prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Uiredaren hänvisar lill praktiska och principiella skälsaml till alt han betvivlar "prevenflonsargumentets bärkraft". SFFfinner det märkligt att dröjsmälsräntans preventiva effekt som sedan mycketlång tid lillbaka anseits vara viklig - både i och i de övriga nordiskaländerna nu avfärdas ulan vidare. Vad avser praktiska och principiella skälanser förbundet att de bör vägas mot de för kredittagama generellt negalivaeffekter i form av bl.a. högre kreditkosinader och striktare tillämpning avuppsägningsvUlkor som kommer att bli en oundviklig följd av förslagelsgenomförande. SFF är siarkt kriflskl till atl generellt tvingandedröjsmålsräntebestämmelser införs beiräffande konsumentförhållanden enbart avden anledningen atl enhefliga dröjsmålsräntebestämmelser därmed erhålles. Förnärvarande ulgår dröjsmålsränta enligt föreningsbankernas reversvillkor medett tillägg av en procentenhet uiöver ordinarie ränta i de fall en kredii i sinhelhel uppsagts och förfallit till belalning. - Samma dröjsmåls-räntetillägguttar bankerna i i enlighel med tvingade lagreglering. Emedan det oftaförflyter en avsevärd fld från det atl betalningsdröjsmål uppståti lills dessbelalning inflyter efler uppsägning av en kredii, blir dröjsmälsräntan intehell obetydlig. Förlusten av denna måste givetvis bankerna kompensera sig för.Förmodligen kommer delta alt ske i form av förhöjda avgifter eller räntorvilkel drabbar alla kredittagare dvs även de som betalar förfallna belopp irätt tid. Förenings-,affärs- och sparbanker har enhefliga reversvillkor, vilka som 93 föratnämnts framtagits i samråd med bankinspekflonen. 1986/87:72om uppsägning av konsumenlkredil är utformad så alt största möjliga hänsyn tastill konsumentens ekonomiska- och sociala siluaflon. Enligl denna skauppsägning av en kredii - vilkel allra tidigast sker efter det atl detförfallna beloppet skulle ha erlagts - inte medföra att krediten förfaUer tillbetalning om kreditlagaren efter det han fått beskedel omuppsägningen undanröjer grunden för denna. Kreditlagaren får således ulan föregåendeprövning två månaders belalningsanstånd. Regeln om fyraveckorsfrislen gällerinte vid upprepade betalningsdröjsmål under samma 12 månaders period.Bankinspekflonen har dock föratsatt att bankerna flllämpar uppsägningsreglemamycket mjukt. Inspektionen har uttalat att bankerna även efter och oberoendeav den s.k. fyraveckorsfrislen ska ta hänsyn till omständigheterna i detsärskUda faUel och medge ytterligare belalningsanstånd när detta skäligen ärmotiverat. Inom föreningsbankema medför tillämpningen av denna mjuka principalt belalningsanstånd som regel medges vid betalningsdröjsmål. Förslagetsgenomförande skulle såvitt nu kan bedömas medföra att bankerna Ivingas frångådenna av hänsyn till konsumentkrediltagama mycket mjuka flllämpning. AktueUltorde även bli att överväga en ändring av den s.k. fyraveckorsfrislen.Utredaren nämner själv att bankerna i avsaknad av dröjsmålsräntebestämmelsehar sådana sankflonsmöjligheter som "utlösandet av förfalloklausuler"liksom "risken av en mindre välviUig behandling". SFF kan rimligeninle finna annat än alt uttagande av en dröjsmålsränta i del enskilda fallet ärförmånligare för konsumentkoUekfivet som helhet sett än en generelll strikttillämpning av uppsägningsreglerna och höjda räntor eller avgifter. Ävenvid belalningsdröjsmål av kortvarig natur ulgår dröjsmålsränla. Är inle enkredii i dess helhet förfallen fill betalning utan endasl en"delpost" utgår dröjsmålsränta med ett tillägg om fem procentenheteruiöver ordinarie ränla på det fill betalning förfallna beloppet. SFF anserdenna ränta ha en stark prevenflv effekt. Dessulom bör påpekas atl dylikabetalningsdröjsmål är kostsamma för bankema. Kravratiner kopplas in ochspeciell bevakning av de obetalda fordringarna måsle ske. Den ersättning som bankernafår ta ut för sin kravverksamhet är olillräcklig. Del bör här påpekas altbankerna endast får ta ut ersättning för en betalningspåminnelse tillkreditlagaren per obetald förfallen fordran. SFF anser det självklart att denkredittagare som själv beviljar sig betalningsanstånd genom atl inte beiala irätl fld också bör bidra flll betalningen av de extra kostnader som därigenomåsamkals banken. Utredarenlåter förstå att betalningsdröjsmål i ett stort antal fall beror på att kreditlagaren helt enkelt inte har betalningsmedel. Slutsatsen blir att kreditlagaren därför inle skall behöva få vidkännas någon dröjsmålsränta. SFF vill erinra om att bankerna uppmanar kundema att ta kontakt med sin bank då de får problem med sin ekonomi. Vid en genomgång av kundens ekonomiska siluaflon kan banken om fömtsättningar härför föreligger medge belalningsanstånd eller vidta annan åtgärd såsom omläggning av en kredit. Därmed behöver bankens kostnadskrävande kravrutin inle kopplas in. Ibelänkandet redovisas synpunkter beiräffande en effektivisering av Prop.1986/87:72 kravraflner samt avseende borgenärers inlresse av all i vissa fallinle flllräckligl snabbt driva in sina fordringar. Som framgår ovan har bankernasuppsägningsregler liksom krävratin utformats efter största möjliga hänsyn tillkonsumentema. Föreningsbankema utsänder således normalt inte kravbrev förtånminst en månad förfluflt från fordringens förfaUodag. Dessutom medges otaligabetalningsanstånd. SFF kan inte ur konsumentsynpunkt men väl ur banksynpunkt inse behovel av ett effektivare förfarande för bankernas kravratiner. Tvärtommåste kredittagama vara mer betjänta av etl system som så långt som möjligt tarhänsyn lUl den enskilda individens ekonomiska och sociala siluation än lUlbankernas intresse av atl minimiera sina eventuella förluster. Eneffekflvisering av kravmtinerna med åtföljande negativa verkningar förkredittagama torde dock i - den mån det är möjligt med hänsyn till gäUandelagregler - bli en naturlig följd om förslaget genomförs. Vad avserföreningsbankema invänder förbundet definitivt mot alt bankerna skulle ha etteget intresse av all dra ut på indrivningsflden. Tvärtom eftersträvas ett såeffekflvt förfarande som av konsumenthänsyn är möjligt. Orsaken tiU de myckellånga indrivningsliderna är oftast kronofogdemyndigheternas långa handläggningslider.Önskvärt är att dessa flder förkortas avsevärt. Detla har bankerna oftaframfört i olika sammanhang. Förslagetsgenomförande kommer att medföra att betydande ändringar behöver vidtas ibankemas administrativa mtiner och i olika formulärviU-kor. För inte så längesedan ändrades det administrativa systemel med anledning av nya villkorbeiräffande dröjsmålsränteberäkning och uppsägning. Även en ny kravralin harföranlett betydande ändringar i de ADB-baserade ralinerna liksom av vissamanuella rutiner. måste nya lösningar enligt vad ovan skisserats övervägasoch åtföljande raflner tas fram. De därav föranledda kostnaderna måsle på någolsätt övervältras på kredittagama. SFFanser sammanfattningsvis alt banker och andra krediflnsfllul som slår underbankinspekflonens lillsyn bör undanlas från den under mbriken "Särskildabeslämmelser för privatpersoner och konsumenter" tvingande regleringen. Utredningenshuvudförslag är sänkningen av dröjsmålsräntan. Utredningen befarar att enföljd av sänkningen blir att benägenhelen atl avtala sig bort från lagensnormalregler blir än störte om dessa, när de i förhållande flll nuvarandebestämmelser görs än förmånligare för konsumenterna, får förbli dispositiva. Ibeiänkandei föreslås därför att bestämmelserna görs tvingande. Föreningenkonstaterar atl ulredningens förslag till dröjsmålsränta un derstiger den dröjsmålsränta som infördes genom räntelagens ikraftträ dande 1975! Dröjsmälsräntan bestämdes då tiU en räntefot som motsvarar det av faslstäUda, vid vae tid gällande diskonlol med tillägg av . 1984 höjdes lilläggel flU älta procentenheter. partementschefenfann det då uppenbart att dröjsmålsräntan borde höjas Prop. 1986/87:72 såall del ursprangliga syftet med den åter skulle uppnås. Iförarbetena till den nuvarande räntelagen anges tre kriterier som i huvudsakbör vara avgörande vid bestämmandel av dröjsmålsräntans höjd. För det försiabör ränian inte vara så låg att det framstår som lönsaml för gäldenären atlbetala senare än på förfallodagen (det s. k. spekulationsargumentet). Av dettaföljer enligt förarbetena att ränian bör vara högre än placeringsräntan ellerupplåningsräntan på samma risknivå. För det andra bör den legaladröjsmålsräntan inte vara så låg att en gäldenär i betalningssvårigheterprioriierar betalningen av de fordringar som har en avtalad dröjsmålsräntafrantför dem vilkas räntefot bestäms av lagen (det s.k.prioriteringsargumenlet). I förarbelena sägs alt detta leder till atl denlegala räntan inte bör vara nämnvärt lägre än den ränta som avtalas eftermarknadsmässiga grander. För det tredje bör räntan vara tillräckligt hög föratt borgenären även skall kunna få viss kompensation för de särskUdaolägenheter som han lider genom alt inte få betalt i rätt fld (det s.k.kompensalionsargumentet). Utredningenförmodar alt de nämnda argumenten alltjämt äger sin giUighel för besiämmandeav dröjsmälsräntans höjd såvitt avser affärsmässiga förhållanden, mentfrågasätter om argumenten äger samma bärkraft när det gäUer samma räntas höjdi konsumentförhållanden. Någotnärmare underlag för sin slutsats redovisas emellertid ej och synes för övrigtöver huvud taget inle föreligga. mening äger de kriterier som anges i förarbetena till räntelagenfortfarande gilflghel i konsumentförhåUanden och bör också vara avgörande vidbestämmandel av dröjsmålsräntans höjd. För att dröjsmålsränta skall kunnafylla sin funktion ansågs vid höjningen 1984 alt räntelagens räntenivå bordeanpassas lill del aUmänna ränlelägel. Utredningen har inte heller anfört någolvägande skäl för sitl förslag atl göra räntelagen tvingande och inle hellerpåtalat några olägenheter för konsumenterna mot räntelagens nuvarandedisposiflva karaktär. konsumentkreditförhållanden i vUka finansbolagen förekommer, dels somkreditgivare direkt flll konsumenter, dels indirekt genom finansiering avsäljföretags fordringsbevis med konsumenter, kan del förekomma attdröjsmälsräntan ej är reglerad och att därför räntelagens nuvarande räntesatsgäller. Vanligast är dock att dröjsmålsräntan är reglerad och strängare änräntelagens räntefot. Denfaktiska situalionen är således alt finansbolagen - i likhet med bankeroch andra kreditinsfltut, säljföretag m.fl. tUlämpar en dröjsmålsränta somöverstiger räntelagens. Kriterierna i räntelagens förarbeten är alltjämtbärande och dröjsmålsräntan är av praklisk och ekonomisk betydelse. Avfinansbolagen lillämpade beslämmelser om dröjsmål har utarbetats med stöd av den stora erfarenhet finansbolagen har om konsumenlkredit givning. Flertalet av de dröjsmålsräntevillkor som finansbolagen lillämpar i förhållande flll konsument har tUlkommh efter överläggningar med kon sumentverket. När det gäller finansbolagens reversvillkor diskuleras f.n. utformningen av bl. a. dröjsmålsränleklausulen med bankinspektionen. Detvore enligt föreningens mening orimligt ätt sänka dröjsmålsräntan Prop.1986/87:72 flll den föreslagna nivån och ändra de nu elablerade avtalsvillkorenoch bestämmelserna om dröjsmålsränta på gmndval av det oflllräckligt underbyggdaförslaget scm räntelagsutredningen framlagt. Föreningen kan inte finna någonanledning atl göra räntelagen tvingande. En sådan åtgärd kommer troligen altinnebära att kredilräntan höjs, vilket förhållande leder till att ävenskötsamma gäldenärer drabbas. Omförslagel i dess nuvarande utformning genomförs kommer med stor sannolikhet etlresultat att bli en väsenfligt försämrad betalningsmoral. Det kan inteuteslutas att borgenärernas benägenhet atl säga upp kredtfema kommerall öka. FinansbolagensFörening instämmer i de särskilda yttrandena som avgivils av expertema. Föreningenfinner inte förslagen om dröjsmålsräntans storlek och om att lagen skall varatvingande acceptabla och avstyrker bestämt atl det läggs flll grand forlagstiftning. Närdet gäller förslagets materiella innehåll föreslås i 10 § förbud mot att, närdet gäller privatpersoner, avtala om en högre dröjsmålsränta än den i 8 §stadgade, diskontot med tillägg av två procenlenheler. Däremot skallavtalsfrihet även fortsättningsvis råda i fråga om den löpande räntans storlek.Riksförbundet har svårt atl förslå denna inkonsekvens och förordar för sin deli första hand atl räntelagens dispositiva karaktär bibehålls i sin helhet. Omkonsumenlhänsyn ändå anses moflvera tvingande regler för atl begränsadröjsmålsräntans höjd, viU riksförbundel anslula sig tiU de synpunkter somframförts i särskilda yttranden av experterna ochstarkt undersiryka att den föreslagna nivån är avsevärt för låg i de fall därdet är fråga om verkligt belalningsdröjsmål. Dels kan man inle bortse ifrån attpåtryckningseffekten går förlorad, dels är del vikligl att den kostnadbetalningsförsummelsen kan föranleda bärs av den försumUge och inle vältrasöver på den lojale betalaren. Nivån bör därför inte sättas lägre än vad som förnärvarande gäller, diskontot med tiUägg av . Närdet gäller ränta på skadestånd och försäkringsersättning för personskada finnsdock goda skäl all behålla den föreslagna nivån, diskonto plus tvåprocentenheter, vUket är en realisflsk nivå i dessa faU. Synpunkter påhtfhörande frågor har närmare utvecklats i FSAB:s promemoria "Ränta och personskadereglering", som finns intagen som bUaga fllldepartemenispromemorian Ds Ju 1983:16, flll vilken hänvisas. 1 detla sammanhang villriksförbundet även påpeka all räntelagsutred ningen över huvud taget inte undersökt, än mindre presenterat, något förslag till lösning på de speciella och mycket svårbemästrade problem av såväl praklisk som juridisk karaklär, som uppslår vid personsska dereglering. SärskUt vid invaliditetsfaU pågår skaderegleringen under lång fld och berör ofta såväl förfluten lid som framtid. Faktorer som successivi förfallande ersättningsbelopp, skatteavdrag, a conto utbetalningar, ändra- 97 7 1986/87. de ersättningsnivåer underskaderegleringen samt diskontoförändringar Prop. 1986/87:72 bidrar tUl attkomplicera ränteberäkningen. vill understryka all det voresynnerligen olyckligt att inte tillmötesgå försäkringsbolagens och depersonskadades behov av klara och tillämpbara ränteberäknings-regler. Se vidareavsnitt 9. Folksamstöder utredningens förslag om att göra lagen indispositiv i förhållanden somberör konsumenter och privatpersoner. Konsumenten har ett behov av skyddlagstiftningsvägen även på detla område. I försäkringsförhållanden innebärdetta förslag dock ingen förändring i förhållande tiU vad som redan lillämpas ipraktiken. tillämpar den nuvarande räntelagen och utnyttjar ytterstsällan sin rätt atl avtala i ränlehänseende. Folksamtillslyrker förslaget men är dock tveksamt tUl delar av detsamma. Tvärtemotvad utredningen antagit som fömtsättning tiU förslagets 7 § så finns detåtskilliga privatpersoner som konsekvent utformar sina betal-ningsratiner påetl sådanl sätt att man skapar sig icke avsedda krediter genom att senareläggabåde lånebetalningar och andra betalningsskyldigheter. I medvetande om vaddröjsmålsränlor och förseningsavgifter kostar betalar man de dyraste kreditemaförst och skjuter fram de övriga. Inuvarande situation kan en långivare ha ett visst överseende med att intebetalning sker på förfaUodagen, eftersom man får en viss kompensation i formav en högre dröjsmålsränta än vad som normalt gäller för krediter. Dröjsmål äralltid förknippade med administrativa kosinader. Utredningentycks inte alls ha beaktat de krediler som löper med bunden ofta låg ränla.Gäldenären skulle om han råkar i betalningssvårigheter kunna välja att betalaen kredit som löper med högre ränta och skjuta upp betalningen av del bundnalånel. På det sättet skaffar han sig en myckel bilUg kredit, eftersom ränianenUgl förslaget inte skuUe komma att uppgå tUl marknadsmässig ränta. Kredittagamakommer att drabbas mycket olika. En gäldenär vars kredit löper med räntaöversttgande diskonto -f drabbas inte alls vid dröjsmål. villdärför föreslå att 7 § första meningen får lydelsen "Löper en fordran medränta när den förfaller till betalning och försitts betalningstiden, utgårränta i fortsättningen utöver den räntefot som gäUde vidförfallodagen." Genomatt begränsa dröjsmålsräntan till diskonto -(- eller att den får fortsättaatt löpa med samma räntesats som tidigare kommer kreditgivarna med säkerhel attinta en mycket restrikflv hållning gentemot låntagare som inte belalar i rälttid, innebärande alt kreditema komm.er att bli föremål för omedelbaruppsägning. Risken är uppenbar att denna inställning även kommer drabba delånlagare som endasl flllfälligl är utan lillräcklig likviditet och där bankenmed nuvarande dröjsmålsränteberäkning förmodligen skuUe bevilja anstånd. Trotsallt är det av stor betydelse för en privatperson att så långt som 98 möjligt få behålla sinkredit och att försämra dessa förhållanden för en Prop. 1986/87:72privatperson är inte atl tillvarata dennes ställning mot kreditgivaren. , , ,, och Organisationernainstämmer i vad som framförs i det särskilda yttrande som avgivits avexperterna och får till utveckling ochkomplettering anlägga följande synpunkter. direkfiv skulle bl.a. behandlas frågan om lagen bordegöras tvingande i förhåUande tUl konsument. Efteratt ha konstaterat, och som huvudsakligt skäl åberopal, att benägenheten attavtala sig bort från lagens normalregler skulle bli än störte än , ombestämmelserna i räntelagen görs förmånligare för konsumenterna, kommerutredningen fram till att beslämmelsema måsle göras indis-postfiva lillkonsumenternas förmån. Fråganom räntelagens indispositivitel i konsumentförhållanden har, som redovisas ibetänkandet, varit uppe . Lagstifining härom har emeUertidhittiUs avvisats. Bl.a. uttalades i prop 1975:102, med hänvisning till främslavtalsviUkorslagen atl det då inte vara påkallat med tvingande regler. Utredningenhar inte påvisat något förhållande som skulle moflvera en annan ståndpunkt änden som departementschefen redovisade i nämnda proposifion. Besked ges intehumvida del förekommer oskäliga räntevillkor som inte kan åtkommas genomavtalsvUlkorslagsliftningen. Något försök alt visa att det finns sådanamissförhållanden som skulle rättfärdiga en generell, tvingande reglering ikonsumentförhållanden görs inle. Utredningenredovisar räntelagstiflningen i , och , och pekar på attdessa länder har infört en tvingande reglering. Emellertid är del inte möjligtatt härav dra slutsatsen att även bör slå in på denna väg. Dels saknasen redogörelse för övrig konsumentskyddslagstiftning i de övriga nordiskaländema varför jämförelsen inte blir rällvisande, dels måste det utslagsgivandevara om de svenska förhållandena motiverar en tvingande reglering. Enligtvår mening har ulredningen inte förmått visa atl någol behov härav föreligger.Vi anser således att lagen aUtjämt i sin helhet skaU vara disposiliv. Vi vill också kort beröradel förhållandel all ulredningen inte har nöjt sig med att reglera de "traditionella" konsumentförhållandena ulan harföre slagil införandel av särskilda bestämmelser för, förutom konsumenter, även "privatpersoner". Vi tfrågasätter denna innovalion. Genontförsför slaget kommer räntelagen att vara disposiflv mellan näringsidkare. I fall då lagen skall tUlämpas på privatperson finns särskilda regler. Dessa särskilda regler skall, liksom övriga regler i räntelagen vara tvingande i konsument förhållanden men dispositiva i övriga "privatfaU". Regleringen torde åstadkomma etl resultat stick i stäv mol direktivens syfle, nämligen all bl.a. uppnå en "förenkling" av räntelagen. Organisationernahar mycket starka invändningar mot förslaget i övrigt, Prop. 1986/87:72särskilt tfråga om sänkningen av dröjsmålsräntans nivå till diskontot medtillägg av . Som närmare utvecklas nedan baseras dettaförslag på ett mycket bristfälligt underlag. De tankegångar som därvidredovisas i betänkandet kan inle heller sägas ge uttryck för en realistisk ochnyanserad bUd av dröjmålsräntans funktion. Ulredningenföreslår här, såvitt för oss främst är av intresse, atl dröjmåls-räntesatsen ide fall konsumeni är gäldenär skall utgöras av diskonto med etttillägg av . Som redan berörts föreslås denna beslämmelse,liksom lagen i övrigt, bU tvingande tiU konsuments förmån. Efteratt ha redogjort för köplagsutredningens överväganden vid tillkomsten avräntelagen, varvid bl.a. konstaterades att de skäl som hade anförts fördröjsmålsräntans höjd i aUmänhet befunntfs ha sin giltighet även förkonsumenlköp, ifrågasätter utredningen om de tre kriterier som brakal varabesiämmande för räntefotens höjd alltjämt är tillämpliga påkonsumentförhållanden. De "kriterier" som åsyftas är de preventivaeUer avhållande, nämligen "spekulations"- och"prioriteringsargumenten" samt "kompensationsargumentet".Med det s.k. spekulationsargumentet avses att dröjmålsränlan inle får vara sålåg att det för gäldenären framstår som lönsammare atl betala efler än påförfallodagen. Del s.k. prioriteringsargumentet är ett uttryck för åsikten atlräntesatsen, till stävjande av en prioritering av fordringar med avtalad ränta,inte bör sältas nämnvärt lägre än den marknadsmässiga. Med det iredje argumentet,avses att räntefoten bör vara tillräckligt hög för att även ge borgenären visskompensation för de särskilda olägenheter han förorsakas genom den sena betalningen. Ulredningenanför bl.a. att spekulaflonsargumentet inte har bärkraft i konsumentförhållandenemedan "hos folk i aUmänhet vanligen saknas den grad av ekonomiskmedvetenhet och insikter i ränteförhållanden som är föratsäuningen för enframgångsrik spekulation". Vidare påslås att privatpersoner i allmänhelinle har sin ekonomi så organiserad atl en räkning med kredii kontinuerligt tasi anspråk för löpande betalningar. Den redovisning som ges beträffandecheckräknings- och kreditkortskrediter visar atl ulnyltjandegraden är låg. Vivill här framhålla all redovisningen inle är rättvisande. Den hade bort upptaalla de kredilformer som förekommer. Sålunda torde t.ex. konsumenterna i allthögre utsträckning finansiera sina inköp med kontokrediter.Avbetalningskrediter förekommer också i ej obelydlig omfattning. Ismåhusbranschen förekommer i stor utsträckning finansiering medbyggnadskreditiv osv. Medvetenheten om olika låneformer och deras förhållandeflll varandra torde också ha ökat. Utredningen vilar därför här på ett mycketbristfälligt sakligt underlag och de slutsatser som dras kan redan av dellaskäl starkt ifrågasättas. Inteheller priorileringsargumenlet har, enligl ulredningen, bärkraft i 100 konsumentförhållanden.Anledningen härtiU anges vara att "med de regler Prop. som här diskuteras"(dvs i förevarande förslag) frågan om prioritering inte uppkommer eflersom en ihuvudsak enheilig tvingande nivå kommer att Vi menar att dettaresonemang inte har någon självständig betydelse för att påvisa dagensförhållanden då del ju lar sikle på vad som enligt utredningen börgälla. Utredningenhar enligl vår mening alls inte penetrerat dröjsmålsräntans preventivafunktion. Det synes oss också om om utredningen tfrågasätter om räntanöverhuvud skall äga denna funktion. Efter att på sätt som angetls ha avfärdatspekulations- och prioriteringsargumenlen konstateras nämligen atl anledningentiU att gäldenären inte betalar är att han "helt enkelt är utanpengar, eller atl förfallodagen hunnit infalla innan räkningen likviderats isamband med de månatliga utbetalningama i anslutning till att lönenerhålls". Manmåste onekligen fråga sig om dessa förhållanden skall utgöra "gUtigursäkt" för en bristande betalning. Så kan inte rimligen vara faUet. Harett avtal ingåtts bör en konsument liksom andra avtalskontrahenter inormatfallet stå fast vid avtalel i enlighel med principen "pacta suntservanda". Han bör inte ingå etl köpeavtal om han inle vid avtaletsingående är övertygad om att han har medel att fullgöra sin egen prestation.Givetvis kan förekomma ömmande fall av konsuments bristande belalningsförmåga.Frågan är emeUertid om räntelagen genereUt bör utformas med ett"bidragssyfte" för ögonen. Svaret härpå måste bU nekande.