prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Bedömningen om behov av häktning, eller snarare anhållandeföreligger eller ej bör göras av åklagare, inte av den enskilde polismannen. Närnågon hålls kvar i avvaktan pä beslut från åklagare om anhållande ellerfrigivning bildar (§:s sista stycke) detta utgångspunkt för eventuelltidsavräkning. Tidpunkten för kvarhållandebeslulet måste därför dokumenteras.Likaså måste dokumentation ske av beslut om gripande eller frigivning frånsådant om och då beslut meddelas av polis utan alt åklagare kopplats in. Regionåklagarmyndigheteni : Jag delar utredningens uppfattning i sakfrågorna med ett undantag.Annan polisman än kriminalpolisman skall icke få besluta att frige gripen,varom det vid förhöret framkommer alt skäl till anhållande (häktning enligtutredningen) icke föreligger. Annan än kriminalpolisman har inte den erfarenhetav praxis som gäller för anhållande häktning. Genomförs utredningens förslagkan det fömtsältas att kriminalpolispersonal särskilt informeras om ochtillägnar sig de grunder, som skall gälla. Motsvarande torde inte gälla förordningspolismän. komplicerade ärenden torde åklagare undantagslöst få närvara vid förhörenmed följder, som redan berörts ovan. Vid anmälan om gripande måste det vidarevara åklagaren obetaget att kunna kräva ytterligare utredning i form av förhöreller annat. Något - i ordels egentliga betydelse - beslut kan intefattas. Omedelbarhetsrekvisilet i förslaget -24 kap. 8 § tredje stycket RB -måste således tidsmässigt ges samma om inte vidare tolkning som i gällande 24kap. 7 § tredje stycket RB. Regionåklagarmyndigheteni : För att inte i onödan betunga arbetet för polis och åklagare, börgivetvis också i praxis gjorda positiva erfarenheter av t.ex. anmälan omgripande endast när det uppkommer fråga om anhållande och av ersätlningsförhörgodtas som handhngsregler. Åklagarmyndigheteni : Utredningsförslaget avseende ersättningsförhör är bra. På detta sätt får ett i praktiken prövat 240 förfarandestöd i lagtext. i Handens åklagardistrikt:Häktningsutredningen . 1986/87:112 föreslår att ersätlningsförhör skallhållas före åklagaren informeras. Del anser jag är en bra lösning. Nuvarandeformella regler enligt 24 kap. 8 § RB saknar praktisk funktion. Åklagaren kaninte rimligen besluta förrän han har ett gmndmaterial och det är samtidigtlämpligt att polisen införskaffar det innan anmälan sker till åklagaren. Hardäremot åklagaren fattat ett beslut om komplettering av utredningen ellerytterligare förhör innan beslut om anhållande avgörs så kan polismyndighetenaldrig få besluta om frisläppande ulan hörande av åklagaren. i åklagardistrikt: En polismanskall icke avgöra om skäl till häktning föreligger eller ej och alltså ha rättatt frige en misstänkt utan att anmäla gripandet åklagaren. Det skallankomma på åklagare all avgöra denna fråga, annars blir risken stor attorutinerad polispersonal försätter gripna personer pä fri fot, där en erfarenåklagare skulle besluta om anhållande. i åklagardistrikt: Såsomredovisas i utredningen tillämpas i vart fall i storstadsdistrikl numera s.k.ersättningsförhör, m.a.o. att polisen har hållit ett förhör med denmisstänkta, innan åklagaren kopplas in. Detta är ett praktiskt förfarande sombör lagfästas som utredningen föreslår. Däremot är jag tveksam till förslagetatt polisen efter ett sådant förhör skall göra bedömningen om häktningsskälfinnes eller ej. Polisen kommer då att fatta ett negativt anhållningsbeslut,vilket jag inte tror varit lagstiftarens mening. Jag kan inte se någraolägenheter att polisen låter åklagare fatta detta beslut. Visserligenförekommer att polisen släpper gripna personer ulan att kontakta åklagare ibagatellartade mål, men har man hållit ett förhör anser jag aU åklagare börfatta beslut om anhållande eller ej. i åklagardistrikt: All systemetmed de s.k. "ersättningsförhören" föreslås få stöd genom enlagändring förefaller både praktiskt och lämpligt. Emellertid måste starktifrågasättas förslaget alt polisen i vissa fall skall ges möjlighet att frigeen misstänkt person utan att anmäla gripandet till åklagare. Det är enrättssäkerhetsfråga att alla polisens ingripanden prövas av en fristående ochopartisk myndighetsperson. Den enskilda polismannen bör under allaomständigheter inte ges denna rätt. Den nuvarande ordningen innebärande attalla gripanden skall underställas en åklagares prövning bör således behållas. i åklagardistrikt: I denna delhar jag inte några särskilda synpunkter. i åklagardistrikt:Anpassningen av 24 kap. 8 § RB till verkligheten tillstyrks varmt. i åklagardistrikt: Del ärvälbetänkt att den åtminstone på vissa håll rådande praxis, all ersättningsförhör skall hållas innan anmälan om gripande göres hos åklagare, lagfästes. Förhopp ningsvis ska vi dä slippa den minst sagt ofmktsamma dialog mellan polis och åklagare, som så ofta förekommer särskilt nattelid då gripande an mäles, åklagaren får ett nekande svar på frågan om den gripne hörts, åklagaren beordrar 24:8-förhör varpå åklagaren får sin nattro förstörd i väntan på besked om utfallet av förhöret. Självfallet är det att föredra att 241 16 1986/87. anmälan görs först sedanförhör hållits sä alt underlag för åklagarens beslut Prop. 1986/87:112 ianhållningsfrågan föreligger redan vid den första kontakten. Likasåhälsas med Ullfredsställelse förslaget att lagfästa polisens rätt alt självfrige en misstänkt utan åklagarkontakt om skäl för frihetsberövande ej längrefinns. förekommer olaliga onödiga kontakter polis- åklagare i liknandesituationer men där polisen förvånande nog icke tror sig kunna frige denmisstänkte ulan lov av åklagaren. Polisstyrelseni polisdistrikt: I belänkandet föreslås ett smidigare förfarande isamband med gripandet. Liksom nu skall förhör hållas med den misstänkte isamband med gripandet. Förhöret skall normalt hållas av polisen utan attåklagaren i det särskilda fallet uppdragit åt polisen att hålla förhör. Efterförhör avgör polisen om den gripne skall friges eller om åklagaren skallunderrättas. Riksdagensombudmän: Utredaren har (s. 150 f.) redogjort för nuvarande praxis vidgripande och anhållande på ett sätt som enligt min mening inte heltöverensstämmer med de verkliga förhållandena. När en polisman för in en gripenperson rapporterar han ingripandel till sin förman. Del ankommer på förmannenatt göra en prövning av gmndema för ingripandet. Denna överprövning kan ledaUll en bedömning att gripandet skett pä felaktiga faktiska grunder eller attpohsmannen misstagit sig i annat hänseende. Förmannen häver då gripandet.Denna prövning sker inom ramen för det polisiära systemet med polislagensregler som grund. Det torde inte finnas något som hindrar att förmannenommbricerar ett frihetsberövande till all avse t. ex. omhändertagande enligt 13§ polislagen. Om förmannen godkänner gripandet träder om anmälantill åklagare, 24:8-för-hör etc. i tillämpning. De"ersätlningsförhör" som utredaren talar om är något som i praxisutbildats främst för de fall, då omständigheterna är sådana vid ett nattligtgripande alt åklagaren inte behöver väckas enligt de regler som utbildats ipraxis. Med det nya förfarandet som fömtsätter all en jourhavande åklagareständigt skall finnas Ullgänglig lär del inte finnas behov av ersätlningsförhöri tillnärmelsevis så mänga fall som , om ens några. Anmälantill åklagare har huvudsakligen två funktioner. Det från mina utgångspunkterväsentligaste är all anmälan utgör ett led i den rättsliga kontrollen av delsall polisen på rätt sätt tillämpat reglema om gripande och dels attfrihetsberövandet inte skall bestå längre än absolut nödvändigt. Dämtöver haråklagaren ett starkt intresse från utredningssynpunkt att så snarl som möjligtfå utöva sin funktion som förundersökningsledare. Båda dessa intressen ledermig till ståndpunkten att anmälan om gripande skall ske sä snart som det överhuvud taget är möjligt. Utredaren har anfört all polisen vid behov bör vändasig till åklagaren för att fä instmktioner etc. Det måste enligt min meningankomma på åklagaren alt bestämma i vilka fall sådana behov föreligger. På gmndav del anförda bör de föreslagna bestämmelserna i 24 kap. 6 och 8 §§ RBförtydligas på denna punkt. Nären misstänkt har inställt sig på kallelse eller hämtats eller medtagits till förhör får han utan att vara anhållen eller häktad enligt 23 kap. 9 § RB kvarhållas i högst sex limmar och därutöver, om det är av synnerlig vikt att han är tillgänglig för fortsatt förhör, i . erfarenhethar detta inte vållat några svårigheter i tillämpningen så att det, Prop.1986/87:112 som utredaren föreslagit i 24 kap. 8 § tredje stycket RB, skullevara befogat att medge förlängning av i avvaktan på åklagarensbeslut i anhållningsfrågan. Den tid som polisen nu har till sitt förfogande förförhör är enligt min mening fullt tillräcklig. Jag avstyrker därför frånrättssäkerhetssynpunkt förslaget. FöreningenSveriges åklagare: Med den föreslagna ordningen att åklagaren som huvudregelhos rätten skall anmäla häktningsfrågan eller dagen efter detfaktiska gripandet har utredaren ifrågasatt behovet av ett anhållningsbeslutunder mellantiden men stannat för att en sådan prövning bör ske av en iförhållande till polisen frislående myndighet. För föreningen framstår behovetav ett åklagarbeslut av frihetsberövandet såsom självklart, eftersom åklagareni sin egenskap av fömnder-sökningsledare har direktkontakt med polisen ochdärmed kontinuerligt kan bedöma behovet av ett fortsalt frihetsberövande.Visserligen kan åklagaren när som helst före en häktningsförhandling frige denmisstänkte och återkalla sin anmälan till rätlen om att få häktningsfråganprövad, men det framstår som naturligt att ett fortsatt frihetsberövande efter gripandetdokumenteras med ett beslut, i vilket åklagaren anger gmnden för frihetsberövandet.Som framgår av närmast föregående avsnitt anser föreningen för sin del attåklagaren också till rätten och försvararen skall ange gmnden förhäktningsyrkandet före häktningsförhandlingen. - Föreningen tillstyrkerförslaget att polismannen får hålla första förhöret med den gripne ulan alt haanmält gripandet till åklagaren. Inte heller har föreningen något att erinramot att polismannen ges rätt att frige den misstänkte utan föregående anmälantill åklagaren. : Den praxis med ersättningsförhör som under prövatsi vissa polisdistrikt föreslås nu bli lagfäst. Förslaget är positivt ochunderlättar hanteringen av ärenden i initialskedet. Vi Ullstyrker förslaget idetta avseende. JUSEK:Förbundet en kodifiering av nuvarande praxis med s.k.ersättningsförhör. Förbundetavstyrker däremot utredningens förslag att om det vid polisförhöret kommitfram att skäl för häktning inte längre föreligger skall polisen, varmedutredningen i första hand avser förhörsledaren, få frige den misstänkte utanatt anmälan sker till åklagaren. Detta skulle enligt förslaget endast få ske imål där åklagaren inte inträtt som fömndersök-ningsledare. Inomvissa polisdistrikt tillämpas i praktiken den ordningen alt del vakthavandepolisbefälet i uppenbara fall friger gripna personer utan alt anmälan sker tillåklagaren. En generell Ullätelse för polisen alt försätta gripna på fri fotutan anmälan till åklagaren innebär en betänklig inskränkning i åklagarensrådighel över ett av de viktigaste personella tvångsmedlen. Del gäller föråklagaren att bl.a. sätta gripandebrotlel i samband med redan föreliggandemisstankar och tidigare dokumenterad brottslighet. Åklagaren kan också önskahöra den misstänkte kompletterande innan frigivande sker. Förbundetmenar att del kan godtas att polisen ges behörighet alt frige i 243 Det ärdock inte givet att den polisman som har Ullräckliga Prop. kvalifikationer för atthälla förhör i en viss situation också äger tillräckliga kunskaper för alt bedömaom den misstänkte skall anhållas eller ej. bör därför närmareklargöras vilken polispersonal som skall ges sådan Förslagetom en ändring i fommreglema har utan närmare kommentar lämnats utan erinran avåklagarmyndigheterna i , och åklagardistrikt. JK:Däremot kan jag inte ansluta mig till vad utredaren anfört på s. 151 om alt enIransporlsituation bör vara skäl för tillämpning av undantagsregeln. Alt såkan vara fallet i vissa situationer där det bedöms som angeläget att denmisstänkte inställs hos polisen på den ort där gämingen har ägt mm för t.ex.konfrontation bestrids inte. I de flesta fall torde dock åtminstone deinledande förhören kunna hållas av polisen pä den ort där den misstänkte hargripits. Detta bör kunna leda till all åklagaren kan ta ställning tillanhållnings- och häktningsfrågan betydligt snabbare än vad som är fallet. FiÅ:De kortare tidsfristema i förening med att transporttid kommer att räknas in iden frist inom vilken häklningsfrågan skall prövas av rätten medför all heltandra krav än måste ställas på effektiviteten i transportema avmisstänkta frän gripandeorten till ulredningsorten. Det måste fömtsältas att enöversyn av transportorganisationen kommer till stånd och att erforderligaresurser för en effektivisering ställs till förfogande. I sammanhanget börframhållas alt den i det följande närmare berörda möjligheten att låta endomstol på gripandeorten pröva häktningsfrågan ofta torde fä ses som ennödlösning på gmnd av de olägenheter från bl. a. ulredningssynpunkt som ettsådant förfarande kan innebära. Delta måste enligt min mening beaktas viddimensioneringen av det framtida transportväsendet. Ävenom transportmöjligheterna radikalt effekUviseras torde emellertid de nyafristerna göra del ofrånkomligt alt häktningsfrågan ibland måste kunnaunderställas domstolen på gripandeorten. Jag tillstyrker därför den föreslagnafommregdn i RB 19:12 andra stycket. Iförevarande sammanhang måste uppmärksammas följande. För att den nyaforumregeln skall bli meningsfull fömtsätts det att även åklagamas behörighetvidgas. Även om talan i häktningsfrågan emellanåt bör kunna utföras av enåklagare med behörighet i domstolen pä gripandeorten är det för att en effektivhandläggning skall kunna ske av mera komplicerade utredningar ett oeftergivligtkrav att åklagare från anhållningsmyndigheten också kan agera i rätten ihäktningsfrågan. Den mest rationella lösningen synes här vara att ge åklagama"riksbehörighet" i häktningsärenden. Idetta sammanhang vill jag föreslå att man inför en möjlighet att till endomstol som har häktat den misstänkte även överföra handläggningen avbrottmålet i övrigt om detta framstår som lämpligt. Jagfömtsätter att det far ankomma på åklagaren att avgöra om en 244 häktningsfråga skallanhängiggöras i domstolen på anhållandeorten eller Prop. 1986/87:112gripandeorten. Regionåklagarmyndigheteni och : För att utnyttja den korta tidsfristen på bästasätt har utredaren föreslagit, att fommregdn skall ändras så atthäktningsförhandlingen skall kunna ske vid domstol i gripandeorlen. Jag anseremellertid, att huvudregeln, när det gäller mer komplicerade mål, bör vara den,att häktningsförhandling i gärningsorten skall eftersträvas. Om fristernaförkortas enligt förslaget, bör transporterna av gripna organiseras sä, att desker betydligt snabbare, än vad som är fallet . Sedan uppkommer frågan ivad mån åklagare på gärningsorten skall föra talan vid häktningsförhandling pägripandeorten. Bör en åklagare från verkligen resa till en häktningsförhandling? Huvudregeln måste vara, alt åklagare igripandeorten utför talan. Regionåklagarmyndigheteni : I flertalet fall är brotts- och anlräffandeort desamma. I dessafall uppslår därför inte några problem ur forumsynpunkt. I de fall det ärskilda brotts- och anträffandeorter kan dock problem uppstå. Man torde intekunna räkna som en huvudregel att polisen på anträffandeorten kan hållaerforderliga förhör för all få underlag beslut i häktningsfrägan eftersomdet mänga gånger är nödvändigt att man har kännedom om bakomliggande förhållandenför all ett förhör skall vara meningsfullt. Enligt min uppfattning börbrottsfomm gälla i första hand och anträffandefomm i andra hand. Den avutredningen föreslagna lydelsen kan innebära Iveksamheler var enförundersökning skall bedrivas och vilken åklagare som skall varafömndersökningsledare. Del är nödvändigt att sådan tveksamhet undanröjseftersom den begränsade lid som kommer att slå till förfogande bör kunnaanvändas bättre än till diskussion om forumfrägor. Idetta sammanhang vill jag peka på ett särskilt problem som kan uppstå i sambandmed att en i sin utevaro anhållen anträffas pä en plats långt från brottsplats.I några fall torde del inte vara möjligt för polis på anträffandeorten atthålla erforderliga förhör eftersom brottsutredningen kan kräva ingåendekännedom om många komplicerade frågor. Det kan därför vara nödvändigtatt transportera den misstänkte till brottsorten. Genom de långa avstånden ivärt land kan detta innebära att man får svårt att inom tidsfristen hinna mederforderliga utredningsåtgärder. Det skulle därför vara önskvärt - om det nu ärmöjligt inom konventionens ram -alt ha någon form av förlängningsmöjlighet, somskulle kunna få användas i undantagsfall och under lämplig kontroll. Regionåklagarmyndigheteni : Förslaget om ändring i fomm reglema för att göra det möjligt hålla häktningsförhandling även på den ort där den misstänkte gripits tillstyrkes. Det kan vara praktiskt att sådan möjlighet finns. I mer komplicerade fall är dock lämpligast att den gripne regelmässigt transporteras till del distrikt, där utredningen bedrives. De problem, som finns med länga transportlider måste dock lösas. Några egentliga svårigheter ordna snabba transporter inom landet kan inte finnas. Däremot kan det i jämförelse med nuvarande förhållanden bli ett mer kostsamt förfarande. Regionåklagarmyndigheteni : Jag motsätter mig förslaget. Detkan i förstone te sig ändamålsenligt att tillskapa forumregler, som gör varjetingsrätt behörig att pröva häktningsfråga. Den som gripits pä annan ort, sedanhan anhållits i sin frånvaro, kan därigenom, relativt snabbi, ulan enUdskrävande transport, ställas inför häktningsdomare. En snabb inställelse ärnödvändig. Föreslagna lidsfrister i samband med anhållande och häktning - jagfömtsätter alt nuvarande regler kommer alt ändras i enlighet medutredningsförslaget i den delen - kräver detta. Emellertidskulle prövning av häklningsfräga på gripandeorten ge problem, som utredningeninte uppmärksammat; i varje fall har de inte diskuterats eller beaktats. Detär inte lämpligt att häktningsfrågan prövas vid annat fomm än åtalsfomm. Denåklagare, som fattat beslut om tvångsmedel, måste svara för åklagamppgiftenockså vid en häktningsförhandling. Det bör inte ske av en för Ullfälletinlånad, i målet ny åklagare. Redan anhållningsbeslutet förutsätter altåklagaren satt sig in i målet. Häktningsfrågan kan knappast bli prövad pä ettfrån samhällssynpunkt rimligt sätt om häklningsäklagaren inte kan målet i alladess detaljer. Det är knappast tänkbart all åklagaren pä gripandeorten skakunna tränga in i målet på del sätt som förhandlingen kräver. Det fömtsätterbland annat att han får tillgång till allt utredningsmaterial.Ansvarsfördelningen blir oklar. - Det andra alternativ, som diskuterats,nämligen att åklagaren åker till häktningsförhandling på gripandeorten, ärvisserligen rimligare från handlägg-ningssynpunkl, men knappast effektivt. Ivarje fall ger det inte någon Udsvinsl. - Försvararfrågan skapar också problem.Ett system med underombud på gripandeorten, som ska biträda den misstänkte vidhäktningsförhandlingen, men inte därefter, är inte godtagbart, sett blandannat ur den misstänktes synpunkt. Förslagetsynes mig inte Ullräckligl genomtänkt. Jag är självfallet medveten om, att delförekommer mål av sådan beskaffenhet att de olägenheter, som jag söktbeskriva, inte kommer att uppstå, men det förändrar inte min principiellaståndpunkt. - Det är, som sagts, nödvändigt, att den gripne skyndsamtställs inför häktningsdomare. Det måste ske vid ålalsforum. Med ett välfungerande transportsystem bör en gripen kunna inställas införanhållningsmyndigheten senast dagen efter gripandet. Det system vi har ärinte så effektivt. Det finns flerfaldiga exempel på transporttider på tvä, treoch . Det är emellertid, tekniskt sett, enkelt att förbättra del.Det är uteslutande en kostnadsfråga. Jagär således negativ till tanken pä ett allmänt häktningsforum. Jag är av den uppfattningen, alt utredningsförslaget om kortare tidsfrister i samband med anhållande och häktning kommer att bli lag. Vid sådant förhållande måste det vara ett absolut åklagarkrav, all inställelse till anhållningsmyn dighet av en på annan ort gripen person, sker senast dagen efter gripandet. Klockan börjar att ticka redan då och den knappa tid, som står till förfo gande fram till häktningsförhandlingen, måste kunna utnyttjas för bland annat förhör. Det får inte bli så alt utredningsutrymmet pä gmnd av ett ineffektivt transportssyslem - krymps till ett minimum eller helt försvin ner. Då uppstår betydande effektivitetsförluster i brottsbekämpningen och en omöjlig situation för polis och åklagare. Regionåklagarmyndigheteni : Förslaget till friare fommregel Prop. 1986/87:112 för prövning avhäktningsfråga tillstyrks. Det bör emellertid betonas, att huvudregeln bör varaatt den misstänkte transporteras till ordinarie fomm. Jag har egentligen svårtall tänka mig omständigheter som skulle motivera alt åklagaren reser utanförsin egen iegion för att inställa sig vid häktningsförhandlingar, men vill inteutesluta möjligheten. En sådan ordning torde emellertid kräva ändring i deregler som gäller för åklagarnas lokala kompetens (38 § och 38 a §åklagarinstruktionen). Regionåklagarmyndigheteni : En möjlighet att anhängiggöra fråga om häktning av en misstänktäven vid den s.k. "gripandedom-slolen" är väl motiverat främst medtanke pä de nya tidsfrister som kommer att gälla. Det måste emellertid betonasatt en handläggning långt ifrån brottsplatsen eller den misstänktes hemvist kanmedföra svårigheter vid val av försvarare samt även då frågan om alternativapersonella tvångsmedel skall prövas. Av den anledningen kan man räkna med attlagrummet får en begränsad tillämpning. Emellertid är regeln nödvändig om ejordningen för transport av frihetsberövade personer radikalt förbättras(vilket visat sig omöjligt trots ofta framförd kritik) eller liden förtransport får räknas utöver föreslagna tredagars- resp. fyradagarsfrisler,vilket dock antagas ej kunna ifrågakomma. Enfömtsättning för att den föreslagna utvidgningen av domstolarnas behörighetskall få någon reell betydelse är alt även åklagarens behörighet vidgas.Riksbehörighet i häklningsärendena synes mig därvid vara lämpligast. I dettasammanhang vill jag även ifrågasätta om det inte vore lämpligt att införa enmöjlighet all, i mål där den misstänkte har häktats även överföra den slutligahandläggningen av ärendet. den domstol som prövat häktningsfrågan, om deltaär lämpligt och kan ske utan olägenhet för någon av de berörda parterna. Jagutgår slutligen ifrån att del precis som det är åklagaren som prövar omett ärende skall anhängiggöras i "brottsplalsdomslolen" eller"hemvistdomstolen", även måste vara åklagarens sak all avgöra om etthäktningsärende skall anhängiggöras vid gripandedomslolen. Detförtjänar att därvid påpekas att erfarenheten av nuvarande transportorganisationgör att jag som ovan antytts ställer mig tveksam till om denna är tillfyllestunder de föreslagna omständigheterna. En utbyggnad blir kostsam. Regionåklagarmyndigheteni : Utredningen har inte närmare behandlat när det är lämpligt att inledande förundersökning och häktnings förhandling hålls på gripandeorten. I de enklare okomplicerade fallen är detta givetvis möjligt. Annat är förhållandel, när utredningslägel är mera komplicerat. Det är inte sä lätt alt överföra ett komplicerat material till mollagaren, som utredningen föreställer sig. Dessutom binds både polis- och åklagarpersonal upp i ett mål, som de inte kommer att fullfölja. Enligt min uppfattning får man räkna med alt såväl förhörsledare som åklagare på gärningsorten måste snabbt bege sig gripandeorten, om man inte kan räkna med en minst lika snabb transport gärningsorten.