prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Sedan utredningen avgav sitt förslag, har irättshjälpslagen införts en regel, enligl vilken allmän rättshjälp inte färbeviljas i en rättslig angelägenhet, om frågan om rättshjälp kan anstå tilldess en annan rättslig angelägenhet, vari anspråket stöder sig pä väsentligenlikartad grund, har avgjorts slutligt (8 § första stycket 7). Med stöd av dennas.k. pilolmålsregel har man, enligt vad jag inhämtat, i praktiken kunnatbemästra en stor del av de problem som varil förbundna med deparallella rättegångarna. Den nya regeln i rättshjälpslagen botar emellertid inlealla brister. Bl.a. innebär den ingen lösning av kostnadsfrågan när det gällerparter som normalt inte kan fä rättshjälp, l.ex. juridiska personer ochenskilda näringsidkare saml fysiska personer med höga inkomster. Enligt minmening finns del därför fortfarande goda skäl att söka åstadkomma en generelllösning på problemet. Den av utredningen anvisade vägen har vunnit enfullständig anslutning vid remissbehandlingen. Även jag anser detta vara en bralösning och förordar att den genomförs. Som utredningen föreslär bör behövligaregler införas i 14 kap. RB, lämpligen i en ny 7 a §. Jag återkommer ispecialmotiveringen till vissa tillämpningsfrågor. Huvudpunkterna i mitt förslag Någon regel som ökar domstolarnas möjligheter attkvitta par ternas rättegångskostnader införs inte. 1 tvistemål ommindre värden, som från börian handlagts i den summariska processen, fårkäranden ökad rätt till ersättning, om rättegången endast utmynnar i entredskodom mot svaranden. Omfattningen avrättens skyldighet att på eget initiativ pröva parternas kostnadsyrkandenmarkeras genom en ny lagregel. Jaghar tidigare (avsnitt 2.2.1) kommit fram till att den nuvarande kostnadsregleringeni småmälslagen i princip bör behållas för mäl om små värden. Jag har i detsammanhanget ocksä förklarat att jag inte kan ställa mig bakom utredningensförslag om en särskild möjlighet till kvittning av rätlegängskostnaderna ikonsumenlmäl. Här återstår nu atl behandla ett par andra frågor röranderätlegängskostnaderna och handläggningen i domstolarna av kostnadsfrågorna. Del har i den processrältsliga debatten höjtsröster för all man borde öka domstolarnas möjligheter att kvitta parternasrättegångskost- nåder i defall där det framstår som obilligt att låta den föriorande parten Prop.1986/87:89 betala den vinnandes kostnader, bl.a. i vissa fall där båda parterbär lika stort ansvar för alt en tvist uppkommit. Även utredningen har berörtdenna fräga men kommit fram till att någon kvittningsregel - bortsett frän dentidigare berörda regeln för konsumenlmäl inte bör införas. För min del anser jag i likhet med utredningen ochremissinstanserna att huvudregeln om att den förlorande parten skall ersättaden vinnandes rättegångskostnader fyller flera viktiga funktioner. Först ochfrämst är den givelvis av stor betydelse frän reparativ synpunkt för denvinnande parten. Vidare verkar den hämmande på presumtiva parters vilja attöppna process med obefogade eller svagt grundade ståndpunkter som underlag.Den bidrar också till att skapa en förhållandevis god förutsebarhet när detgäller kostnaderna för en process. Regeln minskar även riskerna för tidsödandeargumenlation och bevisföring från parternas sida i kostnadsdelen. Vad som har förekommit i detia ärende har övertygat mig omatt del är svart atl utforma en möjlighet till kvittning som utgår frånnågorlunda fasta kriterier. Man är i stället hänvisad till alt ge domstolarnaen mer generellt utformad möjlighet att kvitta kostnaderna efter enskälighetsbedömning. En sädan regel skulle, somjag ser del, medförastor risk för en utveckling mot att huvudregeln om lappande partskostnadsansvar skulle föriora alltför mycket i betydelse, med de nackdelar somenligt vad jag antytt skulle följa. Mot den bakgrunden instämmer jag iutredningens bedömning att någon allmän kvittningsmöjlighet inte bör införas. Kostnadsansvaret vid försumlig processföring i mål ommindre värden Som jag kommit fram till i avsnitt 2.2.1 bör man när detgäller mål om mindre värden (under ett halvt basbelopp) ha kvar principen attersättning till vinnande part för ombudsarvode och egen tidsspillan inte skallutgå. Jag nämnde tidigare att ett av problemen med denna princip är att den kaninbjuda mindre nogräknade gäldenärer att grundlöst bestrida borgenärens ansökani summarisk process i förhoppning om atl borgenären skall anse det ickeekonomiskt motiverat med hänsyn till kostnadsbilden att hänskjuta målet tillrättegång. En möjlighet att komma till rätta med detta skulle vara att på någotsätt bygga ut gäldenärens ansvar för borgenärens rättegångskostnader i dessasituationer. En lösning som man i detta sammanhang kan överväga är attge den part, på vars begäran ett mål om mindre värden i summarisk processhänskjuls till rättegång, en vidgad rätt till ersättning för ombudsarvode ellereget arbete i de fall där gäldenären bestritt betalningsskyldighet mol bättrevelande. Ett enkelt sätl alt fä en avgränsning skulle då vara att ta sikte påde situationer där rättegången endast utmynnar i en tredskodom på den grundenatl gäldenären uteblir från en förhandling eller underlåter att komma in medett skriftligt svaromål som uppfyller lagens krav. En sådan utvidgad räll lill kostnadsersättning börborgenären kunna utnyttja antingen för att yrka arvode för ett ombud som han sänt till förhandlingen eller låtit utforma en rättegångsskrift eller för att yrka ersätt ning för egen inställelse eller eget arbete med en rättegängsskrift. inleförutsebarheten i fråga om kostnaderna iskall minska alltför mycket Prop.1986/87:89 bör manhär kunna tänka sig någon form av taxereglering. bör enframkomlig väg vara all ge borgenären räll lill ytterligare elt belopp av sammastorleksordning som han kan få ut under den summariska Mol en sädan lösning kan man visseriigen komma med invändningarav typen att den bryter systemet och att det inle finns några sakliga skäl altmedge borgenären rätt lill ersättning för ombudsarvode just i de fall som frånjuridisk synpunkt är enklast, dvs. dem där gäldenären egentligen inte har någongrund för sitt bestridande. Sådana invändningar väger emellertid enligl minmening lätt mot det faktum att en regel av det diskuterade slaget ger detredskande gäldenärerna en sådan kostnadsmässig nackdel av ett grundlöstbestridande att man bör komma till rätta med åtminstone en del av det missbruksom förekommer pä detta område. Motsvarande möjlighet för domstolarna att döma ut högreersättning än den normala bör gälla även när ett mäl om mindre värde isummarisk process las upp i rättegäng efter återvinning. Däremot finns enligtmin mening inle tillräckliga skäl atl införa sädana koslnadsregler i de fall dätalan väckts genom ansökan om stämning. Handlägg/ungen av kostnadsfrågan Rättegångskostnaderna är underkastade parternasförfoganderätt i så måtto att rätten får döma ut kostnadsersättning endast påyrkande av part och inte får döma ut högre belopp än vad parten yrkat. - om jagtills vidare bortser från de fall där allmän rättshjälp förekommer bunden av ett uttryckligt medgivande från en partatt utge viss kostnads ersättning till motparten. 1 praktiken är del sällsynt att parterna yttrar sig övervarandras kostnadsyrkanden. RU anför atl det i varje situation där ettkostnadsyrkande inte uttryckligen medgivits av motparten måste åligga rätlenatt bedöma om kosinadsyrkandel ligger inom ramen för vad som är skäligt för attta till vara partens rält, dvs. för vad som skall utdömas i kostnadsersättningenligl 18 kap. 8 §. Enligt utredningen är det också rättens skyldighet att,oavsett om motparten lar upp frågan eller ej, överväga om det är aktuellt atttillämpa de särskilda reglerna om kostnadsfördelning vid försumligprocessföring (18 kap. 3 8 första stycket och 6-7 §8). Utredningen föreslår attbestämmelserna i 18 kap. 14 § förtydligas för att klargöra detta. Härigenomskulle man kunna uppnå att reglerna om kostnadsansvar vid försumligprocessföring utnyttjas mer effektivt än . Jag villtill att hörya med ställa mig bakom RU:s åsikt alt det är viktigt att domstolarna i den utsträckning det är sakligt befogat utnyttjar möjligheter na att ålägga en part elt särskilt kostnadsansvar om denne varit försumlig i sin processföring. De uppgifter RU hämtat in tyder på att reglerna inte används i tillräcklig omfattning. Detta torde knappast bero på att kostnads reglerna som sådana är olämpligl utformade. En viktig förklaring kan i stället vara att rätten inte anser sig kunna la upp frågan om kostnadsansvar när inte motparten aktualiserat den. I denna del vill jag anföra följande. Det torde inte råda något tvivel om att tanken bakom RB:snuvarande Prop. 1986/87:89 regler är all prövningen av vilka kostnader somskäligen varit påkallade och av om försumlig processföring föreligger skallgöras av rätlen ex officio, dvs. oberoende av parts yrkande i denna del (jfrGärde m.fl.. Nya , s. 218). Parternas rätt atl disponera överrättegångskostnaderna sträcker sig alltså endast sä långt att de har möjlighetall genom yrkanden och medgivanden ange den beloppsmässiga ramen för rättensprövning. Inom denna ram har rätlen full frihet att fördela kostnaderna efterde riktlinjer som ges i 18 kap. RB. En särskild fräga är vad ett medgivande från en part ikoslnadsdelen har för verkan. Del fall som utredningen tar upp - atl en partuttryckligen och förbehållslöst medger motpartens koslnadsyrkande - synesvisserligen frän juridisk synpunkt inte innebära några svårigheter. Domstolentorde i detta fall vara bunden av medgivandel. Det lär emellertid vara sällsyntall ett kostnadsyrkande medges pä detta sätt. 1 den mån ett formellt medgivandeöver huvud tagel sker, torde det vanliga vara alt det yrkade beloppet medgesför den händelse parten förlorar målet. Betydligt mer frekvent är säkert attparierna förklarar sig lämna varandras koslnadsyrkanden "utanerinran" e.d. Del framstår inte sällan som oklart vad parten egentligenavser all äta sig genom ett sådant uttryckssätt; självfallet bör det dä åliggarätten atl utreda detta. Om en part förklarar sig medge att betala det av motpartenyrkade beloppet under förutsättning att denne vinner målet, synes det enligtmin mening svårt atl hävda atl domstolen generellt sett har rätt atl trotsmedgivandet fördela kostnaderna pä ett annat sätt eller att döma ut ett lägrebelopp än det yrkade. Om man bortser frän den situationen, bör som jag tidigaresagt principen vara att domstolen har att ex officio bestämma om fördelningeninom ramen för de yrkade beloppen. Reglerna om kostnadsansvar vid försumlig processföring ochom atl endast behövliga rättegångskostnader är ersättningsgilla fyller vikligafunktioner för att förmå parierna till lojal och rimlig processföring. Enförutsättning för att reglerna skall fylla sin uppgift är emellertid attparterna upplever att de kommer till tillämpning i praktiken. Frän denna synpunkt är det, som RU påpekar, olyckligt omparterna litar på domstolens officialprövning i kostnadsdelen somdomstolen, å sin sida, inle tar upp frågan om kostnadernas fördelning om inleparterna pä nägot sätt själva aktualiserar den först. För atl undanröja allaoklarheter om var ansvaret ligger, kan det vara lämpligt atl i enlighet medförslagel införa ett tillägg till 18 kap. 14 8 som tydligare markerar omfattningenav rättens prövningsskyldighet. Som påpekats under remissbehandlingen kan det varamissvisande att som i förslaget göra undantag för alla fall där ettkostnadsyrkande uttryckligen har medgetts. Många typer av kostnader, bl.a. irättshjälpssammanhang, är ju undandragna parternas dispositionsrätt ellerinnehåller indispositiva moment. Med tanke pä bl.a. delta bör lagtextenformuleras något mindre kategoriskt. Rätttill ersättning av aUmänna medel i vissa fäll har i domslolspraxis mestadels ansetts all densom vill ha ersättning av allmänna medel av en domstol för att ha medverkat ien rättegång vid domstolen måste framställa anspråk på ersättning hos domstoleninnan denna avgör målet (se t.ex. NJA 1976 s. 306, 1979 s. 237 saml 1980 s. 23och 60). Som grund för denna praxis har åberopats grunderna för reglerna i 18kap. 14 § resp. 31 kap. 9 8 RB. RU har anfört att utredningen för sin del anseratl nägon grund för att anse ersättningsrätten försutten enbart av det skäletatt domstolen avgjort mälel inle föreligger. Utredningen menar att man börinföra lagregler som gör del klart att rätt till ersättning föreligger även omanspråket väcks efter det att domstolen avgjort målet. Enligl minmening måste, mot bakgrund av den domstolspraxis som redovisats ovan. ansesfastlagt att som huvudregel gäller att den som väcker sitt anspråk omersättning av allmänna medel först sedan domstolen avgjort målet inle ärberättigad till ersättning från domstolen. Det kan hävdas att denna ordningslår hårt mot den som av nägon anledning har giltig ursäkt att inte komma inmed sitt anspråk redan under handläggningens gäng. förefaller detmig otillfredsställande atl öppna en allmän möjlighet till ersättning efterhandläggningens slut; en sädan skulle lätt kunna leda lill missbruk. Vad somskulle behövas är enligt min mening en s.k. ventil för de fall där giltigursäkt föreligger. När det gäller behovet av lagstiftning på denna punkt börbeaktas att HD, sedan RU avgav sitt betänkande, i ett avgörande synes ha lämnatvisst utrymme för en diskre-tionär prövning av ersättningsrätten med hänsyntill förefinllighelen av giltig ursäkt (NJA 1984 s. 179). Mot bakgrund häravanser jag att frågan om en lagreglering av de aktuella fallen tills vidare böranstå. Skulle det visa sig atl behov av lagstiftning fortfarande föreligger,kan frågan tas upp t.ex. i samband med översynen av rätishjälpslagstifiningen,till vilken frågan ändå har väsentliga anknytningspunkter. 2.4.7 Frågor rörande vite m.m. Huvudpunkterna i mitt förslag Vittnen skall ifortsättningen kallas till en förhandling vid påföljd av vite. Reglerna i RBoch förvaltningsprocesslagen om högsta belopp för viten upphävs. Flera reglerinförs för atl öka viiesinsiitutets effektivitet i rättegängen. Ur RButmönstras sådana regler rörande viten som är gemensamma med reglerna iviteslagen. Fördomstolsarbeteis effektivitet är det väsentligt att planerade och förbereddaförhandlingar kan genomföras, 1 RB finns flera sanktioner som kan tillgripasför att förmå personer som kallats till en domstolsförhandling att inställasig. Den kanske praktiskt viktigaste är vitessanklionen. flertal bestämmelser i skall rätlen vid kallelse tillförhandling förelägga Prop. 1986/87:89 den kallade atl infinna sig vid påföljdav vissl penningvile. Uteblir den kallade, kan rätlen döma ul vilet, vilketinnebär atl den kallade blir betalningsskyldig gentemot staten förviiesbeloppel. Det finns ocksä möjlighet att vid utebliven betalning förvandlavitel till fängelse enligl bötesverkstäl-lighelslagent 1979:189). Det har ofta sagts från bl.a. domslolshållatt antalet förhandlingar som måste ställas in på grund av att någon av dekallade uteblivit efter hand har ökat. Saken har ocksä varit föremål förriksdagens uppmärksamhet (se JuU 1980/81:28, rskr, 238). RU har undersöktomfattningen av problemet och funnit att av alla domstolsförhandlingari brottmål ställs in trots att alla inblandade varit behörigen delgivnakallelse. Den vanligaste situationen är alt den tilltalade uteblivit utanföregående meddelande till rätten. Nästan lika vanligt är att den tilltaladeanmält förfall före förhandlingen. Andra vanliga orsaker är att ett vittneeller en målsägande uteblivit utan att lämna meddelande eller anmäla lagaförfall. Också i de indisposiliva tvistemålen är det vanligt att förhandlingarmåste ställas in därför att parter eller andra personer inte infunnit sig. RU har föreslagit flera åtgärder för atl effektiviserasanktionssystemel. Ett förslag som rör hämtning genom polismyndighetens försorgav kallade personer har redan genomförts (prop. 1983/84:78, JuU 15, rskr. 152).Utredningen har också föreslagit ett antal åtgärder i fråga om vitesinstitutet.Jag skall ta upp dessa åtgärder lill behandling i det följande. 1 motsats till andra som kallas lill endomstolsförhandling skall vittnen normall inle föreläggas vite. 1 stället kanett vittne dömas till böter, om han inte följer etl föreläggande att inställasig (36 kap. 20 § RB). Först om målet skjuts upp till en ny förhandling, fär vittnetkallas vid viiespåföljd, RU föreslår atl man även för vittnenas del går över tillett system med direkt vitesföreläggande, Etl sådant system är, menarutredningen, mer effektivt som påtryckningsmedel i och med att den ekonomiskasanktionen beloppsmässigt anges redan i föreläggandet. Och det skäl sommöjligen skulle kunna anföras till försvar för det nuvarande systemet - att detför somliga vittnen skulle vara chikanerande atl få etl individuellt bestämtvitesbelopp utsatt i kallelsen - har enligt utredningen inte sådan bärkraft bör avstå från en reform. Man undanröjer då också den frän systematisksynpunkt märkliga konstruktionen med straff och vite för samma typ avförseelse. Förslaget har i denna del tillstyrkts eller lämnats utanerinran av alla remissinstanser. Även enligt min mening är förslaget välgrundatoch bör genomföras. Reformen kräver ändringar i bl.a. 36 kap. 7 och 20 §§ RB. Lägsta tillåtna vitesbelopp enligt RB är ochhögsta beloppet (9 kap. 8 § RB). Om ett vile dömts ut ochrätten förelåg- 124 får dock beloppet höjas till högst . Maximibe- Prop.1986/87:89 loppen har kvarstått oförändrade sedan RB;s tillkomst. I praktiken torde vitesbelopp om några hundraial kronor vara vanligast i domstolarnas kal lelser. RU menar alt domstolarna för all höja viietspåtryckningseffekt generellt sett måste använda avsevärt högre belopp än förnärvarande i kallelserna. Man föreslår att den nuvarande principen att vitetsstorlek skall bestämmas så att det i det enskilda fallet kan antas få effektskall beslå. Men man vill också föra in en skadeståndsaspekt i bedömningen avvitets storlek och föreslär att vitet alltid skall uppgå till minst det beloppsom motsvarar statens kostnader för en inställd förhandling, om den kalladeinte infinner sig. Till följd av dessa förslag bör enligt utredningen nuvaranderegler om högsta och lägsta vilesbelopp upphävas. Remissinstanserna har i allmänhet inget alt erinra mot atlvitesbeloppen generellt höjs. Flera är däremot negativa till förslaget attbestämma vitet lägst till ett belopp som motsvarar statens kostnader för eninställd förhandling. Man åberopar därvid både principiella och praktiskaskäl. Bl.a. befarar man att den föreslagna ordningen kan medföra besvär fördomstolarna, även om man - som utredningen antyder - får räkna med att någonform av taxa för bestämmande av vitesbeloppen kommer att utformas. Jag vill för min del till en börian ställa mig bakom tankenpå en allmän höjning av viiesbeloppen med bibehållande av principen av enprövning i det enskilda fallet av hur stort belopp som behövs för att få denkallade att inställa sig. Ett belopp i storleksordningen förnormalfallet kan inte te sig orimligt i dagens penningvärde. Och i speciellafall måste det enligt min bedömning vara möjligt för domstolarna att gå upptill avsevärt högre belopp. Enligl 3 § lagen (1985:206) om viten (viteslagen), somträtt i kraft , gäller som en allmän princip i fräga omvitesföreläggande att vitel skall fastställas till ett belopp som med hänsyntill vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och tillomständigheterna i övrigt kan antas förmå honom alt följa det föreläggande somär förenat med vitet. I motiveringen till denna regel framhölls (prop.1984/85:96 s. 49) att myndigheten vid bestämmandet av vitets storiek kunde lahänsyn lill tidigare ådagalagd tredska och till vad som är känt om adressatensförmögenhetsförhållanden men även till värdet av det föremål som avses medföreläggandel och till samhällsintresset av all föreläggandet vinnerefterrättelse. Det framhölls också att man på sådana områden som detförevarande normalt får räkna med en i viss mån schabloniserad tillämpning. Ett genomförande av utredningens förslag när det gällerminimibeloppen för vite skulle strida mot de allmänna principer som sålunda godtagits. Del bör enligt min mening inle komma i fräga alt för det begrän sade område som vi nu behandlar införa särskilda regler om hur vitesbe loppen skall bestämmas. medför viteslagens regler atl sådana faktorer som utredningen velat föra in i bedömningen kan beaktas i en utsträckning som förefaller mig rimlig. På grund härav och med hänsyn till de praktiska problem som del skulle medföra all på ett någorlunda realis tiskt sätt beräkna statens kostnader för inställda förhandlingar menar jag 125 altregleringen av vitesbeloppens storiek bör följa samma principer som i Prop.1986/87:89 viteslagen. En särskild fräga är om det finns anledning att ha kvaretl maximibelopp för de typer av vitesförelägganden som regleras i RB eller omman bör låta domstolarna fritt fä bestämma vitets storlek. Det bör i denna delanmärkas att det finns ett särskilt bemyndigande för domstolarnaatt i förelägganden som avses i 15 kap. 3 § (vitesföreläggande som säkerhetsåtgärd)gå över de i övrigt gällande maximibeloppen. RU har anfört att det även i frägaom s.k. editionsförelägganden enligt 38 kap. 5 § och 39 kap. 5 § kan finnasbehov av att i vissa fall överskrida maximibeloppet, en uppfattning som lämnatsobestridd under remissbehandlingen. I den generella reglering av viiesfrägor som nyligengjorts i viteslagen har några beloppsmässiga begränsningar i fräga om viietsstorlek inte gjorts, utan det har ansetts kunna anförtros åt de tillämpandemyndigheterna att själva bestämma lämpliga belopp utifrån de allmännariktlinjer som lagstiftaren meddelat. Det finns enligl min mening ingenanledning all anlägga ett annat synsätt i fråga om de viten som är aktuella,särskilt med hänsyn till del behov av att i vissa fall överskrida gällandemaximibelopp somjag talat om. Mot den bakgrunden biträder jagutredningens förslag om att om maximibelopp för viten skallupphävas. Motsvarande ändring bör göras i förvaltningsprocesslagen (1971:291).Det innebär att 40 § första stycket i den lagen kan upphävas. Utdömande av vite i vissa fall Om en person som vid vite kallats alt inställa sig lill endomstolsförhandling uteblir, skall vitet normalt dömas ut, vilket innebär attden uteblivne blir betalningsskyldig gentemot staten för vitesbeloppet. Om detfinns anledning anta att den uteblivne har laga förfall för sin underlätenhetatt inställa sig, skall dock vitet inte dömas ut (32 kap. 6 §). Enligl RUtolkas denna regel på sina håll så att vitet praktiskt taget aldrig döms ul omdet inte finns utredning om att laga förfall inte förelegat. En sådan tolkningmedför enligt utredningen att vilesinstilutet i dessa fall förlorar mycket avsin effekt. Utredningen föreslär att lagtexten förtydligas för att göra klartatt det mäste föreligga positiva indikationer på all laga förfall föreliggerför att rätten skall få underiåla att döma ut vitet. Remissinstanserna har tillstyrktlagändringen eller lämnat den utan erinran. Även jag anser en ändring av 32 kap. 6 § motiverad. Som RUhar påpekat kan förslagel i denna del emellertid leda lill att det kommer att meddelas ett större antal sakligt setl oriktiga beslut om utdömande av viten än . Detta kan i sin tur föra med sig etl ökat antal överklaganden. En annan risk som är förenad med en skärpning av kravet pä bevisning för alt laga förfall förelegat är att den som riskerar att fä ett vile utdömt kan tvingas att till domstolen inge elt omfattande material för att visa att omständigheterna verkligen varit sådana att han hafl laga förfall. För alt undvika detta vill jag ge lagtexten en annan utformning än den RU föresla git. Bl.a. föreslår jag att beviskravet för att laga förfall föreligger skärps från "förekommer anledning" till "är sannolikt". Ett annatpraktiskt problem när det gäller utdömande av vite uppstår i den situationenall den kallade personen före förhandlingen ringer till domstolen och anmälerlaga förfall.