prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Det gäller mål där fastställelsetalan förs och mäl i vilkaförlikning om saken inte är tillåten (indispositiva mål). I övriga fall skallden enklare handläggningsformen enligl 42 kap. väljas, om det kan antas att enförberedelse i förenklad form är tillräcklig. Om mål som förberetts enligt 42kap. inte kan avgöras till kärandens fördel på gmndval av sådan förberedelse,kan käranden begära att målet tas upp til! förberedelse enligt 43 kap. Oavsettom målet förberetts enligt 42 eller 43 kap. skall målet avgöras enligt bestämmelseri 44 kap. Om mål avgörs på gmnd av att en part underlåtit att följa ettföreläggande eller underlåtit att inställa sig betecknas rättens avgörande somförenklad dom. Denna term innefattar såväl de nuvarande tredskodomarna som denuvarande summariska avgörandena (utslag i mål om lagsökning och handräckningsamt bevis i mäl om betalningsföreläggande). Närmareom den summariska processen Detvi sagt om en enda processform i tvistemål får inte tolkas så att allamål skall handläggas efter samma regler eller så att någon gmppering av måleninte skulle vara avsedd. Tvärtom anser vi att det är högst väsentligt att mangör en gmppering men den bör mycket starkare än den nuvarande uppdelningen it.ex. lagsökningsfall, betalningsföre-läggandefall och handräckningsfall tasikte på möjliga förenklingar när det gäller rättens hantering av målen. Demål som härvid tilldrar sig det största intresset är de enkla mål av masshanteringskaraktärsom ges in av professionella ombud med mycket stor vana eller av borgenärer med stor verksamhet. Det gäller t.ex. Hertalet inkassobyråer och ett antal större borgenärer av typen kommu nala energiverk eller parkeringsbolag. av de summariskt handlagda målen kan antas höra hit. Mål av den nu angivna typen är 267 oftastproblemfria frän handläggningssynpunkt och finns det Prop. 1986/87:89 möjligheter atl på ett enkelt sätt arrangera en övergripandesam-hällskontroll pä annat sätt än som kan ske genom domstolarna, nämligengenom datainspektionens medverkan. Inspektionen utövar tillsyn över att deberörda ombuden och borgenärerna fullgör sina skyldigheter på detinkassostadium som brukar föregå varje kravmål och enligt vår uppfattning kanman fullfölja tankarna bakom inkassolagen genom att låta dem gälla också denefterföljande summariska process som blir nödvändig i de fall betalning intesker frivilligt. Vimenar således att mål som ges in av de berörda ombuden och borgenärerna börhanteras i en enklare ordning och vi har valt att kalla de mål som är av dettaslag för blankettmål, en term som definieras i 41 kap. 4 § i vårt förslag.Förenklingarna av processen sker längs två vägar. Dels erbjuds de som använderföreskriven blankett möjligheter till vissa förenklingar när det gällerfullmakter, behörighetsbevis och avgiftsbetalning, dels kommer förblankettanvändningen atl gälla vissa regler som i stort sett syftar till altåstadkomma en god efterlevnad av den summariska processens bestämmelser.Reglerna fömtsatts bl.a. få det innehållet att borgenärerna eller ombudenåläggs att fullgöra vissa processuella skyldigheter (t.ex. att kompletteraansökningar etc.) utan en anmaning i varje enskilt fall. Vi fömtsätter atthandläggningsmtinerna i blankettmålen mycket snart kommer att anpassas tillADB-mtiner. Iett tidigare avsnitt har vi berört vissa förslag vilka syftar till att frän detegentliga tvistemålsområdet sortera bort sådana fall som inte passar där. Vilägger fram ytteriigare förslag med den inriktningen och vi skall här i korthetredogöra för några av dem. Omdet under ett summariskt skede av en process finnes tveksamt humvida ettbestridande skall anses hindra att målet avgörs summariskt, skall rätten enligtvårt förslag skriftligen eller per telefon undanröja oklarheten. Detta ledertill ett visst merarbete under det summariska skedet av processen men förslagetligger väl i linje med våra förslag i övrigt. Vi menar nämligen att det ärbättre att satsa vissa ytterligare resurser på den summariska processen om mandärigenom kan undgå att satsa motsvarande eller större resurser på en egentligtvistemåls-rättegång, vilket skulle vara alternativet. Ett liknande synsätt harvi när det gäller rättens verksamhet för att efter ett eventuellt bestridandefrån svaranden få käranden att komplettera ansökningen innan målet går vidarelill egentlig tvistemålshantering. Vi menar att en sådan komplettering måsteske och att kraven på käranden mäste sträcka sig minst lika långt som om dennebegärt att få målet redan inledningsvis handlagt i en egentlig rättegång. Viföreslår att rätten skall kunna avvisa ansökningen om käranden inte följer etlföreläggande att komplettera ansökningen till en tillfredsställande nivå. Vivill redan nu nämna att rättens arbete med atl få ansökningarna kompletteradeinte behöver bli särskilt betungande. Detta hänger samman med att omkring 80 %av de summariska fallen kan beräknas bli blankettmålsfall, vilka inte kommeratt kräva mycket av kompletterande åtgärder från rättens sida. Andraregler med det fömt angivna syftet gäller bl.a. de talrika fall i vilka man med det nuvarande regelsystemet måste låta målet gå vidare till egentlig process därför att parterna inte är överens om kostnaderna -"° förden summariska rättegången eller därför att parterna är oense i mera Prop.1986/87: 89 formella hänseenden. Dessa mål bör kunna av genom att man imotsats till vad som gäller tillåter en förnyad summarisk omgång. Ökat utrymme för avgörande av mål utan huvudförhandling Enligtgällande regler finns endast mycket begränsade möjligheter för tingsrätternaatt avgöra mål utan huvudförhandling, dvs. efter ett skriftligt förfarande.Grovt sett kan man säga att tvistemål som följer alltid måsteavgöras efter huvudförhandling, så snart parterna är oeniga i något hänseende.Småmälslagen öppnar däremot möjligheter till ett rent skriftligt förfarandeäven i tvistiga fall. När ett brottmål skall avgöras i sak är huvudförhandling bortsett frän vissa undantagsfall obligatorisk. Muntlighandläggning är i regel dyrare än skriftlig. Enligt vår mening bör man därförta till vara de möjligheter som finns att undvara huvudförhandlingar i de falldär muntligheten framstår som onödig. Vi anser att man i såväl tvistemål sombrottmål kan avsevärt öka utrymmet för skriftlig handläggning, dvs. för attavgöra mål på handlingarna, utan att rättssäkerhetsaspekterna åsidosätts. Engmndläggande för tvistemål och brottmål gemensam fömtsättning för att ettavgörande på handlingarna skall få ske bör enligt vår mening vara atthuvudförhandling inte behövs för utredningen i målet. Huvudförhandling skallenligt förslaget således alltid hållas när muntlig bevisning t.ex. ettvittnesmål skall tas upp eller när det är till fördel för utredningen attparterna fär muntligen utveckla sin talan eller plädera. Vidare föreslåsparterna få ett mycket stort inflytande över valet av handläggningsform. Ibrottmål skall huvudförhandling alltid hållas, om någon part begär förhandling.1 tvistemål föreslås rätten däremot få vissa möjligheter att i uppenbara fallgå emot en parts begäran om huvudförhandling. När det gäller brottmål måstedet också vara en fömtsättning för att det skriftliga förfarandet skall fåtillämpas att det inte kommer i fräga att ådöma mer ingripande påföljd. Isådana fall behövs huvudförhandlingen nämligen praktiskt taget alltid för attlämplig påföljd skall kunna bestämmas. Avgörande på handlingarna föreslåsdärför kunna ske endast när det inte är aktuellt att döma till annan påföljd änvillkorlig dom och/eller böter. Ett sådant avgörande kan enligt förslaget ocksåäga mm i vissa fall när rätten skall förordna att en tidigare ådömd påföljdskall avse ytterligare brott. En annan fömtsättning för avgörande pähandlingarna bör i brottmål principiellt sett vara att den tilltalade erkäntgärningen. Föreligger inte nägot erkännande, får huvudförhandling underlåtasendast om det är uppenbart att förhandling inte behövs. Effektivare ledning av processen från rättens sida Somvi tidigare nämnt har vi sett som en av våra främsta uppgifter att överväga på vilka sätt rättens ledning av rättegångsförfarandet kan effektiviseras. En förbättrad processledande verksamhet, som syftar till att åstadkomma snabbare och billigare avgöranden, innefattar såväl -,q materiella som formellafrågor. Ett av de viktigaste ochmest omdiskuterade ämnena på processrättens Prop. 1986/87: 89 område de senastedecennierna är frågan om rättens materiella processledning, dvs. frågan i vadmån rätten skall vara aktiv för att berika eller begränsa processmaterialet. Enöversyn av gällande regler om materiell processledning har enligt vår meningtett sig befogad av flera skäl. Dels är det naturligtvis angelägel att övervägaom nuvarande regler är ägnade att garantera en effektiv process. Dels är enöversyn behövlig med hänsyn till att praxis f.n. är mycket skiftande inomdomarkåren. Ytterligare elt skäl för en översyn är att RB och småmälslageninnehåller olika regler för materiell processledning. Enutgångspunkt för en diskussion om materiell processledning måste enligt vårmening vara rättens slutliga ansvar för utredningens fullständighet. Idispositiva tvistemål (de flesta förmögenhetsrättsliga mål) är det på gmnd avparternas avtalsfrihet i stort sett deras egen sak att bestämma vilkenomfattning processen skall få och vilken utredning som skall ske. Man bmkartala om att förhandlingsprincipen skall tillämpas. I dessa mål måste därförprocessledningen i princip begränsas till att utröna vad part verkligen vill irättegången. Men i de indispositiva tvistemålen (främst familjemålen) och ibrottmålen måste rätten anses ha ett beroende på målets beskaffenhet visstslutligt ansvar för att utredningen blir tillräcklig. Processledningen måstedå kunna gå längre än i de dispositiva målen och inriktas på att få fram erforderligutredning, om parterna inte förmår det själva. Materiellprocessledning är, som vi tidigare nämnt, väsentiig för att i olika hänseendeneffektivisera rättegången. Men en aktiv processledning är också förenad medvissa risker. Domaren kan, om han hjälper den ena parten, utsätta sig förmotpartens misstanke om partiskhet. Denna risk kan motverkas på flera sätt.Vidare är parterna de som normalt bäst kan målet. Griper domaren in iutredningen på ett olämpligt sätt, är det risk att rättegängen inte hålls inomde ramar parterna avsett. Han bör därför normalt låta parterna själva skötamålet i första hand, och själv ingripa bara om det behövs. Förde dispositiva tvistemålens del är processledningens mål som sagt att ta redapå parternas vilja. Men med hänsyn till vikten av att domstolen uppfattas somobjektiv och till risken för onödigt vidlyftiga eller snedvridna processer börganska snäva gränser sättas för domarens undersökningsplikt. När det gällerparternas yrkanden och åberopanden bör domaren normalt ingripa bara för attavhjälpa otydlighet eller ofullständighet eller för att utröna nära till handsliggande omständigheter, där det framstår närmast som ett misstag att partinte gjort något yrkande eller åberopande. Närdet gäller bevisningen bör domaren söka få varje bevistema preciserat och verkaför att principen om det bästa bevismedlet tillämpas. Han bör i uppenbara fallkunna tala om att part behöver bevisa sina påståenden och att åberopadbevisning är otillräcklig. indispositiva tvistemålen har rätten, som redan nämnts, ett större ansvarför utredningen. Trots detta bör man kunna tillämpa i stort sett sammaprinciper som i dispositiva mål. Rätten bör även i indisposiliva mål vara aktivförst om parterna inte själva tar fram tillräcklig utredning. Normalt börrättens initiativ ta formen av påpekanden för parterna. Däremot bör rätlensjälv föranstalta om utredning endast som sista utväg. Äveni brottmålen bör förhandlingsprincipen normalt tillämpas. 1986/87:89 ten bör i princip ingripa endast mot otydligheter och ofullständigheter ochsöka rätta till vad som framstår som förbiseenden från parternas sida. Rättensansvar för utredningens fullständighet bör, liksom i de indisposilivatvistemålen, föranleda ingripanden endast i den mån parterna inte själva äraktiva. Det ligger i sakens natur att rätten fär ägna särskild uppmärksamhet åtden tilltalades behov av processledning, så att rättsförluster för denneundviks i möjligaste mån. Generelltsett kan avsikten med den föreslagna ordningen i fråga om materiellprocessledning såvitt avser alla målkategorier sägas vara att uppmuntra def.n. mest passiva domarna till ökad aktivitet och att sätta gränserför de mest aktiva domarnas verksamhet. För de dispositiva tvistemålens delinnebär förslaget att processledningens omfattning skall ligga på en nivåmellan den processledning som domaren f.n. förutsätts utöva i mål som handläggsenligt RB och den processledning som enligt intentionerna bakom småmälslagenskall förekomma i småmål. Detbetonas i förslaget att processledningen alltid bör ske öppet. Domaren fåralltså inte använda s.k. förtäckta ordalag vid utövningen av sinprocessledning. Processledningsreglernabör inle göras formellt beroende av om parterna företräds av ombud. Närvaronav ombud och deras juridiska kunnande får i stället bli omständigheter somautomatiskt reglerar det faktiska behovet av processledning. Våraöverväganden har sammanfattats i en regel som ålägger rätten att underförberedelsen av tvistemål allt efter målets beskaffenhet se till atttvistefrågorna blir klarlagda, att partema anger allt de vill åberopa och att iövrigt de åtgärder vidtas som behövs för att förbereda mälet till avgörande.När det gäller avgörandestadiet föreslås för såväl tvistemål som brottmål enbestämmelse, enligt vilken rätten skall se till att varje mål blir utrett eftervad dess beskaffenhet kräver. Ettämne, som har nära samband med den materiella processledningen och som ävendet varit föremål för livlig diskussion, är frågan om omfattningen av rättensförlikningsverksamhet i dispositiva tvistemål, eller med andra ord frågan i vadmån rätten skall i dessa mål vara aktiv för att söka åstadkomma en frivilliguppgörelse mellan parterna. Även i denna del föreligger flera starka skäl fören översyn av gällande regler. Sålunda finns f.n. olika regler i dettahänseende i RB och i småmälslagen. I den sistnämnda lagen föreskrivs en meromfattande förlikningsaktivitet från rättens sida än i mål som handläggs enligtRB. Även en starkt skiftande praxis inom domarkåren utgör ett starkt skäl fören översyn av gällande regler. En del domare förliker nästan alla sina mäl. Detförekommer vidare att domare verkar för förlikning i mindre lämpligasituationer och på olämpligt sätt. Det finns emellertid även domare som nästanaldrig gör någon ansträngning för att få ett mål förlikt, trots att detframstår som lämpligt. Enligtvår mening är det lagstiftarens uppgift att söka åstadkomma en mer enhetlig praxis på detta område. På gmnd av de mycket skiftande förhållanden som råder i olika mål är det omöjligt att i lagtext närmare precisera hur rätten bör förfara i olika situationer. En lagregel får därför 271 hållasmycket allmän, men istället kompletteras med omfattande motiv- Prop. 1986/87:89 uttalanden. Någon särskild regel för mål om mindre värden är enligt vårmening inte befogad. Liksom i fråga om materiell processledning gäller att detsaknas tillräckliga skäl att dra någon gräns mellan olika mål beroende påtvisteföremålets värde. Engmndläggande utgångspunkt när det gäller omfattningen av rättensförlikningsverksamhet bör enligt vår mening vara att domstolarnas huvuduppgiftär rättskipning i mer inskränkt bemärkelse, dvs. domstolarna skall i principendast medverka till sådana lösningar på inkomna tvister som står iöverensstämmelse med gällande civilrättslig eller annan lagstiftning påområdet. En viktig uppgift för domstolarnas avgöranden är att verkahandlingsdirigerande för samhällsmedlemmarna i allmänhet. Om domaren skall verkaför en förlikning mellan parterna, följer av det nu sagda att han bör inriktasig på att uppnå ett resultat som så nära som möjligt ansluter till vad entänkt dom i målet skulle innehålla. Endast om särskilda skäl föreligger, bördomaren enligt vår mening föreslå en förlikning trots att den klart strider motexempelvis gällande civilrättslig lagstiftning. En sådan situation kanföreligga när skälen för förlikning är mycket starka. Detta kan vara fallett.ex. i vissa tvister om mycket små värden och i tvister där parternas framtidarelationer är särskilt viktiga. Medutgångspunkt från det nu sagda tar vi upp frågan om i vilka mål det är lämpligtatt rätten inleder förlikningsförsök. Det finns vissa gmpper av mäl därförlikning i stort sett inte bör aktualiseras av rätten. En gmpp är juridisktklara mål. En annan gmpp är mål där en part säger ifrån att han inte vill varamed om förlikning. Ytterligare en gmpp, där förlikningsinitiativ ofta framstårsom olämpliga, utgörs av vissa mäl vari en dom endast kan innebära antingen attkäromålet helt bifalls eller att det helt ogillas. I alla andra mål än dem somnu nämnts får rätten göra en totalbedömning av om det är lämpligt attförlikningsinitiativ tas. 1 denna bedömning bör man väga in bl.a.rättegångskostnadernas storlek i förhållande till vad tvisten gäller. Förlikningsinitiativbör enligt vår mening normalt sättas in mot slutet av förberedelsen, näryrkanden och gmnder är klarlagda och det kan överblickas vad som är stridigt imålet och vilken bevisning som finns. Det kan dock i vissa situationer vara befogat att börja förlikningsförsökenbetydligt tidigare. Vadslutligen angår formerna för domstolens förlikningsarbete anser vi att domarenbör vara oförhindrad att själv ta upp förlikningsfrägan med parterna. Ompartema är villiga att förhandla under domarens ledning, kan det oftaunderlätta en förlikning om domaren redogör för fömtsättningarna för enuppgörelse. Han bör kunna uppskatta rättegångskostnadernas ungefärligastorlek, för den händelse målet går till dom, och bör även kunna diskutera derättsliga frågorna i målet. Han bör också vara oförhindrad att lägga fram egnaförlikningsförslag. Men han måste agera på ett försiktigt sätt, så att inte hanutsätter sig för risk att anses partisk. Kortuttryckt kan tanken bakom den föreslagna regleringen av rättens förlikningsverksamhet sägas vara att vissa element från RB:s och små- 272 målslagens regler smältsihop till en enhet. Från RB behålls kravet på en Prop. 1986/87: 89 prövningi det enskilda fallet om mälet är lämpligt för förlikning. Men har målet gåttigenom detta test och befunnits lämpligt, skall domaren ges stor frihet attverka för förlikning, efter mönster från vad som f.n. gäller i småmål. Våraöverväganden när det gäller rättens förlikningsverksamhet utmynnar i en regel,enligt vilken rätten, i den mån det är lämpligt med hänsyn till måletsbeskaffenhet och övriga omständigheter, under förberedelsen av ett dispositivttvistemål skall verka för att parterna förliks. Vi föreslår ocksä en uttryckligbestämmelse om att rätten inte får fortsätta föriikningsverksamhet, om detframgår att någon av parterna vill ha målet prövat. Ivissa fall kan de gränser som måste sättas för domarens aktivitet päföriikningsområdet hindra att han kan åstadkomma en frivillig uppgörelsemellan parterna, trots att en sådan framstår som sakligt sett befogad frånolika synpunkter. I sådana fall kan det vara lämpligt att rätten förordnar enfristående särskild medlare, som kan angripa problemen på ett avsevärt merfömtsättningslöst sätt än domaren. En möjlighet att utse en sådan medlare finnsredan enligt nu gällande regler, men används ytterst sällan. Enligt vår meningfinns det inte så få fall där man kan anta att en särskild medlare har godafömtsättningar att få till stånd en upplösning av tvisten till en betydligtlägre kostnad än om målet skulle gå till dom i vanlig ordning. Det behöver intealltid gälla en förlikning av hela tvisten. I vissa fall kan även en"upprensning" av mälet genom att uppgörelsen träffas i vissa delarvara av stort värde som ett medel i strävandena att begränsarättegångskostnaderna. Medtanke på de mål där processekonomiska vinster av det nu nämnda slaget kanuppnäs, finns det enligt vår mening skäl att uppmuntra till en ökad användningav institutet särskild medlare. Vi föreslår i detta syfte att medlare skall fårätt till ersättning av allmänna medel för sitt arbete. I gengäld bör medlarefå förordnas endast om det i det enskilda fallet finns skäl att anta atttotalkostnaden för att lösa tvisten kan minskas väsentligt genom medlingen. Viföreslår också vissa regler som avser att göra medlarens verksamhet så effektivsom möjligt. Våraförslag i fråga om materiell processledning, förlikningsverksamhet och medlinginnebär att nuvarande regler på dessa områden byggs ut och preciseras. Syftetmed detta är bl.a. att klart uttrycka rättens ansvar i fräga om ledningen avrättegången. Vi föreslär fiera andra regler som avser att medverka till attdetta syfte uppnäs. Som exempel kan nämnas att i kapitlet om annan förberedelse(43 kap.) föreslås en preciserad regel om vad som skall ut under förberedelsen.Enligt denna skall bl.a. parternas yrkanden och grunder preciseras, uppgifterom bevisning lämnas, behovet av ytterligare utredning klarläggas ochmöjligheterna till förlikning prövas. Vidare sägs att rätten har skyldighet attdriva förberedelsen med inriktning på ett snabbt avgörande av målet. Ensärskild regel ger uttryck för principen att parterna inte har rätt att påkallalängre uppehåll i handläggningen utöver vad som följer av reglerna omvilandeförklaring. 1syfte att åstadkomma ett snabbt avgörande av målet föreslås rätten vidare få en principiell skyldighet att möjligt efter anhängiggö- 273 18 1986/87. randet av ett mål upprättaen plan för målets handläggning. En sådan Prop. 1986/87: 89 plan skallupprättas i samråd med parterna och skall innefatta inte endast entidsplanering utan rätten bör i planen även sätta sig in i vilka frågor det ärsom skall lösas i målet. Ävennär förberedelsen kommit in i ett senare stadium är det självfallet angelägelatt rätten ser som sin uppgift att handläggningen kan inriktas på ettavgörande. Vi föreslår därför en regel enligt vilken rätten åläggs att motslutet av förberedelsen göra vad vi i motiven kallar en summing-up, alltså ensammanfattning av parternas ståndpunkter i målet, såsom de uppfattas av rätten.Parterna skall sedan få tillfälle att yttra sig över sammanfattningen. Förberedelsenär därefter i princip avslutad och mälet skall avgöras. En summing-up är avvärde inte bara som ett medel att tvinga fram ett initiativ från rättens sidaatt avsluta förberedelsen, utan även därför att den ger parterna möjlighet attkontrollera att rätten uppfattat deras ståndpunkter på ett korrekt sätt. Ökad flexibilitet i regelsystemet Somvi tidigare nämnt har en av huvudinvändningarna mot det nuvaranderättegångsförfarandet enligt RB varit att det ansetts lämna ett alltför litetutrymme för att anpassa handläggningen till förhållandena i det enskilda mälet.Åtskilliga av våra förslag syftar till att tillmötesgå kritiken pä denna punkt.I det följande skall några av dessa förslag redovisas. Vihar redan berört den föreslagna utvidgningen av möjligheterna att avgöra mål pähandlingarna, dvs. utan att hålla huvudförhandling. Det bör i detta sammanhangbara tilläggas att vi även när det gäller förberedelseskedet i tvistemålföreslår en mer nyanserad reglering än den som f n. finns i R6 i fråga om avvägningenmellan skriftlig och muntlig handläggning. Sammanträde för förberedelse skallenligt förslaget sålunda hållas, om det kan antas att förberedelsens syftedärigenom främjas. Under förberedelse i förenklad form är handläggningendäremot i princip skriftiig enligt förslaget. För brottmålens del föreslås enuttrycklig möjlighet till skriftlig och i vissa faU muntlig förberedelse. Detbör här ånyo påpekas att vi föreslär att i RB införs regler som gör det möjligtatt i vissa fall ersätta muntliga inställelser med telefonsamtal.