prop · GA03157 · 1986-12-31 00:00:00 — Av den totala mängdenindustriavfall på ca 4,5 Mton som "produceras" i Sverigeberäknas ca 2 Mton kunna användas som en bränsleråvara. Detta innebär enpotentiell energiresurs av ca , beräknad som bränsleenergi. Hushållsavfallet och det brännbara industriavfallet utgörsåledes tillsammans en energitillgång som beräkningsmässigt skulle kunna ge 14TWh . Om allt brännbart avfall används som bränsle iförbränningsanläggningar med en verkningsgrad av skulle drygt kunnaerhållas i form av värme. Denna energipotential är intressant från olikaaspekter. förbränns ca 1,4 Mton avfall i ett 20-tal anläggningarvilket ger ca värme. Som jämförelse kan nämnas att för framställning avmotsvarande värmemängd i fjärrvärmeverk med koleldning skulle åtgå ca 0,5 Mtonkol. Frågan om energin i avfallet kan och bör utnyttjas iframtiden för energiproduktion är framförallt beroende av att följande tre kravkan tillgodses. © Användningen av avfallet som bränsle och energiråvarafår inte komma i konflikt med annan användning inom områden som prioriterashögre än energiproduktion. Det kan t ex gälla materialåtervinning i form avåtervinning av papper som fiberråvara. Denproducerade energin skall kunna användas på ett rationellt sätt ienergisystemen och vara ekonomiskt försvarbar. Produktionen/återvinningenav energi ur avfall måste ske på ett sådant sätt att samhällets mål uppnås närdet gäller begränsning av utsläpp och andra åtgärder för att minimera riskernaför negativa effekter på människors hälsa och miljö. Samhällets grundläggande strategi när det gälleravfallsfrågorna är att så långt möjligt tillvarata restprodukter och material.Därmed minskas de mängder som klassas som avfall och måste tas om hand försärskild behandling. Betydande insatser har också redan gjorts av stat,kommuner, organisationer och enskilda för att i störreutsträckning återanvända produkter och återvinna materi- Skr. 1986/87: 157 al,se kapitel 1. Det har skett dels genom att man byggt upp system för användningav returförpackningar, dels genom återvinning vid centrala anläggningar ochgenom källsortering. System för återanvändning av produkter är etablerade ochfungerar i stort sett bra för bl a återvinning av papper, glas och senastaluminiumburkar. De försök som har genomförts i en kommun med en mer utveckladform av källsortering av papper, glas, textilier m m tyder på att man genomsådana åtgärder kan reducera de nuvarande avfallsmängderna med upp till 15 %.Vill man ytterligare minska de mängder som måste tas om hand för förbränningeller deponering krävs sannolikt betydligt mer långtgående åtgärder när detgäller insamlingssystem, bostädernas utformning, prissättning påreturprodukter etc. De centrala anläggningar för återvinning av produkter ochmaterial som byggdes ut och har,sedan man kommit till rätta med barnsjukdomarna, visat sig fungera tekniskttillfredsställande. De produkter som återvunnits har dock inte motsvarat de kvaHtetskravsom marknaden ställt. Det har därmed blivit svårt att få avsättning för dessaprodukter. Det gäller såväl det återvunna materialet som den kompost och denbränslefraktion som framställs. Som exempel kan nämnas att produceradesdrygt RDF-bränsle (Refuse Derived Fuel), varav endast 50 000 tonkunde avsättas som bränsle i konventionella avfallsförbränningsanläggningar.Den resterande delen fick ingen avsättning utan måste deponeras. (Projektet ), som genomfördes avSvenska i samarbete med ,konstaterade i sin slutrapport att "ekonomin vid dessaåtervinningsanläggningar domineras av kostnader medan intäkterna som regel ärmarginella". Dessa anläggningar har således i praktiken fått en mycket merbegränsad effekt än som åsyftades. En förutsättning för att avfallsmängdernai framtiden skall kunna minskas genom dessa återvinningsmetoder är därför attsådana produkter kan utvecklas ur återvunnet avfall som kan avsättas på denkommersiella marknaden. Inom industrisektorn finns etablerade och väl fungerandesystem för utnyttjande av vissa restprodukter. Exempel på detta äråterföringen av papper från handel, industri och kontor till pappersbrukensamt tillvaratagande av järn- och stålskrot, metaller m m. Avvägningen mellanvad som skall användas som en restprodukt och vad som skall klassas som avfallbaseras här på företagsekonomiska bedömningar. Det bör i detta sammanhang noterasatt kommunerna i regel tar emot industriavfall till en kostnad sominnebär att deponering eller förbränning genom kommuner- Skr. 1986/87:157 nasförsorg vanligtvis är det billigaste alternativet för företagen att bli kvittsitt avfall. En ökad återvinning av restprodukter och material urindustriavfall förutsätter därför sannolikt att dessa avgifter föromhändertagandet höjs kraftigt eller att staten, alternativt kommunerna,vidtar andra åtgärder som ställer krav på företagens avfallshantering. Den hittillsvarande utveckhngen talar för att en ökad åten'in-ningoch därmed minskning av avfallsmängderna är en process som tar . Deförsök som genomförts tyder på att "produktionen" av hushållsavfallskulle kunna reduceras . När det gäller utvecklingen avindustriavfallet är det betydligt svårare att bedöma den framtidautvecklingen, eftersom företagen generellt sett är mer känsliga för ändringar ikostnadsbilden. Om kommunerna skulle utvidga renhållningsm.onopolet att gällaäven industriavfallet kan de få ett bättre grepp om hanteringen av industriavfallet.Samtidigt bör noteras att det enskilda företaget fortfarande med vissarestriktioner, bestämmer vad och hur mycket som skall klassas som avfall. och har med denna bakgrund ochmed hänsyn till tidigare erfarenheter av återvinningsverksamhet dragitslutsatsen att avfallsmängderna i samhället inte kommer att radikalt minskaunder den närmaste tidsperioden. Allmänna hushållningsaspekter ochmiljövårdskrav motiverar dock fortsatta ansträngningar för att finna vägar attminska avfallsmängderna. I avvaktan på att sådana åtgärder får genomslag i samhälletmåste givetvis det uppkomna avfallet tas om hand. I ett kortare tidsperspektivfinns det därför anledning att utgå ifrån att ca 2,5 Mton hushållsavfall och4,5 Mton industriavfall måste tas om hand för behandling. börkommunerna genom en utbyggd källsortering kunna reducera avfallsmängderna från hushållenmed . Inom industrisektorn finns också möjligheter att minskaavfallsmängderna genom t ex utsortering av trä för framställning av bränsleflis. Kommunerna måste således även i fortsättningen räkna medatt behöva omhänderta och behandla stora mängder avfall från hushåll ochindustrier på ett sådant sätt att miljöproblemen minimeras. Men utgöravfallet en betydande energiresurs. I detta perspektiv är det angeläget att de stora mängderavfall, som trots allt kommer att behöva tas om hand, så långt möjligt befriasfrån hälso- och miljöskadliga produkter. Det är framförallt produkter sominnehåller stabila och giftiga ämnen som bör hållas utanför det avfall som tasom hand för behandling och deponering. Exempel på sådana ämnen är kvicksilver,kadmium och andra tungmetaller men också organiska ämnen som PCB m fl. För kvicksilverbatterier, som svarar för en dominerandedel av Skr. 1986/87: 157 kvicksilverinnehållet i avfallet, har naturvårdsverketföreslagit ett paket av åtgärder för att komma till rätta med problemet. Detgäller såväl åtgärder för att få fram nya typer av batterier som inteinnehåller kvicksilver och för att byta ut kvicksilverhaltiga batterier moticke kvicksilverhaltiga som insamling av batterier, så att de inte hamnar isopsäcken. I åtgärdsstrategin ingår bl a frivilliga överenskommelser mellanmyndigheter, tillverkare, distributörer och större förbrukare. Genom de föreslagna åtgärderna, som inkluderar eninsamling av av de förbrukade batterierna, bedömer verket attbidraget av kvicksilver från batterier skall kunna minska från f n iavfallet till ca . Av kvicksilvermängden i avfallet släpps vidförbränning ut över till luften. Genom komplettering avförbränningsanläggningarna med en mer avancerad rökgasrening skulle utsläppenkunna reduceras till om , för att sjunka till dååtgärderna fått fullt genomslag, se vidare avsnitt 10.4. Detbör betonas att genomförandet av produktkontrollåtgärder är enförutsättning för att acceptabla miljöförhållanden skall kunna åstadkommas.Sådana åtgärder utgör ett komplement till den slutliga behandlingen ochomhändertagandet av avfallet och behöver vidtas oavsett vilken behandlingsformsom väljs. Regeringen angav i proposition 1984/85:118 om kemikaliekontroll sommål i en första etapp att utsläppen som orsakas av kvicksilverhaltiga batterierskulle minska . och anseratt det är nödvändigt med åtgärder av detta slag - en kombination avfrivilliga överenskommelser mellan intressenter, produktkontrollåtgärder, informationoch insamling av miljöfarliga produkter -/ör att minska innehållet i avfalletav kvicksilver, kadmium, m fl miljöfarliga ämnen och därmed reducerabelastningen på miljön. 10.2 Avfallsförbränning eller deponering förbränns av hushållsavfallet ellerca 1,4 Mton, deponeras direkt på avfallsupplag och återstoden behandlas isorterings- och komposteringsanläggningar. Den helt dominerande delen avindustriavfallet eller 4,2-4,3 Mton deponeras utan förbehandling på kommunalaavfallsupplag eller på särskilda industriavfallsupplag. Ca 0,2 Mton används somavfallsbränsle i två av de större förbränningsanläggningarna. Det kan ocksåvara värt att notera att en mindre kvantitet bränsleflis - 30 000ton - framställs genom utsortering av trä ur industriavfall. Förbränning av avfall kombinerad med återvinning av energigenom värmeproduktion har visat sig vara en från ekonomisk synpunktfördelaktig behandHngsmetod. Lönsamheten har visser-hgen försämrats någotgenom de sjunkande oljepriserna, men mycket talar ändå för att avfallsenergiäven kommer att vara ett ekonomiskt konkurrenskraftigt alternativtill främst värmeproduktion baserad på andra fasta bränslen. I ett längre perspektivkan också en kombination av värme- och elproduktion bli intressant. De tekniska och ekonomiska förutsättningarna att utnyttjahushållsavfallet för energiproduktion är goda. Men med hänsyn till bl atransportavstånd är det dock rimligt att reducera den praktiskt tillgängligaavfallsmängden till av den totala mängden. När det gäller industriavfalletär situationen mer komplicerad, och även här kan det vara motiverat att göraen viss reduktion med tanke på transportkostnader o d. En förbränning avsammanlagt 4 Mton hushålls- och industriavfall kan därför betraktas som ettmaximivärde, vilket skulle kunna ge värme. Den resterande delen på 3 Mton,som till består av icke brännbart industriavfall, skulle liksom hittillsdeponeras direkt. En förbränning av allt avfall som kan förbrännas skulleinnebära ett trefaldigande av energiutnyttjandet och en ökning av mängdena/fall som förbränns med ca 2,5 Mton. Det bör dock understrykas att en snabbökning av avfallsförbränningen upp till dessa nivåer inte kan förväntas. DRAV-utredningenbedömde för sin del att fram skulle avfallsförbränningen öka tillknappt 2,5 Mton och energiproduktionen till ca . En sådan utvecklingstämmer också relativt väl med de energitekniska bedömningar som görs i dennautredning, se avsnitt 10.3. Huvudalternativet till förbränning och deponering avrestprodukterna aska, slagg och slam är deponering av avfallet direktpå ett upplag (en deponi). En närmare jämförelse mellan dessa båda alternativär svår att genomföra, eftersom inte minst kunskaperna om hälso- ochmiljöeffekterna av deponier är relativt bristfälliga, framförallt när detgäller långtidsaspekterna. har som en följd av detta startat ettflerårigt forsknings- och utredningsprojekt om deponier, i vilket studeras såvälfrågor om markhushållning och landskapsvård som utvecklingen av miljöskyddet idet långa perspektivet. I avvaktan på resultaten från detta projekt är en merdjupgående analys av fördelar och nackdelar av de båda alternativen intemöjlig att genomföra. Det bör också noteras att nu aktuellt utredningsuppdragfrån regeringen gäller frågan om förutsättningarna för avfallsförbränning ochinte policyn för avfallsbehandlingen i stort. verketoch vill dock med hänsyn till den allmän- Skr. 1986/87:157 na diskussionen om avfallsfrågan översiktligt belysa miljöproblemen meddeponering utifrån hittillsvarande erfarenheter och nuvarande kunskapsnivå,för att på så sätt ge ett jämförelsematerial till avfallsförbränning. I en avfallsdeponi kan man bygga in miljöproblem för kommandegenerationer. Det finns risk att stabila och giftiga ämnen läcker ut tillomgivningen under de närmaste decennierna, men detta gäller även på mycketlängre sikt om inte tillräckhga skyddsbarriärer byggs upp. Kompletterandeåtgärder krävs därför för att omvandla avfallet och bryta ner de giftiga ämnenaså att skyddsbarriärerna blir effektivare. Förbränning är en sådan metod ochdet är lättare att på ett miljömässigt acceptabelt sätt deponera slagg och askaän hushållsavfall. Miljöproblemen vid avfallsupplag eller deponier är ihuvudsak förknippade med förorening av såväl ytvatten som grundvatten,gasavgång och en allmänt sett negativ inverkan på omgivningen. harproblemen med vattenförorening bedömts vara de allvarligaste. Från föroreningssynpunkt kan lakvatten från avfallsupplagjämställas med kommunalt avloppsvatten. Lakvattnet innehåller större mängderorganiskt material, såväl lätt- som svårnedbryt-bart. Metallförekomsterna ärnågorlunda hkartade, framför allt vad gäller zink och kadmium. Järn- ochmanganhalterna tenderar att vara högre i lakvatten. Härav följer att man måstese minst lika allvarligt på föroreningsriskerna med lakvatten som man gjort beträffandeavloppsvatten. Lakvattnet måste således omhändertas och behandlas med minstmotsvarande krav som gäller för kommunalt avloppsvatten. Den grundläggande principen har därför varit attlokalisera upplaget så att risken för vattenförorening blir så liten som möjligt.Kravet är att marken skall vara tät för att förhindra förorening avgrundvattnet. Med hänsyn till svårigheten att rena lakvattnet på platsen ärupplagen försedda med dikessystem för uppsamling av lakvattnet, vilket sedanför de större upplagen förs över till kommunala avloppsreningsverk, och för demindre efter t ex luftning, till lämplig recipient. forskning har dock tillviss del ifrågasatt behandlingen av lakvatten i kommunala reningsverk.Särskilt gäller detta reduktion av ämnen som är svårnedbrytbara på biologiskväg. har gjort en översiktlig studie av de toxiska(giftiga) egenskaperna hos några lakvatten. De utförda undersökningarna visaratt samtliga testade lakvattenprov innehåller toxiska komponenter som orsakarakut påverkan i miljön i samma grad som många högtoxiska industriavloppsvatten.Fortsatta un- dersökningarkommer därför att genomföras. Skr.1986/87: 157 Vid nedbrytningen av det organiska ihäterialet iavfallsupplaget bildas gas (deponigas, biogas) som i huvudsak består av metanoch koldioxid. Utländska undersökningar visar att gasen även innehållersvavelväte och lättare kolväten som heptan och toluen. Svenska mätningar harockså påvisat kvicksilver i gasen. Den är lättare än luft och lämnar därförupplaget. Gasen, som innehåller metan, har ettenergiinnehåll av ca 5-6 kWh/m har ett fåtal anläggningar för uttag avdeponigas byggts i . Den äldsta anläggningen (, Spillepengsupplaget)levererar åriigen ca 3 Mm gas, vilket ger ca 8 GWh. Uttaget skall enligt gjordabedömningar kunna fördubblas. I genomsnitt räknar man med att gasuttag ur en deponikunna utvinna av den energimängd i avfallet som kan erhållas vidförbränning. har frågan om möjliga miljöeffekter agasavgången från upplagen börjat uppmärksammas. Deponigasen kan förutomluktproblem, innebära brand- och explosionsrisk samt orsaka svårigheter attetablera växtlighet på upplagen då dessa avslutas. Vid undersökningar isamband med flyttningen av Håkansåtippen i fann man metangaskoncentrationeri närheten av explosionsgränsen. Gasavgången medför också att olika ämnensprids till omgivningen. har endast ett fåtal undersökningar genomförtskring detta miljöproblem. Avgången av kvicksilver och organiska föroreningarsom dioxiner tillmäts den största betydelsen. Amerikanska undersökningar harvisat på höga kvicksilverhalter i gasen, medan andra undersökningar tyder påatt halterna kan vara relativt låga. Tyska undersökningar visar att klorhalteni deponigasen kan vara betydande. Undersökningar tyder också på att dioxiner kanbildas vid förbränning av den uttagna deponigasen. Det är inte heller ovanligtatt bränder uppstår i deponier. Dessa bränder är ofta svårsläckta och kan pågåunder . Vid sådana bränder sker icke obetydliga utsläpp till luften avolika ämnen och en bildning av bl a dioxiner kan då inte uteslutas. Deponering av avfall kommer ofta i konflikt med annan markanvändningoch med landskapsvård. Under första hälften av detta århundrade var det somregel lätt att finna områden som kunde tas i anspråk för avfallsdeponering,eftersom konkurrensen om marken inte var så påtaglig och då miljöfrågorna ännuinte hade fått någon stor uppmärksamhet. Svårigheten att finna nya områdenför avfallsdeponering är däremot uppenbar, åtminstone i tätortsnära lägen.Förhållandet kan också illustreras från , där kvarvarande möjligadeponeringsvolymer på nu etablerade platser endast uppgår till 11-12 Mm-'. att med nuvarande fördelning mellan förbränning ochdeponering Skr. skulle de tillgängliga deponierna endast räcka till mittenpå 1990- Sammanfattningsvis finns således skäl att understryka att av-fallsförbränningoch deponering är två behandlingsmetoder som kompletterar varandra. Deponiernabehövs alltid, dels för de delar av avfallet som inte kan förbrännas, dels föraska, slagg och andra restprodukter från avfallsförbränningen. Deponierna ärdessutom ibland det enda alternativet, när avfallet av olika skäl inte kanförbrännas på grund av långa transportavstånd. TiU detta kan fogas behovet av deponiersom reservalternativ vid eventuella avbrott i förbränningsanläggningar och somberedskapsåtgärd. Det bör i detta sammanhang noteras att ett antal forsknings-ochutvecklingsarbeten bedrivs med inriktning mot ett bättre utnyttjande avavfallet. En sådan utvecklingslinje är försöken med en uppdelning avhushållsavfallet redan vid källan i en våt fraktion och en torr brännbarfraktion. Den våta fraktionen skulle sedan t ex kunna rötas för utvinning avgas och jordförbättringsmedel, medan den torra fraktionen förbränns förproduktion av energi. Försöken med mekanisk separering av olika fraktionerkombinerad med bränsleförädling fortsätter också. Försök pågår också som ovannämnts med gasutvinning ur deponier, men det bör understrykas att deenergimängder, som här kan tas ut , begränsas till ca 30 %av vad som kan återvinnas vid förbränning. Utvinning av gas bör framföralltkunna bli aktuell vid äldre deponier, vilket för övrigt redan pågår påkontinenten. Dessa försök med nya metoder och kombinationer av olikatekniker är ännu på försöksstadiet. Erfarenheterna, inte minst av utvecklingenav större anläggningar för återvinning och framställning av kompost m m, talarför att det kommer att ta innan nya metoder kan få ett mer omfattandegenomslag i svensk avfallshantering. Den fråga som därför nu är aktuell när detgäller avfallsbehandling, är om förbränning som metod för behandling av avfalloch återvinning av energi skall utnyttjas även . Alternativet äratt helt eller delvis även deponera det brännbara avfallet om 4 Mton. Enförutsättning för att avfallsförbränning skall kunna utnyttjas även ifortsättningen är givetvis att de krav som ställs från hälso- och miljösynpunktkan tillgodoses. förutsättningar för ökad avfallsförbränning Den snabba utvecklingen av avfallsförbränningen under1970-och 1980-talen var framförallt en följd av stigande energipriser, somgjorde energiåtervinning ur avfall ekonomiskt lönsam. Denna effekt förstärktesockså av förhållandet att kommunerna genom lagstiftningen ålagts att ta hand omhushållsavfallet och av svårigheten att finna utrymme för deponering.Utvecklingen av avfallsförbränningen hade också ett nära samband medutbyggnaden av fjärrvärmenäten, vilket innebar att möjligheterna att få avsättningför den återvunna avfallsenergin ökade. Produktion av värme baserad på avfall kan, som harframgått av kapital 4, ekonomiskt väl hävda sig mot annan typ av fast-bränsleeldning.Återvinningen av energi ur avfall kompliceras dock av att hushållsavfalletproduceras året om, men att det inte kan lagras i obehandlat skick.Energibehovet för uppvärmning varierar däremot inom vida gränser . Ifjärrvärmenäten brukar värmebehovet understiga av toppbelastningenvintertid. Avfallsvärmen utnyttjas därför i regel som baslast ifjärrvärmesystemen, men konkurrensen om detta snäva utrymme har ökat undersenare år bl a från industriell spillvärme och värmepumpar. Möjligheterna att iframtiden lagra avfallet över längre tidsperioder, alternativt lagra denproducerade energin, kan därför bli av intresse om man vill öka återvinningenav energi ur avfall. Kalkylerna i bilaga 6 visar att även produktion av el uravfall kan bli ett ekonomiskt alternativ . Erfarenheterna i Sverigeav elproduktion baserad på avfall är dock begränsade. I svarade avfallsenergin för avden totalt tillförda energimängden på . När det gäller fjärrvärmeproduktionenhade avfallet en mer betydande roll och svarade för av produktionen.Inom vissa kommuner med väl utbyggda fjärrvärmenät och stora enheter föravfallsförbränning täckte avfallsvärmen av årsbehovet. De 24 avfallsförbränningsanläggningarna som var 1985 utnyttjade totalt ca 1,4 Mton avfall, motsvarande ca 3,8 TWhbränsle. Förlusterna vid förbränning var , varför levererad värme tillfjärrvärmenäten uppgick till knappt . Nya stora anläggningar för avfallsförbränning hardiskuterats främst i . Norr om finns avfalltillgängligt, som värmelasten medger ökad avfallsanvändning.Effektbehovet vid en sådan anläggning skulle enligt genomförda studier uppgåtill ca 50 MW med en årlig avfallsför- Skr.1986/87: 157 brukningav 150 000 - . Merparten av denna avfalls- Skr. 1986/87: 157mängd används dock f n för värmeförsörjning. En utredning omavfallsförbränning i norra pågår i STOSEBs () regi. Även i den södra delen av är det möjligtatt öka avfallsanvändningen för värmeproduktion. och hardiskuterats som tänkbara lokaliseringar. Effektbehovet vid en anläggning fördenna region anges till ca 30- 50 MW vid en avfallsförbrukning på ca 110 000-150 000 ton/år. Möjligheterna att öka avfallsförbränningen i den södralänsdelen kan påverkas av planerna på spillvärmeleveranser från ammoniaktillverkningi . I och tas respektive år1987 i drift avfallsförbränningsanläggningar på ca 15 MW vardera. I Skövdeprojekteras f n en anläggning på ca 15 MW. Ytterligare några anläggningar är påplaneringsstadiet. På ett par orter finns planer att utöka avfallsanvändningenmed ca 100- 150 GWh i de befintliga anläggningarna. Dessutom planeras avfallsanvändingi mindre skala på några orter i kombination med annat fastbränsle. Avfallsanvändningen skulle, om samtliga projekterade/planeradeanläggningar uppfördes, öka med ca till ca bränsle . Dettamotsvarar en ökning av avfallsmängden som förbränns inom landet från ca 1,4till ca 1,8 Mton. Det faktum att kommunerna planerar för avfallsförbränningbehöver dock inte betyda att de verkligen kommer att genomföra denna utbyggnad.Ökningen kommer därför troligen att bli mindre än 1,2'fwh. I vissa befintliga anläggningar där man utnyttjar flerabränslen, t ex flis, torv eller kol förutom avfall, kan även en ökning av avfalletsandel i bränslemixen vara möjlig. Denna typ av situationer är dock intespeciellt vanlig. Totalt skulle avfallsförbränningen i sådana anläggningarkunna öka med ca 500-800 GWh bränsle. Denna ökning åstadkoms således genom enminskad användning av andra fasta bränslen, främst flis. Av förbränningstekniskaskäl är det dock inte möjligt eller lämpligt att elda enbart avfall i vissaanläggningar. Ökningen beräknas därför inte kunna bli större än ca 300 GWhbränsle .