prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Summariskprocess bör han välja om han kan anta att motparten inte har någon sakliginvändning mol kravet; i motsatt fall bör han ansöka om stämning i ordinärprocess. Behövs någon vägledning i denna del, kan den lämnas av domstolen inomramen för dess allmänna serviceskyldighel eller av en advokat som rådgivningenligl rätlshjälpslagen. Härtill kommer att ett eventuellt misstag i fråga om valetav processform inte får några oöverstigliga konsekvenser för sökanden. Ensummarisk process kan efter etl bestridande frän svarandens sida lätt bringasatt övergå till ordinär process. Skulle sökanden tvärtom ha ansökt om stämningi fråga om etl ostridigt krav, utgör tredskodomsinsiituiet - särskilt vid skriftlig handläggning - en garanti för all han kanutverka en exeku- 87 lionslitel pä ett snabbi och enkelt sätt. Enligt minmening bör man mot denna bakgrund även fortsättningsvis Prop. 1986/87:89hälla ansökningsförfarandet i tvistemål uppdelat pä så sätl att del får ankommapä sökanden atl själv ange om han vill ha summarisk eller ordinär handläggning.Jag återkommer i avsnitt 2.2.6 till vilka konsekvenser i laglekniskt hänseendesom detta ställningslagande får. När det sedan gäller utformningen av den summariskaprocessen kan jag till en början konstatera atl den nuvarande ordningen med tresummariska processformer är väl inarbetad. De problem som upplevs viddomstolarna kan i första hand hänföras lill delgivningssidan. En sammanslagningav de tre summariska processformerna men med bibehållande av vissa skillnaderinom ramen för elt enhetligt institut - som föreslogs i bl.a, 1977 årsdepartementspromemoria - skulle visserligen teoretiskt sett kunna medföraförenklingar för borgenärerna i vissa fall men skulle som jag ser delinnebära sorteringsproblem för domstolarna av i princip samma slag som vid ensamordning av ansökningsförfarandei i summarisk och ordinär process. Mot denbakgrunden är jag för min del tveksam till om det föreligger tillräckliga skälatl gä fram pä den linjen. Ett säll att tillgodose önskemålen om förenklingar i densummariska processen som man underlättar hanteringen vid domstolarnaskulle kunna vara att låta den summariska processen gå ul på atl endastkonstatera om svaranden har någon saklig invändning mot kärandens anspråk ellerej. Man skulle med en sädan lösning la bort all bevisprövning från densummariska processen och i stället låta den prövningen ske inom ramen för ettskriftligt iredskodomsförfarande i den ordinära processen. En reform i denriktningen kräver emellertid ytterligare överväganden som inle lämpligen kangöras i detta sammanhang. Jag avser att låta remittera endepartementspromemoria där de nu antydda tankegångarna utvecklas. motiverade bestridanden i den summariska processen fär övervägas ytterligarei belysning av vad som kommer fram i det sammanhanget. 2.2.5 De s.k. domstolsärendenas koppling tilltvistemålsprocessen Huvudpunkterna i min bedömning Den särskildalagen om handläggningen av domstolsärenden (ärendelagen) behålls tills vidare.En generell översyn av regelsystemet bör göras i elt senare sammanhang. Inga ändringari ärendelagens handläggningsregler föresläs . Enligt RB handläggs tvistemål och brottmål. Vid balkenstillkomst konstaterades att det fanns vissa typer av frågor, som skullehandläggas av domstolarna men för vilka för tvistemål inle ansågspassa in, främst därför alt det fanns behov av ett enklare handläggningssätl ändel med förberedelse och huvudförhandling. För handläggningen av dessa frågortillskapades ärendelagen. Enligt I § avser lagen "ärenden angåenderättsvård, som allmän underrätt har att upptaga självmant eller efler ansö- kan och som ej enligt lag eller författning skolahandläggas i den för Prop. 1986/87:89 tvistemål eller brottmål sladgade ordningen,dock ej ärenden som angå straff eller annan med brott förenad påföljd".Enligt ärendelagen handläggs vill skilda frågor, t, ex, bouppleckningsfrågor,förmynderskapsfrågor och vissa frågor rörande vårdnad om barn. Pä senare år harnya grupper av frågor enligt uttrycklig föreskrift i resp. författning kommitatt handläggas enligt ärendelagen. Ett exempel är frågor rörandebetalningsskyldighet för felparkeringsavgifl. Förfarandel enligt ärendelagenvar ursprungligen i första hand tänkt för ansökningsärenden där del normaltinte finns någon motpart till sökanden, men förfarandet har i allt högre gradkommit att omfatta även grupper av frågor, l.ex. felparkeringsärendena ochvärd-nadsärendena, där generellt sett två parter står emot varandra. RU har föreslagit att de nuvarande domstolsärendena skallfölja och alt den särskilda ärendelagen skall upphävas. Dettaförslag har kritiserats av ett fiertal remissinstanser, bl.a. frändomstolshåll. De anser att ärendelagen fungerar bra och att man med den föreslagnaordningen riskerar en omständligare ordning för frågornas hantering än förnärvarande. Vidare har sagts att RU inte tillräckligt belyst konsekvenserna avförslaget för olika typer av ärenden. För egen del häller jag med utredningen om atl det i vissafall är svårt att uppfatta några sakliga skillnader mellan en de! frågor som handläggs som tvistemål enligl RB och andra mycket likartade frågor somhandläggs enligt ärendelagen. Jag syftar då närmast på de fall där man i desistnämnda frågorna generellt setl har en tvä- eller fierparlssituation, förvilken typiskt sett är avpassade. Det enda rationellaskäl man kan ha haft för att låta frågorna handläggas enligtärendelagen skulle i sä fall rimligen vara att förfarandet enligt ärendelagenger möjlighet till avgörande pä handlingarna. Om man nu inför en sådanmöjlighet i tvistemål som handläggs enligt RB, bör del vara principielltrikligt att dessa ärendegrupper förs över till handläggning enligl RB, eftersomdet är ett intresse att ha så långt möjligt gemensamma regler för allhandläggning. En helt annan fråga är emellertid om del dessutom ärlämpligt atl låta även de ärenden som typiskt sett är av enparlskaraktär, dvs.där det inte finns någon motpart, gå över till att handläggas enligt RB:sregler. Detta kan visserligen som utredningen hävdar vara tekniskt möjligt, mendet kräver ganska omfattande ingrepp i RB:s system, och som kommit fram vidremissbehandlingen har utredningen inte anvisat tillfredsställande lösningarpä alla uppkommande problem. Vad som har kommit fram under remissbehandlingenhar också övertygat mig om atl de reella vinster man skulle kunna göra genomatt överföra dessa ärenden till RB:s område och sålunda upphäva ärendelagen ärtämligen ringa. Mot denna bakgrund finns det enligt min mening intetillräckliga skäl att nu slopa ärendelagen och göra om RB så att den passar inpå alla de nuvarande ärendena. På lite bör emellertid frågan omärendenas handläggning tas upp ur ett vidare perspektiv. Del kan därvid bliaktuellt att överväga om inte de ärenden som handläggs enligt ärendelagen kanfördelas på RB resp. förvaltningslagen. Med detta ställningstagande återstår frågan om det ärpåkallat att i 89 avvaktan på en generell översyn göra några ingrepp iärendelagens hand- Prop. 1986/87:89 läggningsregler. Vad som har förekommit idetta lagstiftningsärende har gett mig intrycket alt det i stort setl intefinns någol reformbehov såvitt avser ärendelagenshandläggningsregler. Frän nägot häll har emellertid framförts önskemål om enutökning av möjligheterna atl avgöra mål med ensamdomare med sikte pä vissaenkla fall. Med anledning av detta vill jag säga följande. Domförhetsreglerna i 6 § ärendelagen är uppbyggda kring enhuvudregel att del är tillräckligt med en domare ensam men att en störresammansättning (tre lagfarna domare eller en lagfaren domare och nämndemän)skall delta vid avgörande av ett ärende, dels obligatoriskt i vissa typer avärenden och dels i alla typer av ärenden så snart det föreligger en tvislmellan tvä parter. Med tanke bl.a. på atl utvecklingen pä tvislemålsomrä-detgätt mol en allt vidare endomarkompetens i enklare mål kan denna reglering, somi princip slätt oförändrad sedan 1940-ialet. framstå som föråldrad. Härtillkommer att ärendelagens regler om domförhet tekniskt framstår som onödigtkrångliga. Det finns enligt min mening sålunda skäl som talar för enförenkling av domförhetsreglerna efter mönster av vad som gäller i tvistemålenligt RB. Att direkt göra i fråga om domförhet tillämpliga låtersig emellertid inte utan vidare göra, eftersom del processuella systemet ärolika uppbyggt i tvistemål resp. domstolsärenden. Jag tänker då framför allt påatt RB:s uppdelning i förberedelse och huvudförhandling saknas i ärendelagen.Överväganden rörande domförheten i ärenden kan därför knappast ske utan ennärmare genomgäng av förhållandena i olika typer av ärenden. Avremissyttrandena över RU:s belänkande framgår att man vid domstolarna inleupplever reformbehovet på detta område som trängande. Mol den bakgrunden, ochmed tanke pä att RU överväger andra frågor rörandetingsrätternas sammansättning, talar övervägande skäl för att domförheten iärenden tas upp först i samband med den översyn av ärendelagen somjag nämndenyss. 2.2.6 Vissa lagtekniska frågor RU:s förslag innebär somjag tidigare nämnt en radikalnedbantning av del processuella regelsystemet pä Ivistemålssidan. Småmälslagen,ärendelagen, lagsökningslagen och handräckningslagen föreslås upphävda ochRB:s regler föreslås anpassade till de frågor som handläggs enligt dessalagar. Även i övrigt har för tingsrätt (42-44 kap.) iförslaget genomgått en omfattande språklig och redaktionell överarbetning. De ställningstaganden som jag gjort i det föregåendeinnebär för det första att småmälslagen kan upphävas och behövliga regler för mål om mindre värden införas i RB. Sä långt följer jag alltså RU:s tanke om en förenkling av regelsystemet. Den summariska processen lämnas däremot i enlighet med vad som sagts i avsnitt 2.2.4 utanför denna lagrädsremiss. vilket innebär alt lagsökningslagen och handräckningslagen tills vidare 90 När del gäller ärendelagen har jag (avsnitt2.2.5) kommit fram Prop. 1986/87:89 till att denna lag i avvaktan på en översynfär stå kvar i princip oförändrad. Att domstolsärendena och målen i summariskprocess alltså även fortsättningsvis skall behandlas enligt sina egna reglermedför atl det inte finns nägot behov av sä stora ingrepp i RB:s systemalik somutredningen föreslagit. En reform kan då begränsas lill de regler rörandeivistemålsproces-sen där det föreligger etl konkret reformbehov. Även en sädanmer begränsad målsättning medför visserligen alt många paragrafer framför allti handläggningskapitlen behöver ändras. Enligt min mening saknas emellertidtillräckliga skäl att enbart med anledning härav nu göra en mer övergripandespråklig och redaktionell översyn av . Frågan om en sådan översynbör komma till stånd får tas upp i ett senare sammanhang. 2.3.1 Allmänna synpunkter på reformbehovet När del gäller brottmålen är, som RU påpekar och somstyrks av vad som framkommit vid remissbehandlingen, reformbehovet ochmöjligheterna till reformer i vissa hänseenden avsevärt mindre än förtvistemålens del. Framför allt har detta förhällande sin grund i atl antaletmål om små eller enkla brott genom olika reformer sedan RB:stillkomst kommit att föras bort från domstolarnas verksamhetsområde. Möjlighethar införts för polisen att förelägga ordningsbot i fråga om ett stort antalbötesför-seelser. Området för strafföreläggande har vid flera tillfällenutvidgats. Det har också skett en omfattande avkriminalisering, ibland isamband med avgiftsbeläggning, t.ex. parkeringsavgift, skattetillägg ochmiljöskyddsavgift. Möjligheterna för åklagaren att i fråga om mindre allvarligbrottslighet besluta om åtalsunderiåtelse i stället för att väcka åtal harutvidgats genom flera olika reformer. Möjligheter tillförundersökningsbegränsning har införts. Dessa faktorer sammantagna gör att det numera finnsrelativt goda garantier för alt domstolarna inte onödigtvis skall belastas avmäl om mindre, erkända brott. Det finns därför inte tillnärmelsevis lika starkaskäl som pä Ivistemålssidan atl rikta särskild uppmärksamhet mot förenklingar ifråga om de mindre målen. Vad som är viktigt för brottmålsprocessens del är istället alt se till att i möjligaste män effektivisera och underlättahandläggningen av brottmål i allmänhet. Delvis rör det sig om motsvarandefrågor som på tvistemålssidan, delvis är det speciella brottmälsproblem. Vad som aktualiseras genom RU:s förslag är bl.a.möjligheten för rätten alt hälla förberedelse i brottmål, uppmjukning av muntlighetsprincipen,närmare bestämt frågan om införande av en möjlighet att avgöra brottmål påhandlingarna i tingsrätt, samt uppmjukning av omedelbarhets- ochkoncentralionsprinciperna i de mål som skall avgöras efter huvudförhandling.Jag skall också gä in på frågor rörande handläggningen av mål om enskiltanspråk i anledning av brott samt slutligen också beröra reglerna om förening(kumulation) av åtal. Jag kommer också att ta upp två specieUa frågor somaktualiserats av 91 utredningen,nämligen frågan om införande av jourdomslolar för att avgöra vissa brottmål ochfrågan i vad män rätten före huvudförhandlingen i ett brottmål skall hatillgång lill förundersökningsprotokollet. 2.3.2 Närmare om uppläggningen av en reform Huvudpunkterna i mitt förslag Om del är till fördel förhandläggningen av målet får den tilltalade föreläggas atl skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Möjligheten till sammanträde för förberedelse ibrottmål lagreg leras. En uttryckliglagregel införs om möjlighet för åklagaren atl sammanträda med den misstänkteinnan åtal beslutas. Tingsrätternaskall även i fortsättningen avgöra brottmålen efter huvudförhandling. 1 fråga omförfarandel vid huvudförhandling i brottmål görs i stort setl samma ändringarsom i tvistemålsprocessen. I 45 kap. RB finns vissa bestämmelser om åtgärder somrätten skall vidta efter det att åtal väckts men innan huvudförhandling hälls imålet. Man skall t.ex. utfärda stämning på den tilltalade och förelägga honomatl ange sin bevisning. Rällen kan också i mån av behov låta kompletteraförundersökningen. Det finns möjlighet att för vissa angivna ändamål hällamuntligt sammanträde före huvudförhandlingen. Nägra generella bestämmelser om förberedelse som motsvararförberedelsen i tvistemål finns emellertid inte för brottmålens del. Dettabrukar sägas bero på att målet normalt sett blir tillräckligt förberett genomförundersökningen. De fiesta mäl kan sättas ut lill huvudförhandling direktnär åtal väcks. Det sägs också att en förberedelse av den typ som sker itvistemål inte kan äga rum i brottmål, eftersom man inte kan tvinga denlilltalade lill processuell aktivitet på samma sätt som en part i etltvistemål. RU har konstaterat att det i vissa mer omfattande ellermer komplicerade brottmål finns behov av förberedande ätgärder förehuvudförhandlingen utöver dem som nämns i RB. Man kan t.ex. minska riskenför uppskov om den tilltalade redan före huvudförhandlingen genom försvararenlämnar ett skriftligt svaromål, där han kort presenterar sin inställning tillåtalet och sin bevisning. Det kan i vissa komplicerade mål finnas vinster atthämta om parterna före huvudförhandlingen träffas under rättens ledning ochundersöker i vilka hänseenden oenighet föreligger rörande åtalet; man kan genomen sådan muntlig förberedelse koncentrera huvudförhandlingen mer till destridiga punkterna och härigenom bl.a. avsevärt minska risken för att vittnenkallas till huvudförhandlingen i onödan. Mot denna bakgrund har RU föreslagit att det i 45 kap. RBinförs regler som germöjlighet till förberedelse. Domstoleh fär enligl förslagel i mån av Prop.1986/87:89 behov ålägga den tilltalade att avge skriftligl svaromål. Rällen kanockså hälla ett förberedande sammanlräde med parterna före huvudförhandlingen. Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av deallra flesta remissinstanserna. Någon remissinstans har avstyrkt förslagetunder anförande att man allmänt sett riskerar en omständligarebrottmålsprocess om man inför föreskrifter om förberedelse i brottmål. För egen del vill jag först konstatera atl det i många,kanske de allra flesta, brottmål inte behövs någon aktivitet frän rättens sidaför att -utöver att ta del av de handlingar åklagaren ger in - förehuvudförhandlingen ta reda pä den tilltalades ståndpunkt lill åtalet. Dettagäller givetvis först och främst de mäl där den tilltalade underförundersökningen har erkänt gärningen. Dessa mål kan normall sättas ul lillhuvudförhandling direkt, och rätten kan koncentrera sig pä atl se lill alttillräcklig personutredning finns tillgänglig vid huvudförhandlingen. Även mäldär den tilltalade förnekar gärningen kan sättas ut direkt tillhuvudförhandling. Den tilltalade delges dä, med kallelse tillförhandlingen, ett föreläggande att i god lid före förhandlingen tala omvilken bevisning han vill åberopa. I mer komplicerade mål kan det emellertid, somjag nyssnämnde, vara av värde att före huvudförhandlingen söka klargöra den tilltaladesståndpunkt för alt få till stånd en så effektiv huvudförhandling som möjligt.Med tanke på sådana fall kan det vara bra med en möjlighet för rätten attålägga den lilltalade att avge skriftligt svaromål eller infinna sig till ettförberedande sammanträde. Sädan förberedelse äger pä sina håll rum redan nuutan uttryckliga föreskrifter i lag. Som utredningen anför är det emellertidlämpligt att lagstiftaren ger riktlinjer för i vilka fallförberedelseinslitutet bör användas. Jag vill i det sammanhanget peka pä vikten av attåklagaren i mer komplicerade mäl i män av behov redan i stämningsansökningenbelyser åtalet utöver själva gärningsbeskrivningen i syfte att underlätta förden tilltalade och domstolen atl förbereda sig inför huvudförhandlingen. Såsker pä mänga häll redan nu med, enligl vad jag inhämtat, gott resultat. Vidarekan del i de mäl där det blir aktuellt med ett sådant förberedande sammanträdevara av stort värde om åklagaren inför sammanträdet skriftligen belyser ellerutvecklar åtalet utöver vad som kan ha skett redan i stämningsansökningen.Nägra särskilda bestämmelser i lag i de hänseenden jag nu nämnt torde intebehövas. Det bör ankomma på riksåklagaren att utfärda behövligarekommendationer. Del bör påpekas att värdet av etl förberedelseinstitut ibrottmål givetvis påverkas av den omständigheten att man i sädana mäl inte kan tvinga den tilltalade att vara aktiv i processen. För att syftet med förberedelsen skall näs krävs därför att den tilltalade frivilligt medverkar lill att precisera sin ståndpunkt. 1 de mål där förberedelse kan bli aktuell torde emellertid den tilltalade regelmässigt vara biträdd av försvarare, och man kan under sådana omständigheter normall utgå från alt risken är relativt liten för att tillräckliga uppgifter inte skall gä att fä fram. Jag återkommer i specialmoliveringen till den närmareutformningen av Prop. 1986/87:89 bestämmelserna om förberedelse. Jag vill härbara säga att en utgångspunkt givetvis bör vara atl rätlen inle tillgriper enförberedelseåtgärd utan att i varje enskilt fall noga ha prövat det faktiskabehovet av förberedelse. Att mer slentrianmässigt sälta ut brottmål tillförberedelse skulle, som påpekats under remissbehandlingen, allvarligt äventyraeffektiviteten i brottmälsprocessen. Det är väsentligt att reglerna omförberedande åtgärder utformas på sådant sätt att det klart framgår atl sådanaåtgärder bara skall tillgripas i de mer omfattande eller komplicerade mål ivilka det finns etl påtagligt behov av det. Som framgått av det föregående fyller förundersökningen ipraktiken bl.a. det syftet atl den ger besked om parternas inställning ochdärmed minskar behovet av ytterligare förberedelseförfarande. 1 regel kan man vid slutet av förundersökningen förutseparternas ståndpunkter i det följande målet. När förundersökningen avslutas,har åtal emellertid inte väckts. Den tilltalade kan därför inte med säkerhetveta vad åklagaren kommer att yrka i rättegången. Detta kan ha betydelse ivissa mål som rör mer omfattande eller juridiskt komplicerad brottslighet. Omförundersökningen t.ex. bedrivits med utgångspunkt från atl den misstänktegjort sig skyldig till ett visst brott, som han förnekat, kanske åklagarensedermera finner skäl att ålala med annan brottsrubricering. Det kan då länkasatl den tilltalade inte har nägon invändning mot det väckta åtalet, något somalltså förundersökningen inte ger besked om. Om något klarläggande av dentilltalades ståndpunkt inle sker, kan följden bli atl onödig bevisning läggsfram vid huvudförhandlingen. Och omvänt kan en tilltalad, som underförundersökningen erkänt en på visst sätt rubricerad gärning, ha invändningaroch vilja åberopa bevisning om åklagaren i åtalet rubricerar gärningenannorlunda. Den nu berörda frågan har diskuterats av den inom RU:s ramarbetande s.k. förundersökningsgruppen i promemorian (Ds Ju 1979:15) Översyn avutredningsförfarandet i brottmål (s. 117). Gruppen föreslår där att del i 23kap. 18 § RB införs en bestämmelse som lämnar möjlighet för åklagaren att innanåtal beslutas sammanträda med den misstänkte och i förekommande fall hansförsvarare. Syftet med sammanträdet är att den misstänkte skall fä lillfälleatt klargöra sin inställning till de påståenden som åklagaren ämnar göra irättegången. Åklagaren kan då i sin tur förenkla rättegången genom att i åtaletla hänsyn lill den misstänktes inställning. Även bevisfrä-gor bör diskuteras.Också den misstänktes inställning till eventuella skadeståndsanspråk bör tasupp. Det förutsätts att sammanträde av detta slag behövs bara dåförundersökningen är omfattande eller gäller brott av svårbedömd beskaffenhet.Gruppens förslag har ännu inle föranlett lagstiftning. RU konstaterar att det från effektivitetssynpunktsjälvfallet är bättre all parterna redan före rättegången träffas och klargör sina ståndpunkter än att elt sammanträffande mellan parierna sker först sedan rättegång inletts. Om situationen klargörs redan på det förprocessuella stadiet, kommer onödigt material aldrig atl behöva dras in i processen; målet blir"renare" redan från början. För tvistemål, där processen normalt förs mellan tvä 94 enskildaparter, kan man inte föreskriva att .parter skall sammanträffa Prop.1986/87:89 innan processen inleds. I brottmål däremot, där det finns ett i RBreglerat förprocessuellt förfarande, skulle en regel av del slag somförundersök-ninsgruppen förordat vara lätt alt passa in. Av dessa skäl föreslårRU att förslaget nu genomförs. De flesta remissinstanserna har tillstyrkt förslaget ellerlämnat det ulan erinran. Ett par remissinstanser har avstyrkt förslaget av delskälet att det redan med gällande bestämmelser är möjligt att hålla här avseddasammanlräden och all detia också sker i viss utsträckning. Den föreslagnabestämmelsen skulle därför vara onödig. För egen del vill jag framhålla att det här diskuteradeförfarandet har en funktion att fylla där det är fråga om mer omfattande ellerkomplicerade brottslighet. Det förekommer atl åklagaren i sådanamål håller ett sammanträde med den misstänkte och hans försvarare innan talanväcks. Det kan emellertid vara lämpligt att i enlighet med RU:s förslaguttryckligen lagreglera denna praxis. Bl.a. kan en lagreglering leda till enmera enhetlig tillämpning av möjligheten alt hålla etl sammanträde innan åtalväcks. Det kan på flera sätt vara till fördel för den misstänkteatt ett sammanträde av del nu aktuella slaget kommer till stånd. Man fårdärför normalt förutsätta att han medverkar frivilligt vid sammanträdet. Skulleden misstänkte i nägot fall välja att förhålla sig passiv, bör man i dettaskede inte tvinga honom att infinna sig till ett sammanträde om han är på frifot. Nägra särskilda sanktionsmedel är därför inte nödvändiga i detta sammanhang. Avgörande på handlingarna i tingsrätt Innan en tingsrätt dömer i ett brottmål, måste rättenenligl gällande regler hålla huvudförhandling. Undantag gäller endast förfrikännande dom efter det att åtalet lagts ner. RU har på samma sätt som förtvistemålens del föreslagit att del införs en möjlighet för tingsrätterna attavgöra brottmål efter ett rent skriftligl förfarande.