa fall omprövas inom viss och att vidomprövningstillfallet den misstänkte skall friges, om inte åklagaren då kanlägga fram häktningsskäl enligt huvudregeln, dvs. att den häktade är påsannolika skäl misstänkt för brottet. Den tid inom vilkenomprövningsförhandlingen senast skall hällas bör i enlighet med utredningensförslag bestämmas till från den dag då den misstänkte häktades. Detbör emellerUd betonas att, om åklagaren anser sig ha sannolika skäl redan föredenna tidpunkt, omprövningsförhandlingen bör hällas . Vidremissbehandlingen har från några håll framförts åsikten att försla get om utredningshäktning med omprövningsförhandling riskerar att bli en försämring i förhållande till gällande rätt. Den försämring som kan upp komma är, hävdar man, längre frihetsberövande på en lägre misstanke grad. 4 1986/87. Enligtmin uppfattning har denna kritik inte fog för sig. Det är visserligen sant attdomstolen genom möjligheten till utredningshäktning kommer att kunna häkta viden lägre grad av misstanke än när det är domstolen som prövar enfråga om frihetsberövande. Men utredningshäktning är närmast att se som ennödvändig följd av att vi anpassar oss till frister fördomstolsprövning och svarar i praktiken mot åklagarens utredningsanhållande.Utredningsanhållande enligt 24 kap. 5 § andra stycket RB ger dessutom utrymmeför ett frihetsberövande på en lägre misstankegrad än sannolika skäl , eftersom gällande frister inte är absoluta. Jag villockså framhålla att mitt förslag har utformats så att omprövningsförhandlingenskall hållas efter häktningen. Enskillnad i förhållande till nuvarande ordning kan däremot bli attfrihetsberövandet i fler fall än nu kommer att hävas först i samband med ellerefter en häktningsförhandling. Hävs ett frihetsberövande sedan någon häktats istället för under anhållandefasen kan det visserligen göras gällande att denmisstänkte i onödan utsätts för den ökade offentlighet som är förknippad med enhäktningsförhandling. Jag vill inte underskatta det obehag som den misstänktekan känna vid en häktningsförhandling men kan inte finna att offentligheten ärnågot praktiskt problem; de häktnings-fall som väcker uppmärksamhet ärerfarenhetsmässigt ytterst få. Mot det ökade obehag för den misstänkte somoffentligheten kan medföra i enstaka fall skall ställas de fördelar irättssäkerhetshänseende som reformen innebär för frihetsberövadebrottsmisstänkta personer i allmänhet. Reformen leder ju till att en avsevärtkortare tid än nu kommer att förflyta till dess frihetsberövandet blir prövatav en från fömndersökningen fristående domstol. Enviktig fråga vid tillämpningen av reglema om utredningshäktning är i vad måndenna typ av häktning skall anses ha karaktären av undantag eller ej. ex. hur åklagaren skall förfara om han vid frihetsberövandet anser attnivån "skälig misstanke" är uppnådd men räknar med att nivån"sannolika skäl" kommer att kunna uppnås först mot slutet av denfrist han har till sitt förfogande för att avge häktningsframställning. Enligtmin mening måste man här beakta dels det krav på synnerlig vikt av fortsattfrihetsberövande som enligt förslaget uppställs vid utredningshäktning ochdels kravet på omprövningsförhandling vid sådan häktning. Dessa båda krav tordemedföra att åklagaren i den nämnda situationen bör välja att låtaprövningen av häktningsfrågan anstå något om han har grundad anledning att troatt han därefter kan prestera sannolika skäl för misstanken. 2.3.7 Hävande av beslutom häktning Mittförslag: Åklagaren skall innan åtal har väckts få besluta att häva en häktning,när skäl för frihetsberövande inte längre föreligger. utredningsförslaget:Frågan har inte berörtsav utredningen. Remissinstanserna:Från åklagarhåll har frågan tagits upp när häktning har skett på skäligmisstanke. Skälenför mitt förslag: Det ankommer på domstol att besluta omfrigivning av den som är häktad. Av 24 kap. 19 § RB följer att rättenomedelbart skall förordna "att den misstänkte skall frigivas" om åtalinte väckts inom föreskriven tid eller om framställning om förlängning av tidenför att väcka åtal inte har kommit in till rätten eller om eljest ej längreskäl för häktning föreligger. Jag återkommer strax till en terminologisk frågasom har med uttrycket "frigiva" att göra. Innanåtal har väckts förfogar åklagaren över häktningsfrågan. Av 24 kap. 17 § RBframgår nämligen att, innan åtal har väckts, en fråga om häktning endast fårtas upp på yrkande av åklagaren. I 24 kap. 17 § RB tas också upp densituationen att åtal har väckts. Även rätten kan då självmant eller på yrkandeav målsäganden ta upp en fråga om häktning. Av 24 kap. 19 § RB följer vidareatt åklagaren, om han finner att häktningsskälen bortfallit innan åtal hunnitväckas, har att meddela domstolen detta. Rätten meddelar därefter beslut ifrågan. Särskiltom frågan om frigivning blir aktuell efter kontorsfid, exempelvis enfredagskväll, kan tidsutdräkten för att få till stånd en frigivning efterdomstolsbeslut vara avsevärd, även om det för åklagaren är uppenbart att ingahäktningsskäl längre föreligger. Enligt min mening är detta otillfredsställande.Frihetsberövandet skall givetvis upphöra då häktningsskäl intelängre föreligger. Mina förslag rörande kortare frister och utredningshäktning,som kan innebära att de fall där häktningsskälen bortfallerblir något fler än de är , påkallar därför överväganden om en nyordning. Visserligenmåste domstolarna ha någon form av beredskap för att mitt förslag om kortarefrister skall kunna genomföras. Men det är inte nödvändigt och ekonomisktknappast försvarligt att kontinuerligt hålla domstolarna öppna under sådan tidsom inte är normal tjänstgöringstid för att pröva häktningsfrågor, särskiltinte frågor om frigivande efter anmälan från åklagaren. Närmast till handsligger därför att överlåta ansvaret i frågan huruvida den misstänkte skallkvarbli i häkte eller inte på åklagaren. Inom åklagarväsendet finns redan ettsystem med beredskapstjänstgöring och tjänstgöringsfria dagar.Att inskränka denna beredskap är mot bakgmnd av reformen i övrigt inte aktuell.Ett ytterligare argument för att åklagaren skulle ta över det formella ansvaretför beslutet är, som jag tidigare nämnde, att åklagaren i inledningsskedet rentfaktiskt råder över beslutsunderlaget. Jaganser alltså att en bestämmelse som ger åklagaren möjlighet att fatta det formella beslutet humvida någon fortsättningsvis skall vara häktad eller inte bör införas i situationer där åtal inte har väckts. En sådan ordning torde inte kunna inge betänkligheter, eftersom häktning på det stadiet får ske endast på yrkande av åklagaren. Principiella skäl talar däremot mot att åklagaren skulle kunna besluta om frigivning av den misstänkte efter det att åtal väckts. Jag är därför inte beredd att , innan erfarenheter vunnits av reformen, föreslå en sådan möjlighet för åklagaren. Ensärskild fråga i sammanhanget är om man även beträffande andrastraffprocessuella tvångsmedel såsom t. ex. reseförbud, beslag och kvarstadskulle införa en möjlighet för åklagaren att, innan åtal har väckts, häva ettbeslut som har meddelats av rätten. Jag är emellertid inte heller här bereddatt nu föreslå en utvidgad befogenhet för åklagaren innan det finns någotunderlag för ett ställningstagande till reformbehovet. Jag vill i detsammanhanget påpeka att de nu nämnda tvångsmedlen är av betydligt mindreingripande art än häktning. Omåklagaren har hävt domstolens häktningsbeslut skall han självfallet underrättadomstolen om detta. En regel med denna innebörd bör införas. I detta sammanhang bör manockså lösa en fråga, som JO har tagit upp i en framställning tillregeringen. JO har ifrågasatt om det inte borde införas föreskrifter omskyldighet för domstolar och åklagare att lämna en direkt underrättelse omfrigivningsbeslut till den förvarande myndigheten, dvs. i huvudsak allmänthäkte eller vakthavande befäl vid polismyndighet. JO hänvisar till ett av honomupptaget ärende (se JO:s ämbetsberättelse 1986/87 s. 89-96) där det framkommitatt anhållna personer inte blivit frigivna trots åklagarens beslut därom.Detta berodde på bristande kommunikationer mellan beslutsfattaren och den somvarit ansvarig för förvaringen. I likhet med JO anser jag att det finns skälför föreskrifter i detta hänseende. Föreskrifterna bör givetvis omfatta alla defall åklagaren eller rätten beslutat att häva ett straffprocessuellt frihetsberövande.De bör kunna meddelas i förordningsform. Gällande lagstiftning (24kap. 10, 16 och 19 §§ RB) ställer beslut om frigivning i motsats till beslut omhäktning och anhållande (jfr SvJT 1979 s. 241). Detta finner jag inkonsekvent.Inkonsekvensen i lagen blir uppenbar, när den häktade eller anhållne befinnersig på fri fot. Man kan ju då inte gärna besluta att den misstänkte skallfriges. För att få behålla sin frihet har den misstänkte naturligtvis ettintresse av att beslutet om anhållande eller häktning hävs. Ett beslut omfrigivning av en anhållen eller häktad låter sig inte heller meddelas, när denanhållne eller häktade ändå skall kvarstanna i anstalt på någon annan grund. Ipraxis torde man lösa det senare fallet genom att förklara att den misstänkteinte längre skall vara häktad i och för det aktuella målet. Motbakgmnd av det sagda anser jag att ändringar bör göras i 24 kap. RB så att deti stället föreskrivs att ett beslut om anhållande eller häktning hävs, närförutsättningama för ett frihetsberövande inte längre föreligger. 2.3.8 Frister för åtaloch huvudförhandling Mittförslag: Några mera genomgripande ändringar när det gäller frister i sambandmed häktning än dem som gäller före den första domstolsprövningen genomförsinte. Dock avkortas den frist, inom vilken högre rätt skall hålla huvudförhandlingi ett överklagat mål där den tilltalade är häktad, . utredningsförslaget:Överensstämmer i princip med mitt förslag (se be- Prop. 1986/87:112tänkandets. Remissinstanserna:Utredningsförslaget har föranlett yttranden främst från åklagarhåll. De flestahar lämnat förslaget utan erinran: Några remissinstanser, däribland dehovrätter som yttrat sig, har varit kritiska mot utredningsförslaget om ennedkortning av fristen för huvudförhandling i hovrätt. Skälenför mitt förslag: För att motverka onödigt länga häktningstider föreskrivs i RBatt den misstänkte genast skall försättas på fri fot så snart häktningsskälinte längre föreligger (24 kap. 19 §). En ur praktisk synvinkel viktigaregaranti mot alltför långa håktningstider är regeln att rätten, i samband medhäktningsbeslutet eller då anmälan sker till rätten om att ett häktningsbesluthar verkställts i den misstänktes frånvaro, utsätter den tid inom vilken åtalsenast skall väckas (24 kap. 18 §). Denna tid får inte överstiga vad som äroundgängligen nödvändigt. Någon längsta tid har emellertid inte angetts ilagen. I praktiken är det dock sällan som rätten bestämmer tiden för åtalsväckande från häktningsbeslutet. Nyhäktningsförhandling skall som regel hållas omåtalstiden från början bestäms (24 kap. 18 § andrastycket). Om däremot tiden från början bestäms , men den tillföljd av en begäran om förlängning som har gjorts före tidens utgång kommer attöverstiga , är förhandling inte nödvändig. Har åtal inte väcktseller framställning om förlängning av tiden inte kommit in till rätten inomföreskriven tid, skall rätten genast frige den häktade. Sedanåtal har väckts i ett mål där den misstänkte är häktad, skall huvudförhandlingi målet i princip hållas inom . Denna frist får emellertid överskridasom det är nödvändigt för att få utredningen fullständig, t. ex. då rätten harförordnat om rättspsykiatrisk undersökning (45 kap. 14 § andra stycket RB). Minuppfattning är att de bestämmelser jag nu har redogjort för väl svarar mot kravet enligt om att den som är berövad sin frihet är berättigad till rättegång inom skälig tid. Jag vill emellertid nämna att JO Sverne (1986/ämbetsberättelse s. 151) har ifrågasatt om skulle anse att de väntetider som förekommer i de svenska häktena i samband med rättspsykia triska undersökningar är förenliga med detta krav. JO:s bedömning grun dar sig på den granskning av förhållandena inom den rättspsykiatriska organisationen som han företagit i ett antal ärenden. Han pekar på att de rättspsykiatriska undersökningar som han granskat endast undantagsvis har varit klara inom den enligt 4 § lagen (1966:301) om rättspsykiatrisk undersökning i brottmål föreskrivna maximitiden pä samt att det har varit fråga om mycket långa överskridanden. Enligt JO har tidsutdräkten möjliggjorts genom att undantagsregeln i nyssnämnda lagmm om anstånd i särskilt fall utnyttjats i stor omfattning. I anledning av JO:s uttalanden om de långa väntetiderna för rättspsykiatriska undersök ningar har socialutskottet framhållit att förhållandena på de rättpsykia triska klinikerna är sädana att en lösning av problemen inte kan anstå i 53 avvaktan på en större ochmer tidskrävande reform utan att regeringen . 1986/87:112 omgåendemåste vidta åtgärder för att avhjälpa de rådande missförhållandena (SoU1986/87:15). har givit regeringen till känna vadutskottet anfört (rskr. 1986/87:109). Regeringenhar i budgetpropositionen 1987 (bil. 7 s. 75) redovisat ett program föråtgärder som utarbetat pä uppdrag av regeringen. Jag harvidare inhämtat att chefen för avser att i ett annatsammanhang anmäla frågan om ytterligare åtgärder som kan aktualiseras medanledning av uttalanden. Jag vill också nämna att förslag till denav socialutskottet åsyftade större reformen på området, nämligen nylagstiftning rörande den psykiatriska tvångsvården och behandlingen avpsykiskt störda lagöverträdare, bereds inom social- ochjustitiedepartementen. I det sammanhanget övervägs olika frågor om deträttspsykiatriska undersökningsförfarandet. Möjlighetema att åstadkomma ettsnabbare undersökningsförfarande har därvid en framskjuten plats. Jag avseralltså att återkomma till frågan om häktnings-tidemas längd i sådana brottmåldär det förordnas om rättspsykiatrisk undersökning. Närdet gäller förfarandet i övrigt anser jag att det även fortsättningsvis börföreskrivas att förhandling i häktningsfrågan (s.k. omhäktningsförhandling)skall hällas med i princip högst två veckors mellanmm så länge åtal ännu intehar väckts. Liksom enligt gällande regler är syftet med förhandlingen bl. a.att se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Detta bör även ifortsättningen framgå av lagtexten. I syfte att öka domstolens möjlighet attövervaka att utredningen sker skyndsamt föreslår jag att omhäktningsförhandlingdessutom skall hållas oavsett om tvåveck-orsfristen överskrids redan frånbörjan eller om detta sker genom en förlängning av åtalstiden. Är det uppenbartatt förhandling skulle vara utan betydelse bör i likhet med vad som gäller nuförhandling i häktningsfrågan kunna underlåtas. Jagvill i detta sammanhang betona vikten av att frihetsberövanden inte fortgårlängre än som är absolut nödvändigt. Med hänsyn till detta är det naturligt attdomstolen ställer högre krav på att utredningen bedrivs skyndsamt omåtalstiden förlängs upprepade gånger. Ilikhet med utredningen finner jag det inte meningsfullt att försöka i lagtextennärmare precisera tiden inom vilken åtal skall väckas. Jag finner det inteheller realistiskt att förkorta gällande frist för att hålla huvudförhandlingi tingsrätt. Vid denna bedömning har jag tagit hänsyn till att den tid som ivårt land förflyter mellan frihetsberövandet och domen i allmänhet är mycketkort vid en internationell jämförelse. föreslagit bör, när det är fråga om s. k. utredningshäktning,undantag göras från kravet på att rätten i samband med beslut att häkta någonbestämmer tid för åtals väckande. I sådana fall kan nämligen frågan omåtalstiden utan olägenhet anstå till den omprövningsförhandling som alltidmåste hållas inom , om den misstänkte då ännu är berövad friheten. Ärden tilltalade häktad i ett överklagat brottmål gäller vissa tidsfrister också för huvudförhandlingen i den högre rätten. Som regel skall hovrät- 54 tenpåbörja huvudförhandling efter utgången av liden för Prop.1986/87:112 anslutningsvad mot tingsrättens dom. Tiden för anslutningsvad utgörockså , vilket innebär att fristen för hovrätten uppgår frän det att tingsrättens dom meddelades (51 kap. 13 § andrastycket RB). Motsvarande gäller i högsta domstolen (55 kap. 15 § RB). Den lägrerätten skall, om vadetalan inte avvisas, genast sända in vadeinlagan och aktentill överinstansen (51 kap. 5 § och 55 kap. 5 § RB). I det fall den misstänkteöverklagar domen strax efter det att den har meddelats, kommer högre instanssåledes att kunna utnyttja större delen av åttaveckorsfristen för att förberedamålet. Klagar den misstänkte däremot först , förkortasförberedelsetiden för domstolen i motsvarande mån. De två hovrätter som haranmodats inkomma med remissvar i ärendet, och hovrätten över Skåneoch , har påtalat att det redan i dagens läge föreligger svårigheter ihovrätten att hålla tidsfristema för huvudförhandling i mål med häktade,beroende på bl. a. att det är förhållandevis vanligt att fullföljd sker motslutet av vadetiden som målen ofta är vidlyftiga med många personer,fömtom åklagare och försvarare, som skall inställa sig. Förmin del håller jag med utredningen om att gällande frist för att hållahuvudförhandhng i högre instans kan medföra en oacceptabelt lång väntetid ihäkte för den tilltalade. Väntetiden är naturligtvis i många fall svår för densom är häktad. Vid en jämförelse med motsvarande frist för tingsrätten ter sigfristen i högre instans lång. Det är sannolikt att denna långa frist i vissafall kan avhålla den dömde från att föra talan mot domen. Det är mot denbakgmnden angeläget att fristen såvitt möjligt begränsas. Enlösning vore att anknyta fristen till den dömdes överklagande av domen. Dettaskulle emellertid leda till alltför vittgående konsekvenser när det gällerfullföljdsreglerna. Jag anser därför att fristen liksom nu bör anknyta tillutgången av tiden för anslutningsvad. Det bör observeras att tingsrätten, som imotsvarande situation alltså har en avsevärt kortare frist för att hällahuvudförhandling, har bättre möjligheter att planera för huvudförhandlingengenom att man får inblickar i det kommande målet i samband medhäktningsförhandlingen. De svårigheter som kortare frister för huvudförhandlingi hovrätt kan medföra bör enligt min mening till stor del kunna bemästras genomatt hovrätterna i större utsträckning än dels får information om pågåendestörre brottmål vid tingsrätterna, dels håller någon form av beredskap för destörre mål som kan förväntas bli överklagade. Rutiner för detta förekommerredan nu på vissa håll. Jagvill också peka på den möjlighet som hovrätten redan nu har att överskridahuvudförhandlingsfristen om det är nödvändigt. Enligt vad jag erfarit utnyttjasdenna möjlighet mycket restriktivt . Även med en förkortad fristbör principen givetvis vara att överskridande får ske bara om det absolutbehövs. Det bör emellertid inte vara något hinder att undantagsregeln utnyttjastill ett kortare överskridande t. ex. i den situationen att den försvarare somden tilltalade haft vid tingsrätten är förhindrad att delta vidhuvudförhandling inom fristen. Motbakgmnd av vad jag nu har anfört delar jag utredningens uppfatt ning att man för att nedbringa häktningstidema bör minska fristen för 55 huvudförhandling i hovrätt och högsta domstolen från åttatill från den lägre rättens dom. Jag avser inte att i detta lagstiftningsärende gå närmarein på den under remissbehandlingen aktualiserade frågan om man bör öppnamöjlighet för den högre rätten att hålla huvudförhandling före vadetidensutgång, t. ex. med tanke pä den situationen att tingsrätten i samband med dompä kortvarigt fängelsestraff förordnar att den tilltalade i häkte skall avbidaatt domen vinner laga kraft mot honom och frihetsberövandet redan har upphörtvid vadetidens utgång. Den frågan kan i stället bli aktuell i samband med denpågående översynen av överrättsförfarandet. Jag skalli detta sammanhang slutligen beröra den ibland väckta frågan om man i syfte attgenerellt nedbringa häktningstidema borde införa en längsta tid förfrihetsberövande på gmnd av misstanke om brott. Jag har kommit tilluppfattningen att så ej bör ske. En sådan regel skulle nämligen för det förstakräva undantag för t. ex. mycket omfattande utredningar. Vidare finns en riskför att en maximitid skulle kunna motverka sitt syfte på det sättet attfrihetsberövandena även i mindre brottsutredningar skulle kunna tendera attnärma sig maximitiden utan sakliga skäl. För min del tror jag därför att manmed den i gällande rätt och i mitt förslag valda tekniken med särskildaskyndsamhetskrav på olika stadier av förfarandet uppnår tillfredsställanderesultat även i fortsättningen. 2.3.9 Häktning i högre rätt Mittförslag: Även när frågan om häktning kommer upp först sedan ett brottmålfullföljts till högre rätt, skall samma krav som vid tingsrätten gälla pämuntlig förhandling för prövning av häktningsfrågan fränfrihetsberövandet.