prop · GA03113 · 1986-12-31 00:00:00 — Regeringens proposition 1986/87:113 om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291), m.m. 1986/87:113 Regeringenföreslår att anta de förslag som har tagits upp i bifogade utdrag urregeringsprotokollet . Ipropositionen föreslås ett par ändringar i de regler som styr förfarandet vidbl. a. de allmänna förvaltningsdomstolarna. Ändringarna, som syftar attunderlätta och påskynda domstolarnas arbete, lar sikte särskilt pålänsrätternas och kammarrätternas handläggning av skattemål. Sålundaföreslås en utvidgning av länsrätternas möjligheter alt handlägga skattemålutan medverkan av nämndemän, alltså med en lagfaren domare ensam. För närvarandeär en länsrätt domför med en lagfaren domare ensam bl. a. vid avgörande av målsom avser ändring av taxerad inkomst med högst . Enligt förslaget höjsbeloppsgränsen till . 1propositionen föreslås vidare att de allmänna förvaltningsdomstolarna och försäkringsdomslolarnafår ökade möjligheter att avstå från skriftväxling med sökandens ellerklagandens motpart (s. k. kommunikation) i de fall där talan inte bifalls. Denya reglerna föreslås träda i kraft . 1 1986/87. 1 Förslag till Prop. Lag om ändring i lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar Härigenomföreskrivs att 18 § lagen (1971:289) om allmänna förvaltningsdomstolar skallha följande lydelse. 18 §1 Länsrätt ärdomför med en lagfaren domare ensam 1. när åtgärd som avser endastmåls beredande vidtages, 2. vid sådant förhör med vittneeller sakkunnig som begärts av annan länsrätt samt vid sådant förhör i ärendeenligt utlänningslagen (1980:376) som begärts med stöd av 57 § samma lag, 3. vid beslut som avser endasträttelse av felräkning, felskrivning eller annat uppenbart förbiseende, 4. vid beslut om återkallelse Ullsvidare av ett körkort, körkortsUllslånd eller traktorkort eller om vägran tillsvidare att godkänna ett utländskt körkort, när det är uppenbart att ett sådantbeslut bör meddelas, 5. vid beslut enligtluftfartslagen (1957:297) om försättande ur kraft av ett certifikal, devtillständeller behörighetsbevis, när det är uppenbart alt ett sådant beslut börmeddelas, 6. vid annat beslut som inteinnefattar slutligt avgörande av mål. Omdet inte är påkallat av särskild anledning att målet prövas av fullsul-tenrätt, är länsrätt domför med en lagfaren domare ensam vid beslut som inteinnefattar prövning av målet i sak. Vadsom sägs i andra stycket gäller även vid avgörande av 1. målom utdömande av vite, 2. mål enligt bevissäkringslagen(1975:1027) för skalle- och avgifts-processen, enligt lagen (1978:880) ombetalningssäkring för skatter, tullar och avgifter, om besiktning enligt fastighetslaxeringslagen(1979:1152), om handlings undantagande från taxeringsrevision, skatterevisioneller annan granskning och om befrielse från skyldighet att lämnakontrolluppgift enligt taxeringslagen (1956:623), 3. mål om omedelbartomhändertagande enligt 6 § lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vårdav unga och 8 § lagen (1981:1243) om vård av missbrukare i vissa fall, 4. mål enligt uppbörds- och folkbokföringsförfatlningarnamed undantag av mål om arbetsgivares ansvarighet för arbetstagares skatt ochmål enligt lagen (1984:668) om uppbörd av socialavgifter från arbetsgivare, 5. mål om uppdelning avtaxeringsvärde enligt 20 kap. 15 § fastighets-taxeringslagen (1979:1152), 6. mål som avser ändring av6. mål som avser ändring av taxerad inkomst med högst 2500 taxerad inkomst medhögst , kr., 1.mål enligt skatte- och laxeringsförfattningarna i vilket beslutet överensstämmermed parternas samstämmiga mening, 8. mål om rättshjälp genomoffentligt biträde i ett ärende hos en annan myndighet, 9. mål enligt körkortslagen(1977:477), om beslutet innebär att något 'Senaste lydelse 1986:169. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Prop. körkortsingripandeinte skall ske eller att varning meddelas eller om det är uppenbart att ettkörkort, körkortstillständ eller traktorkort skall återkallas eller att ettutländskt körkort inte skall godkännas, 10. mål enligt luftfartslagen, ombeslutet innebär att varning meddelas eller om det är uppenbart att ett certifikal,elevtillstånd eller behörighetsbevis skall återkallas, 11. mål i vilket saken är uppenbar. Dennalag träder i kraft . Lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291) Härigenom föreskrivs att 10 § förvaltningsprocesslagen(1971:291) skall ha följande lydelse. Ansöknings- eller besvärshandling eller annan handling,varigenom mål anhängiggöres, och del som hör till den skall tillställas motparteller annan mot vilken åtgärd ifrågasattes. Mottagaren skall föreläggas attsvara vid påföljd att målet ändå kan komma att avgöras. Underrättelse enhgt första stycket behövs ej, 1. om det är uppenbart att talan ej kan bifallas eller attunderrättelse är onödig eller 2. om del kan befaras all under rättelse skulle avsevärtförsvåra genomförandel av beslut i målet. Ansöknings- eller besvärshandling eller annan handling,varigenom mål anhängiggörs, och del som hör till den skall tillställas motparteller annan mot vilken åtgärd ifrågasätts. Mottagaren skall föreläggas attsvara vid påföljd att målet ändå kan komma att avgöras. Undertättelse enligt första stycket behövs ej, 1. om detinte finns anledning anta att talan kommer all bifallas helt eller delvis, 2. omunderrättelse annars är uppenbart onödig eller 3. om del kanbefaras all underrättelse skulle avsevärt försvåra genomförandel av beslut imålet. Denna lag träder i kraft . Utdragur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande;statsrådet , ordförande, och statsråden , , ,. S. , , , . , R. Carisson,, , , , , , G. ,Lönnqvist Lagrådsremiss om ändring i förvaltningsprocesslagen(1971:291), m. m. Undersenare år har de långa handläggningstiderna i vissa mältyper vid de allmännaförvaltningsdomstolarna, särskilt vid kammarrätterna och länsrätterna, varitföremål för statsmakternas uppmärksamhet. Att förflyter från det attett mål anhängiggörs till dess att domstolen avgör målet medför ölägenheter, iförsta hand naturligtvis för parterna i målet men även för domstolen själv. Detär angeläget att åtgärder i skilda hänseenden vidtas för alt främja ensnabbare handläggning vid domstolarna. Detär framför allt tidsutdräkten vid domstolarnas handläggning av skattemål somhar tilldragit sig uppmärksamhet, jfr bl. a. (P1985:3) om långa handläggningstider i offentlig verksamhet. I min anmälan Ull1987 års budgetproposition (prop, 1986/87:100 bil, 4 s. 72 och 73) har jagberört dessa frågor. Iavvaktan på de mer genomgripande förändringar för de allmännaförvaltningsdomstolarnas del som kan bli följden av de beslut som statsmakternanyligen fattat bl. a. rörande det framlida taxeringsförfarandel (prop.1986/87:47, SkU 11, rskr. 95) vill jag nu ta upp två förslag som jag aviseradei budgetpropositionen och som syftar till att på kortare sikt underlättaarbetet i domstolarna. Denförsta frågan har väckts av skatteförenklingskommiltén (B 1982:03) som, inomramen för sin översyn av bl. a. reglerna för skatteprocessen, i enframställning till föreslagit en vidgning av ensam-domarbehörigheleni länsrätt. Framställningen bör fogas protokollet i delta ärende som bilagaI. Denandra frågan avser en framställning till justiUedepartemenlet från kammarrätteni och länsrätten i . De båda domstolarna föreslår dären vidgning av de allmänna förvaltningsdomstolarnas möjligheter all avgöra målutan att höra motparten till den som anhängiggjort målet. Framställningen börfogas protokollet i detta ärende som bilaga 2. En förteckning över remissin- stanserna bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 3. Sammanställningar av remissyttrandenahar upprättats inom och finns tillgängliga ilagstiftningsärendet (Dnr 3202-86 och 1684-86), 2.1 Ensamdomarbehörigheten vid länsrätt Mittförslag: En länsräit skall vara domför med en lagfaren domare ensam vidavgörande av mål som avser ändring av taxerad inkomst med högst . istället för som högst . SkatteförenklingskommiUénsförslag: Överensstämmer med mitt förslag. Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas ulan erinran pä något undantag när. Ett parremissinstanser ifrågasätter om en höjning av beloppsgränsen medför nitgranämnvärda effektivitetsvinster. Från flera håll understryks vikten av att, omförslaget genomförs, länsrätterna tillämpar regeln att ett mål skall prövas i fullsultenrätt om det är påkallat av särskild anledning. Skälenför mitt förslag: En länsrätt är enligt huvudregeln domför med en lagfarendomare och tre n:imndemän, 17 § första stycket lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar. 1 åtskilliga fall, som närmare anges i lagens 18 §, ärlänsrätten emellertid domför med en lagfaren domare ensam. Så är fallet bl. a.i mål som avser ändring av taxerad inkomst med högst . (tredje stycketpunkt 6). Om del är påkallat av särskild anledning att målet prövas av fullsuttenrätt, skall dock nämndemän delta även om länsrätten formellt är domför med enlagfaren domare ensam (andra stycket). Enbeloppsgräns för ensamdomarbehörigheten i de nu avsedda fallen infördes är1974, Gränsen drogs ursprungligen vid , men höjdes till 1 000kr, och är 1982 till , I samband med den sistnämnda höjningen anfördeföredragande statsrådet bl. a. alt gränsen borde anpassas till försämringen avpenningvärdet och att de goda erfarenheter man hade från ordningen medensamdomare i taxeringsmål talade för att behörigheten för ensamdomare ävenreellt vidgades något (prop. 1981/82:190 s. Delråder en bred enighet om att lekmannamedverkan vid våra domstolar är av stortvärde från flera synpunkter. är del viktigt att man i mindre och enklaremål har möjligheter till ett snabbi, smidigt och billigt förfarande. Ett sättatt åstadkomma detta är att utnyttja möjligheten alt avgöra mål i enklaresammansättning. Såväl de lagfarna domarna som nämndemännen kan därigenom få merlid för prövningen av de mer svårbedömda målen. Särskilt väsentligt ler sigdetta när man arbetar med stora målbalanser, vilket alltjämt är fallet vidlänsrätterna. Dennuvarande beloppsgränsen tillkom . Redan penningvärdeförsämringengör det enligt min mening motiverat med en höjning av gränsen. Detbör i det sammanhanget påpekas att det belopp tvisten i dessa fall iverkligheten gäller, nämligen den faktiska skatten på den inkomst som måletavser, normalt uppgår till ett väsentligt lägre belopp. En jämförelse medförfarandet vid tingsrätterna ger vid handen att en beloppsgräns om 5 000 kr.för ensamdomarbehörighet i länsrätt ingalunda ter sig orimlig. En tingsrättskall i princip alltid bestå av en lagfaren domare ensam i tvistemål därförlikning om saken är tilläten, om värdet av del som tvisten gäller uppgår tillhögst ett halvt basbelopp (. är 1986). Det kunde i och för sigövervägas att efter del mönstret av lagstiftningstekniska skäl införa en basbeloppsanknutengräns för ensamdomarbehörigheten även vid länsrätt; jag har emellertid i dettalagstiftningsärende inte underlag för att bedöma lämpligheten av en sådanreform. Jagförordar därför att kommitténs förslag, som godtagits av praktiskt taget allaremissinstanser, genomförs och att alltså gränsen för ensamdomarbehörighet vidlänsrätt höjs till . Med anledning av vad som uttalals underremissbehandlingen vill jag betona vikten av att taxeringsmål, som beloppsmässigtfaller inom området för ensamdomarbehörighet men vars beskaffenhet påkallarprövning i fullsutten rätt, handläggs med nämndemän. Avslutningsvisvill jag tillägga att det givetvis kan finnas skäl att se över reglerna om ensamdomarbehörigheti skattemål i samband med övergången det nya taxeringsförfarande somriksdagen nu fattat ett principbeslut om (jfr prop. 1986/87:47 s. I19ff). 2.2 Kommunikation av besvärsinlagor m. m. Mittförslag: De allmänna förvaltningsdomstolarna och försäkringsdomstolarna fårvidgade möjligheter att avgöra mål utan att sökandens eller klagandens motparthar fått yttra sig. Förslaget innebär att domstolen får avstå frän att höramotparten om det inte finns anledning anta att talan kommer att bifallas, dvs.att målet kommer att avgöras till motpartens nackdel. Förslageti den remitterade framställningen: Överensstämmer i princip med mitt förslag. Remissinstanserna:Flera remissinstanser tillstyrker framställningen eller lämnar den utanerinran. Från andra håll avstyrks framställningen. Därvid anförs bl. a. attredan gällande regler ger domstolarna Ullräckliga möjligheter att avstå frånatt höra motparten i de fall där något sakligt behov för denne att yttra siginte föreligger. Vidare sägs från ett par håll att den föreslagna regeln medförrisk all skattemäl inte blir tillräckligt utredda. Skälenför mitt förslag: En av de grundläggande principerna i svensk rättskipningbrukar uttryckas med orden "ingen skall dömas ohörd". En motsvarandegrundsats gäller också inom förvaltningen. Att principen upprätthålls ärväsentligt inte minst för att domstolars och andra myndigheters avgöranden sålångt det är möjligt skall bli rikliga. Den är vidare av stor betydelse förparternas och allmänhetens tilltro de offenUiga orga- Prop. 1986/87:113nens verksamhet. Motbakgrund av det nu sagda har förfarandet vid domstolar och andra myndigheterutformats så att ett mål eller ärende i princip inte får avgöras utan attmotparten till den som väckt en fråga vid domstolen eller myndigheten har berettstillfälle att yttra sig. När det gäller skriftligt förfarande uttrycks dettavanligen så alt domstolen eller myndigheten har en skyldighet att kommunicerasökandens inlaga med motparten. Dennu berörda huvudregeln är emellertid försedd med undantag. Dessa harhuvudsakligen avseende på sådana fall där en kommunikation inte behövs för atttillgodose motpartens intressen. I (RB) föreskrivs sålunda ifråga om del skriftliga besvärsförfarandet i hovrätt att någon ändring i delöverklagade inte får ske utan alt klagandens motpart hafttillfälle att yttra sig; om tingsrättens beslut inte ändras, behöver motpartendäremot inte höras i målet (52 kap. 7 § RB). Och enligt 17 § förvaltningslagen(1986:223), där som huvudregel föreskrivs en skyldighet för en myndighet alt iärende som rör myndighetsutövning mot någon enskild bereda den som är parttillfälle att yttra sig, medges undantag från denna skyldighet bl. a. i densituationen all myndighetens avgörande i ärendet inte går parten emot. Förde allmänna förvaltningsdomstolarnas och försäkringsdomstolarnas del reglerasdessa frågor i 10 och 18 §§ förvaltningsprocesslagen (1971:291, FPL). I 10 §FPL stadgas som huvudregel att ansöknings- eller besvärshandling eller annanhandling varigenom mål anhängiggörs skall tillställas motpart eller annan motvilken åtgärd ifrågasätts. Mottagaren skall föreläggas all svara inom viss Udvid påföljd all målet ändå kan komma alt avgöras. Undanlag från skyldighetenalt kommunicera medges, såvitt nu är av intresse, om det är uppenbart att talanej kan bifallas eller att underrättelse är onödig. Av18 § FPL framgår att, innan ett mål avgörs, varje part skall ha fått kännedomom det som Ullförts målet genom annan än honom själv och fått tillfälle attyttra sig över det, om del inte föreligger sådana omständigheter som enligt 10§ FPL medger undantag från kommunikationsskyldigheten. Alträtten enligt 10 § FPL avstår från underrättelse såsom uppenbart onödig torde ipraxis ske främst i sådana fall där man redan när målet anhängiggörs kan konstateraatt någon tvist inte föreligger mellan parterna, t. ex. i många fall där länsskattemyndighelen(fram den taxeringsinlendenten) anför besvär till förmån förden skaltskyldige eller i situationer där det är uppenbart att den skaltskyldigestalan skall bifallas. Denna möjlighet att avstå från kommunikation är därför avmindre intresse i delta sammanhang. Framställningenfrån kammartätten i och länsrätten i Stock holms län avser i stället det fallet all domstolen inte ser någon anledning all bifalla talan på grundval av del som anförs av sökanden. Enligt vad som anförs i framställningen stämmer lagtextens rekvisit för att kommunikation skall få underlåtas i dessa fall, alltså alt det skall vara uppenbart att talanej kan bifallas, mindre väl överens med uttalanden i förarbetena. Detta sägs ha medverkat till bristande enhetlighet i tillämpningen av regeln och alt 8 mani vissa fall måste kommunicera trots alt detta inte är sakligt motiverat. Ipropositionen angående FPL uttalade föredragande statsrådet alt man Prop.1986/87:113 med den föreslagna regeln om undantag från skyldigheten attkommunicera i praktiken uppnådde överensstämmelse med regeln i 52 kap. 7 § RBalt hovrätt får göra ändring i undertättens beslut såvitt angår motparts rätt endastom tillfälle har lämnats denne all förklara sig (prop. 1971:30 del 2 s. 546). Jagmenar för min del att man i ett skriftligt förfarande av förvaltningsprocessenstyp inte kan rikta några avgörande invändningar från rättssäkerhetssynpunktmot en ordning som innebär alt domstolen i princip avslår från att låta denpart komma till tals som inte får någon nackdel av domstolens avgörande. Dennaordning gäller - som jag nämnde - i besvärsprocessen i hovrätt och iförvaltningsförfarandet. Jag vill i det sammanhanget påpeka att 17 § i den nyaförvaltningslagen (1986:223) anger det fallet att avgörandet inte går partenemot som ett exempel på en situation där kommunikation med parlen är uppenbartonödig (jfr prop. 1985/86:80 s. 67). Meddessa utgångspunkter kan del hävdas att 1 berörda delar är mindrelämpligt utformade. Eftersom det avgörande bör vara om någon ändring tillmotpartens nackdel kommer att ske eller ej, kan det lyckas alltför långtgåendeatt kräva alt del skall vara uppenbart att talan inte kan bifallas för alträtten skall få avslå frän kommunikation. Vidremissbehandlingen har frän några håll hävdals att det i skattemäl, där enenskild part på viss grund yrkar nedsättning av den taxering som åsalts honom ilägre instans, vid en kommunikation med länsskattemyndighelen kan komma framomständigheter som gör att besvären skall bifallas, trots att dessa förekommunikationen framstod som utsiktslösa. Detta hänger - påpekas det - sammanmed att skatleprocessen än så länge är utformad som en s.k. beloppsprocess,vilket bl. a. innebär att domstolen har möjlighet att inom ramen för det yrkadebeloppet ändra laxeringen på annan grund än som åberopats av klaganden. Man harockså pekat på regeln i 1 § taxeringslagen (1956:623, TL), enligt vilken vid taxeringsverksamhetenskall iakttas att taxeringarna överensstämmer med skatteförfattningarna och imöjligaste mån blir likformiga och rättvisa. De som menar alt länsskattemyndigheleni princip alltid bör få yttra sig över en enskild parts besvär hävdar att detär länsskaltemyndighelens uppgift att - oavsett vad klaganden själv anfört -aktivt undersöka om taxeringen är riktig och att leta efter tänkbaraalternativa grunder för ändring. Enligt8 § FPL åligger det domstolen att se till all varje mål blir så utrett som dessbeskaffenhet kräver. Av förarbetena denna regel framgår all domstolarnasmateriella processledning i skattemål avsågs bli begränsad att vägledaparterna om hur deras talan kunde behöva kompletteras. Vidare framhölls det att- trots att det ankommer pä parterna att skaffa fram utredning i ett mål -domstolen själv kan vidta de åtgärder i utredningshänseende som ligger närmasttill hands för den (jfr prop. 1971:30 s. 290 ff, 529 f, 579 ff). Utredningsskyldighetenefter en enskild parts överklagande i ett skatte mål måste med de nu redovisade utgångspunkterna anses begränsad. Den som överklagar sin taxering kan inte anses ha befogade krav på alt, oavsett 9 vad han anför till stödför sin talan, få en fullständig överprövning av Prop. 1986/87:113 taxeringen.Skattedomstolarnas handläggning av mål om taxering skall inte i första hand sessom en allsidig revision av det grundläggande taxeringsbeslutet. 1 stället ärdet de frågor som själva överklagandet väcker som bör komma - och naturligtvisi praktiken också kommer - i blickpunklen. Domstolenkan givetvis fullgöra sina skyldigheter i utredningshänseende på olika sätt.Ett förfarande, som fortfarande förekommer på sina håll, är att domstolen utannågon egentlig egen granskning av målet regelmässigt remitterar besvär avenskilda skattskyldiga till länsskattemyndigheten för yttrande. Ett annat,alltmer vanligt förekommande allemativ är att domstolen själv inledningsvisgranskar åtminstone de enklare fallen (jfr för förvaltningens del 13 §förvaltningslagen). Om domstolen efter en sådan inledande granskning intefinner någon anledning anta alt besvären kommer all bifallas, måste det mot bakgmndav vad som sagts anses fullt acceptabelt från rättssäkerhetssynpunkt attdomstolen avstår från att låta länsskattemyndighelen göra en ytteriigaregranskning och avgör målet direkt. Delfinns åtskilligt att vinna såväl för den enskilde som för staten om man på detnu beskrivna sättet kan förkorta handläggningstiderna genom att minska påkommunikationen. En sådan ordning har dessutom den fördelen alt den gerlänsskattemyndigheterna mer tid ål komplicerade taxeringar. Den inledandegranskningen ger också domstolen ett tillfälle all pä ett tidigt stadiuminfordra de klarlägganden och kompletteringar från den skaltskyldige som kanbehövas. En ordning som innebär en mer aktiv processledning från domstolenssida torde hgga väl i linje med den utveckling mot färte men mer kompliceradeskattemål som kan förutses som en följd av det pågående reformarbetet påtaxeringsområdet. Motden nu angivna bakgrunden anser jag att man i princip kan godta den iframställningen framförda tanken att slopa uppenbarhetsrekvisitet som grund föratt underlåta kommunikaUon och i stället anknyta till domstolens bedömning attdet saknas anledning att bifalla sökandens talan. Som jag antydde ger ensådan regel möjlighet för domstolen att i skattemäl välja mellan att antingensjälv, i den utsträckning jag angivit, granska och vid behov kompletteramålet sä att reglerna om utredningsskyldighet i 8 § FPL tillgodoses och att, t.ex. i mer komplicerade mål, låta utredningen berikas genom skriftväxling medmotparten. Denföreslagna regeln bör givetvis gälla inte bara mål som anhängig-gjorts viddomstolen efter överklagande utan också s.k. ansökningsmål. Lagtexten bör bl.a. på grund därav få en jämkad lydelse i förhållande till vad som föreslagils iframställningen. Regelnbör vidare, liksom nuvarande bestämmelser på området, tilläm pas vid alla domstolar som faller under FPL:s område, alltså de allmänna förvaltningsdomstolarna och försäkringsdomstolarna. Självfallet får till- lämpningen av regeln styras av processens karaktär vid de olika domsto larna, I praktiken torde det vara möjligt att i störte utsträckning avstå från kommunikation med stöd av regeln ju högre upp man kommer i instans kedjan. Detta hänger samman med att det i högre rätt i allmänhet torde vara lättare all redan pä grundval av klagandens skrivelse bedöma om del 10 finns anledning att ändraden lägre instansens avgörande. Det är bl, a, Prop, 1986/87:113 lättare attfastställa vad processen i realiteten rör sig om. Vidare är den befintligautredningen i allmänhet fylligare. Somjag sagt hänger regleringen i 10 § FPL nära samman med reglerna i 18 §FPL om parternas rätt att före målets avgörande få del av det underlagdomstolen har för avgörandet. Det kunde vara befogat att i samband med enändring av det slag som diskuteras ta upp frågan om en mer grundlägganderevision av dessa regler (jfr 52 kap. 7 § RB och 17 § förvaltningslagen). Denfrågan får emellertid anstå till en eventuell senare översyn av FPL. Jagförordar att 10 § FPL ändras i enlighet med det sagda. Jag återkommer ispecialmotiveringen till vissa lillämpningsfrågor. Deföreslagna lagändringarna bör träda i kraft , Några särskildaövergångsbestämmelser torde inte behövas. Ienlighet med vad jag nu anfört har inom upprättals förslagtill 1. lag om ändring i lagen (1971:289)om allmänna förvaltningsdomstolar samt 2. lagom ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291). Förslagen bör fogas protokollet i delta ärende som bilaga 4. 5.1 Förslaget till lag om ändring i lagen (1971:289) om allmännaförvaltningsdomstolar Paragrafenbehandlar ensamdomarbehörigheten i länsrätt.