prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Förslagetinnehåller särskilda bestämmelser för "privatpersoner och konsumenter".Enligt detta förslag gäUer samma räntesats för avkaslningsränlan som fördröjsmålsräntan, nämligen diskontot plus . Förbundet finnerdetla förslag principvidrigt, eftersom avkaslningsränlan och dröjsmålsräntanhar helt olika funkfloner. Vidare kan det ju knappasl anses lämpligt att genomen låg räntesats för dröjsmålsräntan bereda en part möjlighet alt genomkontraktsbrott skaffa sig kredit på bättre villkor än vad som erbjuds påkreditmarknaden. Slutligen innebär förslaget i realiteten en"prisreglering" av räntan, vUkel väl strängt laget inle hör hemma icivilrätlslig lagstiftning av det slag som del nu är fråga om. I sammanhangetbör också observeras sambandet mellan s.k. kassarabatt och dröjsmålsränta.Genom utebliven kassarabatt kan nämligen effekten bli precis densamma som efterdebitering av dröjsmålsränta. Mankan också ifrågasätta lämpligheten atl över huvud genom tvingande bestämmelser låsa räntevillkoren (förslagets 10 §). Härvid uppstår nämli gen extra kosinader beroende på den särskilda administration som krävs för konsumenter. Detta kan bli särskilt besvärligt i sådana branscher där produkter och tjänster erbjuds till såväl näringsidkare som konsumenter. Bl.a. kan det bli svårt att bedöma i vad mån t.ex. debitering av ränta ligger under eUer över den räntenivå som föreskrivs i räntelagen. Om del verkligen skulle föreligga sådana olägenheler som över huvud motiverar lagsttftning till skydd för konsumenter och privatpersoner bör detta enligt förbundet hellre tillgodoses genom en regel som möjliggör 117 jämkningav alltför oförmånUga ränledebileringar. En sådan möjUghet Prop. 1986/87:72föreUgger redan nu genom 36 § avtalslagen. Iförarbelena till räntelagen anges tre kriterier som i huvudsak bör varaavgörande vid bestämmandet av dröjsmälsräntans höjd. För det första bör räntaninte vara så låg att det framstår som lönsamt för gäldenären att beiala senareän på förfallodagen (del s.k. spekulationsargumentet). Av delta följer enligtförarbetena alt ränian bör vara högre än placeringsränta eller upplåningsräntapå samma risknivå. För det andra bör den legala dröjsmålsräntan inle vara sålåg att en gäldenär i betalningssvårigheter prioriterar betalningen av defordringar som har en avtalad dröjsmålsränla framför dem vilkas räntefotbestäms av lagen (del s.k. prioriteringsargumentet). I förarbetena sägs altdelta leder till att den legala räntan inte bör vara nämnvärt lägre än denränta som avtalas efter marknadsmässiga gmnder. För del tredje bör räntan varalillräckligt hög för att borgenären även skall kunna få viss kompensafion förde särskUda olägenheter som han lider genom att inte få betalt i rätt tid (dels.k. Räntelagsutredningenanser att de nämnda kriterierna fortfarande gäller i förhållanden mellannäringsidkare, men att kriteriema ej är giltiga i fall där gäldenären ärkonsument. Utredningen föreslår att räntelagen blir tvingande ikonsumentförhållanden flll konsumentens förmån. Dröjsmåls-räntan föreslås häruppgå till diskontot med tillägg för mot dagens lillägg . Genomatt ulredningen anser atl kriteriema, som är avgörande vid bestämmande avdröjsmålsräntans höjd, ej är gällande i konsumentförhållande, blirutredningens huvudförslag en sänkning av tillägget från nuvarande åtta . Ulredningen befarar atl en följd av sänkningen skulle blialt benägenheten att avtala om dröjsmälsräntan skulle öka, om räntelagen idenna del skuUe få förbli dispositiv. Utredningen föreslår därför attbeslämmelsema här görs tvingande. Utredningenredovisar inte något underlag för sitt förslag och inte heller synesutredningen anföra något vägande skäl för sitt förslag. Några olägenheter förkonsumenten mot räntelagens nuvarande utformning och tillämpning påtalas ej. Vidden senaste ändringen av räntelagen fann departementschefen det uppenbart attdröjsmålsräntan borde höjas, så att det ursprangliga syftet med räntan återskuUe uppnås. SIkan från sina utgångspunkter inte finna att något inträffat, som ca ett årsenare skulle motivera en sänkning av dröjsmålsräntan. Enligt föreningensmening gäller de i förarbetena anförda kriteriema fortfarande och utredningensförslag till ny räntefot för dröjsmålsräntan är helt olillräcklig för ettupprätthållande av de nämnda kriteriema. Denbilligaste formen av korta krediter för konsument kommer - om förslaget genomföres - att bli att inte betala sina räkningar . I kredit förhållanden kommer gäldenären att betala i regel endasl låneräntan och ej 118 drabbas av någon sanktiongenom atl han antingen förlänger kreditflden i Prop. fall då krediten skalllösas eller förskjuter amorteringar. uppenbart att risken fören väsentligt försämrad betalningsmoral ökar. är medlemsföretagenserfarenheler att belalningsmoralen redan försämrals i följd av ändradeprioriteringsregler hos kronofogdemyndighetema med anledning av den nyautsökningsbalken. Försämringen har därvid främst avsett belopp från mindrebelopp till belopp på . Utredningensförslag kommer atl ytterligare öka takten i försämringen. Omförslaget genomföres med nämnda konsekvenser som resultat, kommer det attautomatiskt leda till kostnadsökningar hos borgenärer, som kommer att drabbasåväl borgenärer som skötsamma gäldenärer. Det kan heller inte uteslutas atlborgenärernas benägenhet att mer uppsäga krediter kommer att öka. SIanser inle förslaget i vad gäller dröjsmålsräntans slorlek och atl lagen skallvara tvingande i konsumentförhållanden acceptabelt och avstyrker bestämt attdetsamma läggs lill grand för lagsttftning. Utredarenföreslår atl dröjsmålsräntan skall vara avsevärt lägre när den betalas av"konsumenter" än när det gäUer transakfloner mellan företag. Hanmotiverar detta med att konsumentens handlande inte bygger på sammaföretagsekonomiska överväganden som dem företagaren arbetar med. Elleverantörernahar leveransplikt enligt ellagen. Man kan inte neka någon abonnemang. Rättenatl begära säkerhet är begränsad. Möjligheterna att stänga av strömmen vidbristande betalning för att skydda sig mot att en osäker fordran växer är ocksåbegränsade. Formellt har man rätt atl stänga av, men i praktiken kan man intebortse från sociala och andra hänsyn. Dethar allmänt omvittnats bland elleveranlörema att antalelbetalningsförseningar ökar. I motsats flll utredningen finner vi det angelägetatt försöka vinna ökad respekt för räkningamas förfallodagar och atl igörligaste mån få de mindre punktliga belalama atl själva täcka de kostnadersom de förorsakar elleveranlörema och därmed indirekt övriga, punktligabetalare. har därför eUeverantörema alltmer skärpt sina indrivningsmtiner.Elverksföreningen har medverkat i denna utveckling genom atl utarbetarekommendalioner för kravverksamhet och hålla kurser i ämnel. Del blir alltvanligare att man debiterar dröjsmålsränta konsekvent även för fordringar sominle går tiU betalningsföreläggande. Det som ränlelagsulredaren anför om, attleverantörernas synpunkier på dröjsmälsräntan kan lämnas utan avseende,eftersom man ändå sällan debiterar dröjsmålsränla stämmer således inte in påelleverantörerna. Utredarenskategoriska påstående att "konsumentema" inte handlar efter samma företagsekonomiska överväganden som dem företagaren ar betar med visar okunnighet om hur flertalet företag och "konsumenter" 119 handlar.Personer som är ansvariga för kravverksamheten hos elverk har Prop. 1986/87:72gjort erfarenheten atl många konsumenler är väl så medvetna om räntekostnaderoch debiteringsmtiner som många företag. Att man inte betalar räkningen i tidbehöver inle alls bero på att man fått räkningen för sent eller på att mansaknar pengar, vilkel är de två alternativ som räntelagsutredaren redovisar.Betalningsförseningen beror ofta på atl man vUl använda pengarna till annal änatt beiala elräkningen med och att man vägt extrakostnaderna förbetalningsdröjsmålet gentemot elleverantören mot de fördelar en förlängdkreditlid innebär. Å andra sidan beror förelagens betalningsdröjsmål lika oftapå slarv, långsamma ulbetalningsrutiner eller akut brist på pengar som påföretagsekonomiska överväganden. Elleverantörernasav sociala och andra skäl beflngade obenägenhet atl slänga av sirömmen förbristande betalning gör atl kundens skuld ofta kan stiga till avsevärda belopp,särskilt vid leveranser fiU el värmda småhus. Om kunden är samarbetsvUlig ochbedöms kunna beiala längre fram vUl man inte gäma försälta honom i en svårsituation genom atl bryta leveransen. I sådana faU är det nödvändigt att mankan debitera kunden en dröjsmålsränta som ungefär motsvarar elleverantörenskostnad för kapital. I och för sig har elleverantören inga fördelar av en"utlåningsverksamhet" av detta slag, men det är svårt att undvika attIvingas in i den och den är knappast konsumenlfienflig. Det kan naturligtvisdiskuteras humvida eUeverantörema borde skärpa sin avstängningspraxis för atthåUa nere acku-muleringen av obetalda avgtfter. Vi är dock inte beredda atlrekommendera en sådan utveckling. mening är sålunda motiven för en särskild lägre dröjsmålsränla för"konsumenter" inte övertygande. Vidareanser vi att den för kategorin "konsumenter" föreslagna nivån pådröjsmålsräntan är orimligt låg och inte fyller något av de två ändamålen,nämligen att kompensera leverantören för kostnaderna p.g.a. dröjsmålet och atlavhålla kunderna från slarv med betalningen. Utredningensförslag innebär att köparkollektivet uppdelas i två mycket ofullständigtdefinierade kaiegorier. I lagförslagel talas om "Privatpersoner ochkonsumenler" (mbrik), "privatperson i egenskap av konsument" (§8), "Privatperson" (§ 9) och "Konsument" (§§ 10 och II). I sammanfattningen förekommer dessutom "Privatpersoner och konsumentförhållanden"samt "privatperson eller konsument". Detfår anses högsl olämpligt att kunden (köparen) får bestämma vilken kategori hantillhör och för säljaren, t.ex. elleverantören, är del hell omöjligt att avgöraom en kund skall anses tiUhöra den ena eller den andra kategorin. EnliglSFS 1984:293 och SFS 1984:292 skiljer man mellan "konsument förhållanden" och "näringsidkare". I en dom harMarknads domstolen utan åtskillnad accepterat medlemmarna i däribland många privatpersoner - som näringsidka re, vUket endast är ett exempel på svårighetema. Inomeldistribuflonen finns elt mycket stort anlal abonnemang tecknade Prop. 1986/87:72av privatpersoner men avseende näringsverksamhet eller omfattande såväl bostadsom näringsverksamhet av något slag. En slor grapp är ca 170 000 jordbruk menäven kombinationer av bostad med detaljhandel, hantverk eller småindustri ärmyckel vanliga. Än värre är del med alla kunder/konsumenter som bedrivernäringsverksamhet i hemmet (kontor, skrivarbete, dataarbete etc.) och när bliren fastighetsägare näringsidkare? I inget av dessa fall kan elleverantörenavgöra om elenergin huvudsakligen används för det ena eller andra ändamålet. Ävenom man skuUe försöka dela upp förbrukningen så skuUe detla dra med sig storakostnader för elleverantörerna (mätare) och framför allt för kunderna (ändringav elinslallationerna). Alla berörda eUeverantörer och elkunder skulle medsäkerhet finna sådana åtgärder meningslösa om syftet endasl är attdifferentiera dröjsmålsräntan! Påelt elverk fömtsätts vidare några få personer hantera abonnemangs-,debiterings- och indrivningsratinerna för 10 000-tals kunder. Att kodifierakunderna efter om de är konsumenter elier inte skuUe vara mycket besvärligt. Iallmänhet har elleverantören ej tillgång fiU sådana uppgtfler om kunden somskulle erfordras för kodifieringen. Enligt vad man nu kan bedöma i branschenskulle det kanske vara mesl lönsaml alt i stäUel för att koda kunderna behandlaalla som konsumenter ulom de allra lättast identifierbara och störstaföretagskundema.Detla vore dock ett egendomligt och orättvist förfarande.Beiräffande i varie fall de elleverantörer som är kommunala verk är det ocksåIveksaml om det vore lagligt att på detta sätt behandla företagskunder(näringsidkare) olika. Eflersomdet sålunda enligt föreningens mening är olämpligt alt abonnenterna självaväljer kategori - "konsumeni" eller näringsidkare - och eftersomelleverantörerna i slor utsträckning ej skulle kunna klara en sådankategoriuppdelning vUl vi beslämt avstyrka denna. fall erfordras alt någon myndighet kan ge delaljerade anvisningar om hurkalegoriuppdelningen skall ske och slita sannolika tvister om kodifieringen.Någol besked härom kan vi ej finna i ulredningen. Förslagetatt konsumenien skall kunna få dröjsmälsräntan reducerad om han haft anledning hålla inne betalningen på grund av oklarhet om rättslä get eller på grand av sjukdom etc. förefaUer oss tveksamt. Ingen vet hur ofta en sådan regel skulle komma atl åberopas i praktiken, men vi fraktar alt den skulle locka tiU missbruk och innebära ålskilliga besvärliga utred ningar. Regeln är ingalunda klart formulerad. Det framgår inle av lagförsla gel huravida borgenären är skyldig alt pröva huruvida dröjsmålsräntan bör jämkas eller om del är meningen att detla alllid skall avgöras av domstol. Man bör inte medvetet införa en så svårtillämpad beslämmelse. Det före faller också ologiskt och främmande att man överhuvud taget skall behöva ta hänsyn till gäldenärens personliga förhållanden vid bestämmandet av dröjsmålsräntan. Det skydd som della är tänkt atl innebära bör ordnas på annat sätt än genom räntelagen. Vi vill för vår delsålunda fömtsätta att eventueU reducering av dröjs- Prop. 1986/87:72målsräntan beslutas av domstol. Elleverantören kan i vart fall ej bedöma omt.ex. kundens sjukdom medfört nedsatt betalningsförmåga eller fysiskl belalningstransakflonen. Utredningensförslag att särskilda, förmånligare regler i räntelagen skall gälla förkonsumenler får ses mol bakgrtmd av den särskUda konsumentlagstiftning somgäller eller kommer att gälla inom civilrätten i övrigt. Genom att föreslå attden legala dröjsmålsräntan i bl.a. konsumentförhållanden skall sänkas frånnuvarande åtla till över diskontot har utredningen emellertidenligt domareförbundets mening gått för långt i sin strävan atl lillgodose konsumenflntressena.Förbundet instämmer tUl stora delar i den kritik som experterna framfört i sitt gemensamma yttrande och delar även denuppfattning i ett eget yllrande givit uttryck åt då det gällerförslagels konsekvenser för bankers och andra kreditinstituts långivning. Iflera fall framslår de effekter som skulle uppkomma som svårmoiiverade.Utredningen har själv i några fall ansett att någon skillnad mellan olikakategorier inte är påkallade (t.ex. i aktiebolagslagen). Förbundet kan intefinna att motiven är starkare för den föreslagna ändringen i . Detsynes svårt att anföra några vägande skäl för atl räntan på ett legat skallvara högre om mottagaren är en juridisk person (ofta en ideeU förening eller ensflftelse) än om vederbörande är en fysisk person. Del torde inle vara vanliglatl någon är legatarie i egenskap av näringsidkare eller att legalarien är enjuridisk person som bedriver näring. Denföreslagna lagstiftningen ger också upphov till prakflska problem. I denhittUlsvarande konsumenilagsttflningen är det fråga om att reglera verkan avavtal,- där partema uppträtt i ett visst syfte och då ofta i en förhållandevislättidentifierad funktion av näringsidkare eller konsument, även om gränsdragningsproblemnaturligtvis kan föreligga även där. Räntelagen skall emellertid tiUämpas ävenpå andra förhållanden, där hell andra problem uppkommer att bedöma i vilkenegenskap partema är borgenär eller gäldenär. I fråga om utomobligatoriskaskadestånd, t.ex. trafikskada, kan det vara mera tveksamt hur bedömningen skallske av frågan om parterna (förare, fordonsägare och annan skadelidande) skallbedömas som "privatpersoner" eller ej. Förbundet ifrågasätter alltsåsiarkt att ordet "privatperson" tillräckligt klart anger det begreppsom avses. Densärskilda konsumenlrättsliga lagstiftningen, däribland den nu före slagna regeln att räntelagens bestämmelser blir indisposiflva i konsument förhållanden, avser alt reglera verkningarna av vissa avtal beroende av evenluella successioner på borgenärs- eller gäldenärssidan. Utformningen av den särskilda regeln för "privatpersoner" ger närmasl vid handenatl förhållandena vid varie särskild tidpunkt i fordringsförhållandet är avgö rande. Som exempel kan nämnas atl gäldenären är en juridisk person och borgenären är en "privatperson". Gäldenären avlider, varvidfordringen 122 övergår till dödsboet, sominte är att anse som "privat-person", och Prop. 1986/87:72därefter genom arvsktfte till en av dödsbodelägarna, som också är "privatperson".Att låta en förändring på borgenärssidan påverka gäldenärens förpliktelse tordemedföra atl denne bör få rätt att motsätta sig en överlå-telseav fordringen. Skallolika räntesatser gälla måsle problemet hur man skaU förfara när flera ärsolidariskt ansvariga lösas. Vidareställer sig förbundet frågande till vad som uttalas om att förvaltning av egenförmögenhet genom placering i akfler skulle anses som näring (s. 168 n 169ö). Enligt förbundets mening torde den som förvaltar sin i aktier placeradeförmögenhet inle anses som näringsidkare och därmed bokföringsskyldig, även omkapitalet är betydande. Ibetänkandet föreslås atl tvingande regler om lägre dröjsmålsränla än eljestinförs i konsumentförhåUanden. Föreningen tUlstyrker atl så sker. Beträffandesärregleringen för privatpersoner och konsumenler finner föreningen attbetänkandet har överarbetats så atl särskilt 8 och 10 §§ har fått etlostrakturerat och för den oinvigde ett aUlför svårtillgängligt innehåll. Manföreslår ett lägre diskonlolillägg om beträffande allaprivatpersoner som borgenärer eller gäldenärer, medan man låter reglema varatvingande endast i näringsidkar/konsumentförhållandena. Att som i betänkandetmoiivera en lägre dröjsmålsränta för en privatperson som "lånar ut pengarför atl hjälpa en näringsidkare atl finansiera en utbyggnad av dennesföretag" synes vara all särteglera en udda föreleelse, där ändådröjsmålsräntan enligt 7 § aldrig blir lägre än den löpande ränian på självalånet. Föreningen finner del därför flllfyllesl att flllämpa del lägrediskon-lolillägget i rättsförhållanden mellan å ena sidan privatpersoner iegenskap av konsumenter och att härvid göra lagstiftningen tvingande, dockendasl flll förmån för konsumenien. I konsumentförsäkringsfallen blir dåföljden den, atl konsumenten får nöja sig med den lägre räntesatsen på sinaförsäkringskrav om inget annat har avtalats. kan den penningstarkekonsument som lånar ul pengar flll ett nystartat företag liksom andrakrediigivare förhandla sig lill en högre dröjsmålsränta. En sådanräntelagstiftning kommer atl harmoniera bättre än den som betänkandet föreslårmed den konsumentpoliliska lagstiftningen, såsom konsumentköplagen,konsumentkreditlagen, konsumentförsäkringslagen och och preskriplionslagensregler avseende konsumenifordringar. Se vidare avsnitt 9. Förslagetavseende lägre dröjsmålsränla för privatpersoner i förhåUande till näringsidkare moiiveras med att privatpersoner inte skulle kalkylera över vilka ekonomiska altemativ som kan vara mesl lönsamma. man väl inte generelllskriva under på. Många privatpersoner har en Prop. komplex ekonomi medcheckkrediter, kontokort m.m. som gör att olika alternativ kan övervägas.Att då ha en dröjsmålsränla som är lägre än ränian på encheckkredil eller lägre än på en kontokortskredit kan då vara intressant fören gäldenär som har kommu i en ekonomisk kris. Del är vidare oftastolyckligt och skapar gränsdragningsproblem att ha differentierade regler förolika gmpper. En enskild näringsidkare har ofta rörelsens ekonomisammanblandad med sin privata. Hur skall man då enkelt kunna fastställavilka dröjsmålsräntor som skall utgå på olika Engrandläggande tanke måsle vara att skulder skall betalas i rätt tid. Det finnsdå ingen anledning att ömma för dem som inle gör delta. Behåll därför nuvarandeenhefliga regler om dröjsmålsränla. 1lagmmmet föreskrivs atl dröjsmälsräntan för en privatperson skall uppgå tillhögst diskontot jämte . Detta innebär en avsevärd sänkning av denränta om diskonto jämte som irtfördes . Det är nogganska klart att en hög dröjsmålsränta har en betalningspåtryc-kande effekl.Den föreslagna ändringen har en klart motsatt effekt. I en fid närexekutionsväsendet möter en alll hårdare kritik för sin hantering av de enskildamålen kan man knappast acceptera en ränla som man utan överdrift kan påståminskar betalningsmoralen. Under särskilda förhåUanden kan enligt förslagetjämkning äga mm av dröjsmålsräntan. Vidare skall enligt förslaget gäldenären fåen betalningsfri månad från det räkning eUer faktura utsläUts. Enligtlokalavdelningen bör dröjsmålsräntan behållas på sin förhållandevis höganivå. FörslagettUl ny räntelag innebär bl.a. att dröjsmålsränta skaU beräknas efter en lägreräntesats i konsumentförhållanden jämfört med vad som gäller. Lagen skall iden delen vara tvingande till konsumenternas förmån. Från betalningssynpunkltorde förslaget medföra endast positiva konsekvenser. De belalningssvaga isamhället blir inte starkare av höga dröjsmålsräntor En lägre dröjsmålsräntajämfört med nuläget ger dem störte möjligheter att göra rätt för sig vidbetalningssvårigheter. Förslagetberör emellertid inte alls huravida de tvingande reglema även skall beaktas av de exekutiva myndigheterna. I ett avseende torde det dock stå klart att reglema blir tUlämpliga, nämligen vid ålertagningsförtält- ningar enligl konsumenlkreditlagen. Ränteanspråken från sökandens sida begränsas då enligt 8 § i förslaget. I övrigt torde det ankomma på domsto lama att avgöra om den lägre dröjsmålsräntan skall vara lillämplig. Exeku tionsurkunden får liksom vara vägledande för exekuflonen beträffande utdömd ränla. Ibetänkandet föreslås att räntefoten för dröjsmålsränta skall vara lägre när enprivatperson eller konsumeni är antingen gäldenär eller borgenär än eljesi. FARkan i allt väsenfligt ansluta sig flll den bedömning av förslagets konsekvensersom görs av experterna i ett liU betänkandetfogat särskUt yttrande. FAR lar således avstånd från förslagel och anser altden dröjsmålsränienivå som anges i nuvarande räntelag bör gälla även . FARvill särskilt framhåUa att förslaget innebär att olika dröjsmålsränlesatserskall tillämpas för olika kaiegorier av betalningsskyldiga. Fordringsägarenmåste därför dels analysera varie faktura där dröjsmål med betalningenuppkommit, dels tiUämpa oUka rutiner för dröjsmålsränledebiteringen beroendepå kundkategorin. En sådan ordning skulle medföra stora problem och kostnaderför företagen. flilstyrkerförslagel och framhåller att det är särskilt vikflgt atl lagen blir tvingandetUl konsumentens förmån. Utredningenhar i sitt förslag bl.a. utgått från att privatpersoner inte har sinhushållsekonomi organiserad efter affärsmässiga principer. Orsakema flllförsenad betalning anges som regel vara att räkningen skickats ut för sent föratt komma med vid den genomgång av räkningar som görs en gång isamband med att konsumenten får ul sin lön eller också beror dröjsmålet på attkonsumenten är utan pengar. Ovanståendegrundantaganden ger en så ofullständig bild av verkUghe-ten atl de måsle ansesvara vilseledande som utgångspunki för förslag om ny lagstiftning.Betalningsfördröjningar kan ju ha sin grund i en mängd orsaker, t.ex.aiternativa prioriteringar av utgifterna, slarv eller allmän ovUja atl betala itid. Förslagom låg dröjsmålsränta iill privatpersoner Utredningenföreslår en tvingande regel, alt, när privatperson eller konsument är antingengäldenär eller borgenär, dröjsmålsräntan skall vara diskontot plus . Skälenär de ovan angivna. Enligtall erfarenhei är dröjsmålsräntans höjd av stor betydelse för att få gäldenärenatt betala i lid. Delta gäller såväl näringsidkare som privatpersoner. Nivånpå ränian måsle vara så hög, att en belalningsfördröjning är ointressant elleråtminstone alltför kostsam för konsumenien. Denföreslagna ändringen av räntelagen lill en dröjsmålsränla på max diskonto plus kommer med största sannolikhet att få den effekten, att belalningsförseningarna avsevärl ökar.