prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Detär tveksamt om denna ordning är förenlig med det krav på skyndsam handläggningav häktningsfrågan som ställer, särskilt om man beaktar dentidsutdräkt som i praktiken regelmässigt uppkommer utöver den faktiskatransporttiden. 1 ett av de tidigare nämnda målen, där det var fråga om just ett gripande på annan ort änutredningsorten inställdes den misstänkte pä utredningsorten först mer än tvådygn efter frihetsberövandet, och häktningsförhandling ägde mm sjunde dagenefter frihetsberövandet. Detta ansågs inte uppfylla konventionens krav päskyndsam handläggning. För att med säkerhet uppfylla dessa krav, börtransporttiden i det nya systemet räknas in i den frist inom vilkenhäktningsfrågan skall prövas. I likhet med utredningen och majoriteten avremissinstanserna menar jag att man, för att klara de kortare fristema, fömtomgivetvis en effektiv transportorganisation måste ha en smidigare fommregel. Detkan inte uteslutas att det, när en misstänkt grips på en annan ort än den därfömndersökningen har upptagits, kan vara lämpligast och i vissa fall rent avnödvändigt att frågan om det fortsatta frihetsberövandet prövas pågripandeorten. Även med hänsyn till den föreslagna prövningen av häktningsfrågorunder veckoslut och torde det bli nödvändigt med en uppmjukning avfommreglema. Som jag återkommer fill bör nämligen någon form av uppdelning avjourverksamheten tingsrätterna emellan ske. Som påpekats vid remissbehandlingen kan det otvivelaktigtskapa vissa praktiska problem med en prövning av häktningsfrågan vid en domstollångt från den ort där fömndersökningen bedrivs, även om olägenheterna kanbegränsas genom användning av modema tekniska hjälpmedel såsom telefon, telexeller telefax. Det är därför viktigt att häktningsfrågan prövas av annandomstol än den inom vars område fömndersökningen bedrivs bara om det ärlämpligt eller nödvändigt med hänsyn till omständigheterna i det enskildafallet. För att markera detta bör man i en ny fommregel införa ett krav påsärskilda skäl för att få avvika från de vanliga fommbe-stämmelseraa. Att ilagtexten i övrigt närmare precisera möjlighetema att låta andra domstolarpröva häktningsfrågor är knappast möjligt; bl. a. måste man ta hänsyn till attofömtsedda händelser såsom sjukdom, strejk m. m. kan inträffa i samband medtransport av en misstänkt till häktningsförhandling på utredningsorten. Jagåterkommer i specialmotiveringen (19 kap. 12 § RB) närmare till tillämpningenav den föreslagna regeln. För att den nya fommregdn skall bU meningsfull måste ävenfrågan om åklagamas behörighet övervägas. I den delen torde emellertid ingalagändringar krävas, utan det torde vara tillräckligt med regler iförordningsform. Mittställningstagande: Reglema om offentlig försvarare ändras inte med anledning avden föreslagna ordningen för prövning av häktningsfrågor. Utredningens ställningstagande: Överensstämmer med mittställningstagande (se betänkandet s. 152). Remissinstanserna:Ingen förordar några nya regler om försvarare. Flera poängterar betydelsen avatt en försvarare kopplas in i ett tidigt skede. Flera instämmer också iutredningens bedömning att någon form av jour- Prop. 1986/87:112 system föradvokater behövs. Skälenför mitt förslag: Bestämmelser om försvarare finns i 21 kap. RB. Bestämmelsernaskiljer mellan privata och offentliga försvarare. En privat försvarare utses avden misstänkte medan offentlig försvarare förordnas av rätten (4 §). Fömtsättningamaför att förordna offentlig försvarare regleras i 3 a §. En misstänkt, som äranhållen eller häktad, har alltid rätt att på begäran få offentlig försvarare.Även om den misstänkte inte begär offentlig försvarare och han inte hellerutser privat försvarare, skall offentlig försvarare ändock förordnas i vissafall. Till offentlig försvarare skall förordnas advokat eller om särskildaskäl föreligger - någon annan jurist. Om den misstänkte föreslår någon som ärbehörig som offentlig försvarare skall han förordnas, om inte hans anlitandeskulle medföra avsevärt ökade kostnader eller i övrigt särskilda skälföranleder annat (5 §). Av6 § första stycket följer att byte av offentlig försvarare tillåts om det finnsgiltiga skäl. Enligt23 kap. 5 § RB åligger det undersökningsledaren att göra anmälan till rätten ombehovet av offentlig försvarare. Någon frist för denna anmälan finns inte. förekommer det relativt sällan att offentlig försvarare förordnas innanhäktningsframställning har ingetts till rätten. Enligtmin mening bör principen om att offentlig försvarare skall förordnas föranhållna och häktade, om de begär det, gälla även i fortsättningen. Det finnsinte heller i övrigt anledning att med hänsyn till den nya ordningen förprövning av häktningsfrägor föreslå några ändringar i fråga om fömtsättningamaför att förordna offentlig försvarare eller några särskilda regler i fråga omtidpunkten för förordnandet. Däremotmedför de korta frister som jag nu föreslår att offentliga försvarare oftarebehöver engageras , och helgdagar, framför allt med hänsyntill att häktningsförhandlingen med det nu föreslagna systemet i vissa fallkommer att behöva äga rum eller en helg. Tillgången tilladvokater för sådana ändamål måste säkerställas. a. med hänsyn tillmöjligheten av att flera personer som är anhållna har motstridigaintressen måste det vara möjligt att få kontakt med flera advokater. Jagåterkommer i avsnittet om de organisatoriska lösningarna till dessa frågor,liksom till det praktiska förfarandet då en offentlig försvarare behöverförordnas än normal kontorstid. Bestämmelseni 21 kap. 5 § första stycket RB att till offentlig försvarare i princip skallförordnas en advokat, lämnar utrymme för att också annan lämplig personförordnas. Det lär knappast förekomma, enligt dagens tillämpning avbestämmelsen, att någon som inte är advokat förordnas i ett mål med en häktadannat än i vissa undantagsfall (jfr NJA 1976 s. 312 och 520 samt 1977 s. 741).Jag anser inte att det föreligger tillräckliga skäl att föreslå regler, somöppnar större möjligheter än att förordna annan än advokat somoffentlig försvarare enbart för häktningsfrågan. Förden misstänkte är det viktigt att han såvitt möjligt får den offentlige 42 försvarare som han önskar.Huvudregeln är ju också, som jag nämnde, att den misstänktes önskemål ifråga om personvalet skall tillgodoses. Den omständigheten atthäktningsförhandlingen måste äga rum med kort varsel kan emellertid skapaproblem i detta hänseende. Jag håller i princip med utredningen om atttidpunkten för häktningsförhandlingen inte bör senareläggas i nämnvärdutsträckning enbart av det skälet att den misstänkte vill ha en vissförsvarare. Ä andra sidan är det ju i första hand i den enskildes intresse somreglerna i internationella konventioner tillkommit om rätten att snabbt få tillstånd en domstolsprövning av frihetsberövandet. Har den misstänkte bestämtuttryckt att han är beredd att vänta med häktningsförhandlingen för att få denförsvarare han utsett och kan anföra sakliga skäl för detta, t. ex. att denförsvararen är insatt i vad saken gäller, kan jag därför inte se något hindermot att den misstänktes önskemål om försvarare tillgodoses i så storutsträckning som möjligt och att detta kan tillåtas inverka på tidpunkten förhäktningsförhandlingen. Ett oavvisligt krav är dock att förhandlingen äger ruminom fyradagarsfristen. När det gäller frågan omett senare byte av offentlig försvarare i de fall då det inte varit praktisktmöjligt att till häktningsförhandlingen utse den försvarare som den misstänktebegärt, anser jag liksom utredningen och remissinstanserna att domstolarna börvara generösa med att tillåta byte av försvarare i en sådan situation. En dylikpraxis torde falla inom ramen för tillämpningen av de generella reglerna omgiltigt skäl för försvararbyte (jfr 21 kap. 6 § första stycket RB). 2.3.4Kontakterna mellan parter och domstolen Mitt förslag: Dennuvarande ordningen med skriftlig häktningsframställning ersätts med enordning som tillåter att åklagaren muntligen gör häktningsframställning hosrätten. I samband med att en framställning görs skall det misstänkta brottetsamt gmnden för häktningsyrkandet och tidpunkten för frihetsberövandet anges.Något krav på att protokoll och anteckningar från förundersökningen t. ex. iform av häktningspromemoria skall föreligga före eller ens vidhäktningsförhandlingen uppställs däremot inte. Utredningsförslaget:Överensstämmer med mitt förslag med undantag för att utredningen inte föreslåratt gmnderna för häktningsyrkandet måste anges i samband med atthäktningsfrågan anmäls (se betänkandet s. 149). Remissinstanserna: Överlag delar man utredningens uppfattning om att en häktningsfråga skall kunnaanmälas i muntlig form. Däremot är man genomgående kritisk tillutredningsförslaget i den del det inte uppställs krav pä precisering avhäktningsgrunderna. Skälen för mitt förslag:Enligt nuvarande ordning fömtsätts att åklagaren gör en skriftlighäktningsframställning till rätten. Domstolens frist att sätta uthäktningsförhandling räknas från det häktningsframställningen kommit in tillrätten (24 kap. 13 § RB). Denna ordning medför att den sammanlagda fristen för prövning avhäktningsfrågan förlängs med den tid som går ät för Prop. att befordraframställningen från åklagaren till rätten, vilket ofta sker per Fristen blirhärigenom också i viss mån obestämd. medhäktningsframställningen skall åklagaren till rätten, den anhållne och hans försvarare överlämnaprotokoll eller anteckningar över vad som förekommit underfömndersökningen i den del de har betydelse för häkt- ningsfrägan.Rätten kan ge anstånd med detta för viss . Medde snäva tidsfrister som enligt mitt förslag skall gälla i fråga omhäktningsförhandlingen är det nödvändigt att häktningsfrågan kan väckas enkeltoch snabbt hos domstolen. Detta bör, som utredningen har föreslagit, lämpligenkunna ske muntligen och som regel per telefon genom en anmälan från åklagaren.Denna måste därvid också lämna de upplysningar som domstolen behöver för attförbereda häktningsförhandlingen och börja införskaffa nödvändigpersonutredning. Bestämmelserom vilka tjänstemän vid domstolen som är behöriga att ta emot en muntlighäktningsframställning får tas in i förordningen (1979:572) medtingsrättsinstruktion. Enmuntlig häktningsframställning enligt mitt förslag har precis som dagensskriftliga framställning karaktären av ett yrkande om att rätten häktar denmisstänkte efter en häktningsförhandling. Jag delar alltså inte utredningensuppfattning att åklagaren skall kunna göra en häktningsanmälan även om haninte har kunnat ta definitiv ställning i frågan om han skall begära denanhållne häktad eller inte. Om skäl för häktning bortfallit förehäktningsförhandlingen har ju åklagaren möjlighet att återkalla sin begäran.En annan sak är att åklagaren givetvis kan upplysningsvis meddela domstolen atthan kan komma att göra en häktningsframställning. En sådan upplysning kanunderlätta domstolens planering. Rutiner för sådana underrättelser - somförekommer på sina håll , bl. a. vid - kan medfördel utarbetas lokalt i samråd mellan domstol och åklagare. Det är givetvisviktigt att åklagaren klargör att det rör sig om en upplysning så att den inteförväxlas med en häktningsframställning. Närdet gäller frågan om åklagaren i samband med en muntlig häktningsframställningskall vara skyldig att ange gmnderna för häktningsyrkandet kan jag, liksommajoriteten av remissinstanserna, inte se att förfarandet skulle kunnafördröjas på något avgörande sätt om ett sådant krav uppställs. Åklagaren harju redan i samband med anhållningsbeslutet tagit ställning till vilka gmndersom finns för frihetsberövandet. Dessa gmnder har också den misstänkte fått delav. När åklagaren gör häktningsframställningen har han haft anledning attöverväga om de urspmngliga gmnderna för frihetsberövandet kvarstår. En annansak är att åklagaren givetvis har möjlighet att under häktningsförhandlingensåväl utvidga som inskränka gmnderna i förhållande till vad som angetts ihäktningsframställningen. Att grunderna anges redan i häktningsframställningenär av stor vikt för att försvararen skall kunna förbereda sig införhäktningsförhandlingen. Förberäkning av fristerna är det vidare viktigt att tidpunkten för gripandeteller verkställandet av anhållningsbeslutet anges i häktningsframställningen. Protokolloch anteckningar från fömndersökningen som är av betydelse 44 förhäktningsfrågan bör naturligtvis lämnas till rätten och den anhållne och dennesförsvarare sä snart som möjligt. Något krav på att handlingarna skall föreliggaföre eller ens vid häktningsförhandlingen bör emellertid med tanke på de kortafristerna inte ställas upp. tördé åtminstone en anmälan om brottetoch ett protokoll över anhållningsförhöret ha upprättats före förhandlingen.Om så är fallet, bör i vart fall dessa handlingar kunna överbringas till såväldomstolen som försvararen före eller i samband med häktningsförhandlingen. Omtillgång finns till modern teleteknik, är det givetvis inget som hindrar attden utnyttjas för att överbringa handlingar. Kriminalregistemtdragskall inhämtas när häktningsframställningen görs. De nu föreslagna fristernagör det i praktiken ofta omöjligt för domstolen att hinna få ett utdrag tillhäktningsförhandlingen. För bedömning av framför allt risken för fortsattbrottslig verksamhet är uppgifter ur kriminalregistret eller motsvaranderegister nödvändiga. Jag räknar med att ta upp frågan om terminalåtkomst tillkriminalregistret för de allmänna domstolarna i samband med att jag anmälerfrågan om proposition om anhållande och häktning. Närdet gäller frågan vilken sorts utredning som skall få förebringas vidhäktningsförhandlingen bör principen även vara att endast sådantsom är av betydelse för häktningsfrägan skall behandlas. Enligt 24 kap. 14 § RBgäller att, utöver vad handlingarna innehåller och partema i övrigt anför,utredning angående brottet får förebringas endast om det föreligger särskildaskäl. Denna regel ger enligt min mening tillräckliga möjligheter att förebringautredning för bedömning av häktningsfrågan även enligt den nya ordningen. Någonlagändring i denna del behövs därför inte. 2.3.5Rutinerna i samband med gripande och anhållande Mitt förslag:Polisen får generell befogenhet att i stället för åklagaren hålla s. k.anhållningsförhör. Åklagaren skall även i fortsättningen alltid besluta om engripen person skall anhållas eller friges. Utredningsförslaget:Överensstämmer i fråga om anhållningsförhör med mitt förslag. Utredningen harockså föreslagit en möjlighet för polisen att frige en gripen (se betänkandets. Remissinstanserna:Utredningsförslaget har i fråga om anhållningsförhör fått ett i huvudsakpositivt mottagande. JO ifrågasätter dock behovet av en ändring av mtinerna.Från flera häll är man negativ till att polisen skall ges möjlighet att frigeen gripen och anser att åklagaren skall fatta detta beslut. Skälenför mitt förslag: Ett anhållande föregås oftast av att den misstänkte grips.När en polisman för in den gripne på polisstationen rapporterar hanfrihetsberövandet till sin förman (i allmänhet det vakthavande befälet). Detankommer på förmannen att göra en prövning av grunderna för frihetsberövandet.Om han kommer fram till att gripandet var felaktigt häver han Denna prövning skerinom ramen för allmänna regler om polisens Prop. 1986/87:112 verksamhet. Harförmannen inte funnit anledning att häva gripandet skall frihetsberövandetskyndsamt anmälas till åklagaren. Denne skall då så snart det kan ske hållaförhör, s. k. anhållningsförhör, med den misstänkte och därefter omedelbartbesluta om denne skall anhållas eller friges. Anhållningsförhöret får pååklagarens uppdrag i stället hållas av en polisman (24 kap. 7 och 8 §§ RB). Medhänsyn till reglerna i om ofördröjlig inställelse av denmisstänkte måste, som jag har anfört, den längsta tillåtna fristen förhäktningsförhandlingen hädanefter alltid räknas frän det faktiskastraffprocessuella frihetsberövandet. Pä gmnd härav och med hänsyn till densnäva tidsfristen finns det anledning att överväga om de mtiner i samband medgripande och anhållande som tillämpas behöver ändras för att åstadkommaen snabbare och mera rationell handläggning av ärenden rörandefrihetsberövande. Det kan därvid vara av intresse att redogöra för den praxissom kommit att utvecklas i främst storstadsdistrikten. Dennapraxis avviker från hur RB:s föreskrifter om förfarandet vid anhållningsförhörurspmngligen var tänkta att fungera. Den ordning som tillämpas innebär ihuvudsak följande. Polisen anmäler i normalfallen inte ett gripande tillåklagaren utan gör detta först när anhållningsförhöret - utan någotformellt uppdrag från åklagaren i varje enskilt fall -har hållits. Har detunder tiden kommit fram sådana uppgifter att det står helt klart attfrihetsberövandet inte skall bestå - t. ex att fel person har gripits på gmndav identifieringsmisstag eller att gärningen inte är brottslig - friger polisenden misstänkte utan att kontakta åklagaren. 1 praktiken innebär det att vissagripanden aldrig anmäls till åklagaren. De förhör som polisen håller utan attförst kontakta åklagaren bmkar kallas ersättningsförhör. Efterersättningsförhöret föredras ärendet för åklagaren på sedvanligt sätt förbeslut i anhållningsfrågan. Äveni det fall en anmälan om gripandet har föregått anhållningsförhöret är det iregel ganska sällan som åklagaren håller förhöret själv. Praxis varieraremellertid från åklagare till åklagare. Det torde vara vanligast att åklagarenhåller eller deltar i förhör i fråga om mycket grova eller komplicerade brott. Enligtmin mening finns det starka praktiska skäl för en ordning enligt vilken polisenfår hålla anhållningsförhör utan uppdrag från åklagaren i det enskilda fallet.Erfarenheterna från den praxis jag nu har redogjort för talar inte heller föratt en sådan ordning skulle vara otillfredsställande från rättssäkerhetssynpunkt.Det sagda gäller såväl vid förhör av en person som gripits av polisen utanföregående anhållningsbeslut som vid förhör efter verkställighet av ettanhållningsbeslut som fattats i den misstänktes frånvaro. Reglerna omanhållningsförhör i 24 kap. RB bör ändras i enlighet med det nu sagda. Attpolisen ges en generell befogenhet att hålla anhållningsförhör innebärgivetvis att det ändå är lämpligt att åklagaren håller förhöret i vissa fall.Jag återkommer till den frågan i specialmotiveringen. Närdet sedan gäller frågan om polisen bör ha befogenhet att frige en gripen person bör, som några remissinstanser har pekat pä, uppmärksam- 46 masatt en sådan befogenhet innebär att polisen fattar ett negativt anhållningsbeslut.I enlighet med vad jag har berört finns det fördelar med att vi i vårlagstiftning behåller åklagaren som anhållningsmyndighet. Jag är inte nu bereddatt förorda ätt den nuvarande uppgiftsfördelningen ändras. Under sådanaförhållanden bör det i princip ankomma på åklagaren att fatta beslut omfrigivande av gripna personer. Detnu sagda innebär givetvis inte att det skulle vara förbjudet för en förman inompolisen, exempelvis ett vakthavande befäl, att i samband med att en polismanrapporterar gripandet t. ex. ommbricera frihetsberövandet till att avseomhändertagande enligt 13 § polislagen eller häva gripandet på gmnd av attidentifieringsmisstag skett eller att gripandet av någon annan anledning äruppenbart oriktigt (jfr NJA II1943 s. 329). Men om gripandet harresulterat i ett anhållningsförhör, bör som nämnts åklagaren avgöra om skälföreligger till anhållande och häktning. Jagvill i detta sammanhang ta upp en annan fråga som utredningen berört.Framkommer skäl till anhållande i samband med ett förhör med någon som utan attvara gripen finns tillgänglig hos en polismyndighet, kan denne enligt gällandeordning också förklaras gripen. Detta sker då på initiativ av förhörsledarenoch innebär att den misstänkte kvarhålls. Frågan om anhållande skall då ocksåskyndsamt anmälas hos åklagaren. Utredningen har ansett att polisen, efter ensådan anmälan och utan att ett formellt gripande föreligger, bör kunna hållakvar den misstänkte i avvaktan på åklagarens beslut i anhållningsfrågan (se 8§ i utredningsförslaget). Jag anser för min del inte att det finns tillräckligaskäl att ha några särregler för denna situation. Som påpekats underremissbehandlingen finns enligt 23 kap. 9 § RB möjligheter att kvarhålla enicke gripen person för förhör under ett visst antal timmar. Denna ordning har ipraktiken mig veterligt inte vållat några svårigheter. Förklaras den misstänktegripen, bör givetvis vanliga regler för prövning av frihetsberövandet gälla. 2.3.6Utredningshäktning och omprövningsförhandling m. m. Mitt förslag:Häktning får under vissa fömtsättningar ske även vid en lägre misstankegrad änsannolika skäl, nämligen om den anhållne är skäligen misstänkt för brott ochdet är av synnerlig vikt att han tas i förvar i väntan pä ytterligare utredningom brottet. Vid sådan häktning, s. k. utredningshäktning, skall omprövning avhäktningsfrågan ske inom . För att fortsatt häktning då skall tillåtasmåste alltid sannolika skäl för misstanke om brott föreligga. Reglerna om s,k. utredningsanhållande behålls i princip oförändrade. Utredningsförslaget:Överensstämmer med mitt förslag med undantag för att institutetutredningshäktning inte föreslås omfatta lindriga brott samt att den särskildabestämmelsen om utredningsanhållande föreslås avskaffad (se betänkandet s. 154-155). Remissinstanserna: Deflesta delar uppfattningen att det med de nya fristerna behövs en möjlighet atthäkta även i de fall då åklagaren inte presenterarfulla häktningsskäl enligt nuvarande ordning. Några av dessa Prop. 1986/87:112instanser, däribland RÅ, har dock kritiserat utredningens förslag mot bakgmndav att förslaget inte dispenserar från kravet på att någon av de särskildahäktningsgmnderna flykt-, kollusions- eller recidivfara skall föreligga. Ettpar instanser, däribland JO och , avstyrker förslaget att frångånuvarande krav på sannolika skäl för häktning. Flera instanser anser attutredningshäktning bör vara möjlig även vid lindriga brott. Förslaget omomprövningsförhandling tillstyrks eller lämnas utan erinran av de flesta somhar yttrat sig i frågan. Ett par anser dock att gällande regler omomhäktningsförhandling är tillräckliga. Skälenför mitt förslag: Ett beslut om anhållande kräver i princip att det föreliggerhäktningsskäl. Enligt 24 kap. 5 § andra stycket RB i dess nuvarande lydelsekan emellertid anhållande ske även om fulla häktningsskäl inte föreligger, s.k. utredningsanhållande, om det är av synnerlig vikt att den misstänkte iavvaktan pä vidare utredning tas i förvar. Bestämmelsen anses dispensera bådefrån kravet på sannolika skäl till misstanke om brottet och frän de beviskravsom ställts upp beträffande de särskilda häktningsgmnderna. När det gällerskuldfrågan har det ansetts tillräckligt att det föreligger skälig misstanke ombrott (se t.ex. m.fl.. Nya , s. 324). Skälig misstanke ärockså den misstankegrad som enligt (art. 5) krävs förfrihetsberövande över huvud taget. Medså kort frist för den första domstolsprövningen av ett frihetsberövande somförutsätts enligt finns det en risk att man ibland inte kannå upp till sannolika skäl före domstolsförhandlingen trots att det finns godgmnd för brottsmisstanken och starka skäl för ett fortsatt frihetsberövande.Det kan vara fallet om t. ex. viss teknisk utredning inte har kunnat slutföras.Vill man upprätthålla samma krav på effektivitet som enligt gällande ordningmåste det därför övervägas att sänka kravet på brottsmisstankens styrka somgrund för häktning i inledningsskedet. Underremissbehandlingen har framförts den alternativa lösningen på problemet attdomstolen på yrkande av åklagaren skulle kunna förordna om uppskov medhäktningsfrågan under viss . Den modellen anser jag mindre välförenlig med syftet bakom bestämmelser. Enligt vad somframkommit i detta lagstiftningsärende krävs det ju att den misstänkte ställsinför domstol (eller motsvarande) för prövning av frihetsberövandet inom i vartfall . Härtill kommer att i vart fall skälig misstanke om brott ocksåskall föreligga.