prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — I första stycket regleras i vilka fall en huvudförhandlingi ett tvistemål får påbörias trots att del föreligger hinder mol förhandlingen.Förslaget innebär i denna del, bortsett från en språklig modernisering, enviss uppmjukning av förutsättningarna för att fä påböria förhandlingen.Fortfarande skall gälla att det kan antas att förhandlingen skall kunnaslutföras genom s.k. fortsatt huvudförhandling. har härutöver krävtsatl en sådan uppdelning av förhandlingen kan ske utan olägenhet förutredningen. Enligt förslaget är däremot presumtionen atl förhandlingen skallpåbörias; endast om en uppdelning av handläggningen är olämplig, behöverförhandlingen ställas in. Det kan tilläggas att tillämpningsområdet för förstastyckel automatiskt kommer att vidgas genom atl förutsättningarna för att fähålla fortsalt huvudförhandling föreslås uppmjukade (43 kap. 11 §). Andra stycket innehåller bestämmelser om vilkenhandläggning rätten fär företa i samband med att en huvudförhandling ställs in. Det har förekommit i ökad utsträckning atthuvudför handlingar har behövt ställas in, främst till följd av parters frånvaro. Främst har denna tendens varit tydlig när det gällt brottmål, men även i tvistemål - huvudsakligen av indispositiv natur - haren liknande utveck ling kunnat märkas. Att en huvudförhandling mäste ställas in till följd av en parts frånvaro är till nackdel bl.a. för de vittnen som skall höras vid förhandlingen. Dessa måste normall infinna sig vid en ny förhandling och får på grund av vittnesersättningsreglernas utformning en ofta ofullständig ekonomisk kompensation för sin inställelse. Mot den nu angivna bakgrun den har det ställts krav på att man borde öppna större möjligheter än för 214 närvarandeatl - trots atl en huvudförhandling ställs in - genomföra Prop. 1986/87:89förhör med vittnen som infunnit sig till förhandlingen. Mol en utvidgning i den antydda riktningen talar givelvishänsynen till rättssäkerheten. RB bygger ju pä grundsatsen att målel bliravgjort på det materiellt rikligaste sättet om rätten lar del av bevisningenomedelbart och i ett sammanhang. Enligl vad jag sagt i den allmännamotiveringen bör några principiella ändringar i detta system inte göras. Deaktuella problemen måste man i första hand komma till rätta med genom bättremöjligheter att förmå den som skall höras i en rättegång att infinna sig viddomstolen. Flera av de förslag som läggs fram nu har just detta syfte. Vad detkan bli fråga om i det nu förevarande sammanhanget är mot denna bakgrund ingastora reformer utan endast vissa mindre justeringar. 1 36 kap. 19 8 föreslås en ny reglering avförutsättningarna för all höra vittne utom huvudförhandlingen. Förslagetinnebär att sådant förhör skall fä hällas om vittnet inle kan infinna sig viden huvudförhandling eller om vittnets inställelse vid en huvudförhandlingskulle medföra kostnader eller ölägenheter som inte står i rimligt förhällandetill betydelsen av att förhöret hälls vid huvudförhandlingen. Motsvaranderekvisit bör - liksom - kunna uppställas för bevisupptagning viden huvudförhandling som inställs - en situation som principiellt sett ärmyckel lik den där bevisupptagning utom huvudförhandling begärs. Somframhållits i specialmotiveringen till 36 kap. 19 § måste rimligheten av en nyinställelse bedömas mot bakgrund av dels betydelsen för målels utgång av attvittnet hörs direkt vid huvudförhandlingen och dels målels belydelse. Det kanalltså finnas siörre skäl alt ta hänsyn till vittnets önskemål i elt mäl ombagatellbelopp än i ett mål som rör större värden. Målets betydelse måstevägas inte bara mot kostnaderna för vittnets inställelse utan även mot deolägenheter som en inställelse medför för honom själv. 1 paragrafens andra stycke föresläs därför att muntligbevisning får tas upp vid en inställd huvudförhandling om situationen är sädanatt förhöret skulle fä äga rum utom huvudförhandling. Till skillnad frångällande rätt har i förslaget använts tekniken atl hänvisa lill reglerna förbevisupptagning ulom huvudförhandling (36 kap. 19 8, 37 kap. 3 8 och 40 kap.11 §) i stället för att här direkt upprepa rekvisiten. I fräga om tillämpningen av andra stycket finns det skälatt betona sambandet med regeln om ny bevisupptagning i 13 §. Även om det skullemedföra orimliga kostnader eller olägenheter i den mening som sagts förvittnet att inställa sig vid en senare huvudförhandling, bör något förhör isamband med den inställda huvudförhandlingen inle äga rum, om rätten med hänsyntill vad som sägs i 13 § bedömer del som sannolikt att vittnet måste förhöraspå nytt vid en senare förhandling. I sådana fall framstår det som tämligenmeningslöst att genomföra förhöret. Enligt min mening är det nu anförda säsjälvklart atl det inte behöver komma till uttryck i lagtexten. Det kan slutligen nämnas att RU:s förslag innehöll ocksäen möjlighet till bevisupptagning i de nu aktuella situationerna, när det kunde antas att bevisningen inte behövde las upp på nytt vid en senare huvudförhandling. Denna möjlighet, som föreslogs främst med tanke pä vittnen vilkas trovär dighet parterna inte ifrågasatte, har - med den utformning förslaget i 215 övrigt fått - bedömts ha ett så ringa praktiskttillämpningsområde att den Prop. 1986/87:89 inte tagits med här. Tredje och fiärde styckena överensstämmer i sak helt medandra och tredje meningarna i nuvarande andra stycket. En redaktionell ochspråklig bearbetning har skett. 43 kap. 4 § Paragrafen reglerar rätlens processledning vidhuvudförhandling. Innehållet har utökats och delats upp i två stycken, varavförsta stycket behandlar mer formella frågor. Rätten skall på samma sätt somenligl gällande rätt - se till att ordning och reda iakttas vid handläggningen.Likaledes får rätten pä samma sätt som bestämma att olika frågor ellerdelar av målet skall behandlas var för sig. Därutöver har i förslaget upptagitsen motsvarighet till RU:s förslag (44 kap. 8 § sista stycket), vilkettillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen, om en allmänmöjlighet för rätten att göra avvikelser från den normala ordning som gällerför huvudförhandlingens genomförande. Förslaget lorde i allt väsentligt endastinnebära en kodifiering av ett tillvägagångssätt som redan tillämpas viddomstolarna. En avvikelse enligt den föreslagna regeln kan exempelvisgå ut pä atl huvudförhandlingen genomförs helt beträffande en viss del avmålel, innan återstående del behandlas. Man kan också länka sig att rätten -t.ex. för att tillgodose ett vittnes önskemål om att kunna lämna förhandlingenvid en viss tidpunkt tillåter att vittnet hörs på elt tidigare stadium än somannars skulle ha varit faUel. I sistnämnda hänseende bör dock försiktighetiakttas. För att rätten skall kunna helt tillgodogöra sig ett vittnesförhörkrävs normalt att man lyssnat till åtminstone sakframställningen i den aktuelladelen. Vidare bör man beakta risken för att vittnet behöver höras på nytt,sedan annan bevisning upptagits. Andra styckel innehåller bestämmelser om rättensåligganden vad avser målets utredning, dvs. den materiella processledningen,under huvudförhandlingen. Materiell processledning under förberedelsenregleras i 42 kap. 8 §. Materiell processledning behöver erfarenhetsmässigt utövasfrämst under förberedelseskedet. Del är under det stadiet som rätten kanbehöva hjälpa parterna att få fram vad de vill yrka och åberopa samt även laställning till i vad mån den av parterna åberopade bevisningen kan behövakompletteras ex officio. En av den materiella processledningens huvuduppgifterär ju ocksä atl förbereda målet så att en koncentrerad huvudförhandling blirmöjlig. När mälet kommit så långt som till huvudförhandling, skallåtgärder av nu nämnt slag däremot i princip inte behöva tillgripas. Självklart är till en börian att, om det är oklart l.ex. huruvida en under förberedelsen åbero pad grund vidhålls under huvudförhandlingen, rätten bör ingripa och för söka klarlägga hur det förhåller sig. Rättens agerande med avseende på målets utredning kan under huvudförhandlingen i övrigt inskränka sig till att övervaka att mälet blir tillräckligt utrett inom den ram som dragits upp 216 Detta kan huvudsakligen göras genomatt rätten Prop. 1986/87:89 ställer frågor i behövlig omfattning under förhörmed parter, vittnen m.fl. 1 vilken utsträckning detta bör ske fär bli beroendeav bl.a. i vad män rätten har etl ansvar för utredningens fullständighel. m. a.o. i vilken utsträckning mälet är indispositivt. Det i den föreslagna lagtextennytillkomna uttrycket "efter vad dess beskaffenhet kräver" är avsettatt peka pä detta förhållande. 1 övrigt har endast språkliga ändringar gjorts. 43 kap. 5 § 1 paragrafen slås - liksom - inledningsvis fast althuvudförhandlingen skall vara muntlig. Dämtöver innehåller paragrafenbestämmelser om vad kravet på muntlighet innebär. I denna del föresläs vissaförändringar, i stort sett i enlighet med RU:s förslag (44 kap. 9 §), vilket iallmänhet tillstyrkts eller lämnats utan erinran vid remissbehandlingen. Enligt paragrafens nuvarande lydelse råder ett absolutförbud för parterna att ge in skriftliga anföranden och att läsa upp annat änyrkanden ur skrift. Detta förbud framstår i vissa fall som väl rigoröst och hartroligen i viss mån gåtts ifrån i praxis. Det förekommer inte så sällansituationer där del är till fördel att anföranden i viss utsträckning fär läsasupp och eventuellt ocksä ges in. talar erfarenheterna från tiden föreRB:s ikraftträdande mol att parterna i mer allmän utsträckning tillåts utvecklasin talan skriftligen. Mol den nu angivna bakgrunden har förbudet mot uppläsningoch ingivande av skriftliga anföranden i förslagel fått genomgå en försiktiguppmjukning. När det gäller undantag frän förbudet mot uppläsning ärdet till en början självklart att yrkanden och grunder skall fä läsas upp ur enskriftlig handling; i fråga om sådant processmalerial är det ju av vikt attmycket preciserade ordalag används. Det torde emellertid inte vara nödvändigtatl detta uttryckligen anges i lagtexten. Vidare bör parterna givelvis tillåtasha vissa cenlrala delar av en sakframställning eller plädering i ettkomplicerat mål nedskrivna i förväg och alt stödja sig pä dessa anteckningarvid den muntliga framställningen. När en sakframställning eller pläderinginnehåller direkta citat från t.ex. elt rättsfall bör naturligtvis sådanadelar också få läsas upp. Även i övrigt kan det finnas skäl att godta enuppläsning av ett skriftligt anförande frän en part, om det som parten villsäga därigenom kan antas komma fram på ett mer begripligt sätt. När det gäller ingivande av skriftliga anföranden underhuvudförhandlingen bör man enligl min mening inta en mer restriktiv hållning.Yrkanden och grunder har i de allra flesta fall klarats ut tillräckligt underförberedelsen. 1 den delen föreligger normalt alltså inget behov av att ge innya handlingar under huvudförhandlingen. Men skulle det visa sig nödvändigtfören part atl under huvudförhandlingens gång inta en ny ståndpunkt, kan det ikomplicerade fall vara till fördel om den nya ståndpunkten - förutom all angesmuntligen - ocksä ges in i skriftlig form. Under sakframsiällning eller plädering får en partsjälvklart - i anslut- 217 ning tillden muntliga framställningen - överiämna skisser, tabeller o.d., Prop.1986/87:89 som han sedan hänför sig till under anförandet. 1 komplicerade målär detta mänga gånger nödvändigt för atl rätten och motparten skall förstå alllsom sägs. Däremot bör man i de allra flesta fall inle tillåta atthela anföranden av sakframställnings- eller pläderingskaraktär ges in. Rör ettsådant anförande t.ex. en komplicerad rättsfråga kan det emellertid någon gångvara till fördel för förståelsen att rätten och motparten har tillgång till enskriftlig version. Parlen bör vid den muntliga framställning som ändå alltidmåste hällas hänföra sig till det anförande som getts in. Om det skriftligaanförandel går utöver vad som sägs i den muntliga versionen, vet nämligenmotparten inte vad som blir processmaterial och vad han alltså behöver bemöta.Inle heller rätten får klart för sig vad som skall gälla. Är del i någol falllill fördel all en sakframställning eller en plädering helt eller delvis gesin, måste man alltså kräva att del ingivna materialet också föredras vidhuvudförhandlingen. Den slutliga bestämmanderätten i fråga om undanlag frånförbudet mot uppläsning och ingivande av skrifter åvilar domstolen. Dettabehöver givetvis inte innebära atl t.ex. varie uppläsning kräver ett formellttillstånd av rätten. Däremot åligger del rätten att se lill att undantag frånförbudet sker endast i befogade fall (jfr 4 § första meningen). 43 kap. 8 § Tillsammans med 7 och 9 88 reglerar paragrafen förnärvarande ordningen för huvudförhandlingens genomförande. Bl.a. till följd av att det fria partsförhöret tagits uppsom ett bevismedel i 37 kap. föresläs i andra stycket ett par ändringar avredaktionell karaktär. Oavsett om parisförhöret skall äga rum undersanningsförsäkran eller ej skall det enligt förslaget normalt sett hållas förevittnesförhören. Vidare har möjligheten all göra undantag från denna ordningtagits bort med hänsyn till den i 4 § föreslagna generella möjligheten förrätten atl bestämma om avvikelser från 7-9 88. 1 tredje stycket har intagils en i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.2.3) förutskickad regel som innebär en uppmjukning avkravet pä alt all skriftlig bevisning skal! föredras vid huvudförhandlingen. tolkas inte sällan sä attåberopade skriftliga bevis alltid måste läsas upp vid huvudförhandlingen. Detta är onödigt tyngande i vissa fall, när rättens ledamöter tagit del av det ifråga varande beviset före förhandlingen. Även om motiven till den i 17 kap. 2 8 uttryckta s.k. omedelbarhetsprincipen synes ge möjlighet till ett relativt flexibelt förfaringssätt i dessa hänseenden (prop. 1942:5 s. 451- 453), kan det som RU föreslär vara av värde att direkt i lagen anvisa en generell möjlighet för rällen att förordna all beviset anses upplaget utan att det behöver läsas upp. En förutsättning för ett sådant förordnande bör vara att parterna går med på det - de kan ju av speciella skäl vilja ha en föredrag ning av beviset. Vidare mäste en förutsättning vara att rättens ledamöter redan tagit del av beviset i erforderiiga delar. Om så inle skett finns det 2li nämligen risk för att de inle helt inser målets allaproblem under återstoden Prop. 1986/87:89 av huvudförhandlingen. Som en tredjeförutsättning har med nägon jämkning i förhällande till utredningens förslag- uppställts att det med hänsyn till omständigheterna inte är olämpligl all manunderlåter att läsa upp beviset. Häri ryms etl krav på att andra intressen,l.ex. offentlighetsintresset, inte får bli nonchalerade. Skulle eventuellaåhörares möjligheter att följa rältegängen väsentligt försämras om beviset intelästes upp är detta ett skäl att läsa upp materialet som vanligt. Rent praktiskt kan rätten vid tiUämpningen av tredjestyckel förfara sä att man vid huvudförhandlingens börian eller närbevisupptagningen inleds talar om för parterna vilka handlingar i målet somrättens ledamöter tagit del av och pä det sättet kommer överens med parterna omvad man kan underlåta att läsa upp. Slutligen bör i detta sammanhang sägas att den nyaregleringen givetvis inte innebär att de möjligheter som redan nu finns attavslå från uppläsning av hela åberopade skriftliga bevis försvinner. Sompåpekats vid remissbehandlingen kan t.ex. en föredragning av beviset meduteslutande av ovä-sentligheler eller en sammanfattande redogörelse ofta varaden lämpligaste ordningen (jfr prop. 1942:5 s. 451-453). Fjärde stycket innehåller regler om bevisupptagning pertelefon vid huvudförhandling. Bakgrunden till denna bestämmelse har redovisatsi den aUmänna motiveringen under avsnitt 2.4.8. När det gäller utrymmet för att använda telefon underhandläggningen vid huvudförhandlingen, bör först och främst följande sägas.Under förberedelsen av mål finns enligt förslaget en uttrycklig möjlighet atthålla ett helt sammanträde per telefon (42 kap. 10 8). Någon motsvarandemöjlighet föreslås däremot inle såvitt avser huvudförhandlingen. Bakgrundentill detta är att utrymmet för telefonanvändning under huvudförhandlingsskedeti praktiken är begränsat, eftersom det i de fall, där huvudförhandling överhuvud taget skall hällas, torde vara till fördel för utredningeni målel att förhandlingen äger rum pä vanligt sätt direkt inför rätten. Detfinns emellertid en situation där det framstår som lämpligt att hålla en helhuvudförhandling per telefon, nämligen i det fallet att ett förberedelsesammanträdehälls per telefon och att det därvid uppkommer förutsättningar att avgöramälet direkt. För detta fall har därför i 42 kap. 20 8 tredje stycket öppnatsen uttrycklig möjlighet all hälla hela huvudförhandlingen per telefon. 1 förevarande stycke tas i stället upp en annan fråga,nämligen möjligheten att, inom ramen för en vanlig huvudförhandling, ta uppviss bevisning per telefon. Det kan t.ex. vara fråga om att förhöra etl vittne,som vistas pä annan ort och därför anmält hinder mol att infinna sig vidhuvudförhandlingen. Man kan också tänka sig del fallet att det underhuvudförhandlingen uppstår behov av att höra etl tidigare icke åberopat viitneeller en sakkunnig. Finns det i sädana fall en möjlighet att ringa uppvederbörande direkt och låta honom lämna sina uppgifter per telefon, slipperman göra uppehåll i eller ställa in förhandlingen. En förutsättning för att bevisupptagning skal) fä ske pertelefon på detta sätt bör i princip vara att syftet med bevisupptagningen i allt väsentligt 219 uppnås lika bra som om den skett vid förhör direkt införrätten. I enlighet med det nu sagda föresläs i fjärde stycket enmöjlighet för Prop. 1986/87:89 rätten alt vid huvudförhandlingen ta uppbevisning per telefon. Regeln är uppbyggd på samma sätt som den bestämmelse somreglerar förutsättningarna för telefonsammanträde under förberedelsen (42 kap.10 §). Bevisning fär enligt förslaget upptas per telefon om endera av tvåförutsättningar föreligger. Del bör betonas att rätten, innan man beslutar i nuaktuella frågor, bör samräda med parierna. Enligt det första alternativet fär bevisningen tas upp pertelefon om del är lämpligt med hänsyn till bevisningens art och övrigaomständigheter, I detta fall förutsätts - förutom att kostnaderna ocholägenheterna kan minskas - alt bevisupptagning per telefon framstår som ettfrån saklig synpunkt likvärdigt alternativ med bevisupptagning direkt införrätlen. Det måste vara fråga om upplysningar av sädan beskaffenhet att rättenkan tillgodogöra sig dem per telefon. Möjligheterna lill värdering av bevisningenfär inte heller bli lidande av att upptagningen sker per telefon. Pä gmnd häravtorde det i de flesta fall vara uteslutet att med slöd av denna punkt hållaförhör med vittne, part eller sakkunnig per telefon, när del blir fråga om eninte helt okomplicerad bedömning av vittnesutsagans bevisvärde. Det är ju enallmän erfarenhet atl en sådan bedömning sker bäst vid direktkontakt mellanrätten och den hörde. Enligt det andra alternativet fär emellertid upptagande avbevis ske per telefon också i vissa fall när denna form för upplagande inteframstår som sakligt sett hell likvärdig med ett upplagande direkt införrätten. Fömtsättningarna är dä att en bevisupptagning av sistnämnda art skulleförorsaka orimliga kostnader eller olägenheter. Som framhållits ispecialmoliveringen till 36 kap. 19 § i anslutning till reglerna omvittnesförhör utom huvudförhandling måste rimligheten av bevisupptagningdirekt inför rätten bedömas mot bakgrund av dels betydelsen för målets utgångav att förhöret äger rum vid direktkontakt mellan rätten och förhörspersonenoch dels målets betydelse. En tillämpning av förevarande alternativ kan alltsåbli aktuell dels i mål som rör bagatellbelopp och dels i mål om större belopp,där den fråga som bevisningen avser framstår som mindre betydelsefuU iförhållande till nackdelarna med bevisupptagning direkt inför rätten. En ytterligare förutsättning för alt bevisupptagning skallfä ske enligt detta alternativ är givetvis att syftet med en muntligbevisupptagning blir väsentligen tillgodosett även per telefon. kunna i allt väsentligt göra nödvändiga bedömningar av bevisvärdet. Reglerna om bevisupptagning per telefon gällernaturligtvis också vid huvudförhandling i förenklad form i sambandmed förberedelsen. Om alltså förberedelsen avslutas vid ett sammanträde ochhuvudförhandling behövs endast pä grund av att ett vittne skall höras, finnsdet under de förutsättningar som anges i detta stycke möjlighet att ringa uppvittnet direkt, förhöra honom och därefter slutföra handläggningen. Omförberedelsesammanträdet i det nu nämnda exemplet hälls per telefon, möter det- som nämnts - inte något hinder att tillämpa samma förfaringssätt ochhälla hela huvudförhandlingen per telefon (42 kap. 20 § tredje stycket). Som framgår av sista meningen i förevarande stycke är detinte möjligt 220 attförelägga en person som skall höras per telefon någon påföljd för Prop.1986/87:89 utevaro. Bakgrunden till detta har tecknats i den allmännamotiveringen, avsnitt 2.4.8. Däremot är givetvis ansvaret för oriktiga utsagordetsamma oavsett om förhöret sker per telefon eller på annat sätt. En fömtsättning för alt telefon skall få användas i härangiven utsträckning är självfallet att rätten förfogar över lämplig tekniskapparatur, l.ex. konferenstelefon eller högtalande telefon. Det sistnämnda kanför övrigt vara nödvändigt för att tillgodose offentlighetsintresset, näråhörare finns närvarande vid huvudförhandlingen. Även bildtelefon bör kunna blietl bra alternativ. Jag vill betona att den föreslagna regleringen bör varatillämplig oavsett hur överföringen rent tekniskt går till. Det saknar såledesbetydelse om ett telefonsamtal förmedlas via kabel eller per radio. Det bör påpekas att de föreslagna reglerna om bevisupptagningper telefon till följd av stadgandet i 5 8 andra stycket ärendelagen blirtillämpliga även vid förhandlingar i domstolsärenden. 43 kap. 10 § Paragrafen upptar en preklusionsregel för material som enpart åberopar först under huvudförhandlingen, Förslagel innebär i förhåUandelill gällande rätt en viss utvidgning av möjligheterna till preklusion, i alltväsentligt i enlighet med RU:s förslag, vilket i denna del tillstyrkts ellerlämnats ulan erinran vid remissbehandlingen. Häriämte har paragrafen genomgåtten språklig modernisering. Bakgrunden till den föreslagna skärpningen är följande. Att en part först vid huvudförhandlingen vill föra in nyttmaterial i mälet är inte ovanligt. Ett sådant agerande är oftaprocessekonomiskt förkastligt, eftersom det i mänga fall leder till attförhandlingen måste ställas in. Det bästa sättet att hindra överraskningar avdetta slag vid huvudförhandlingen är ett ändamålsenligt förberedelseförfarande.Om parterna redan under förberedelsen noga tänker igenom och klarar ut vilketmaierial som skall ligga till grund för målets avgörande, minskar risken föratt huvudförhandlingen behöver ställas in. Rätlens materiella processledningunder förberedelsen fyller här en myckel viktig uppgift. En väl genomförd förberedelse är emellertid inle alltidtillräcklig, om någon part efter förberedelsens slut i otillbörligt syfteförsöker förhala rättegängen eller av grov vårdslöshet underiåler att fullgörasina åligganden i processen. I sådana fall krävs andra medel. Ett sådant medelär straff för rättegängsförseelse enligt 9 kap. 3 §, ett annat de särskildakostnadsreglerna i 18 kap. 6 8 vid försumlig processföring. De senare reglernadrabbar dock i princip endast den part som vinner processen. Den nuvarande preklusionsregein i förevarande paragrafskall givetvis också ses som ett vapen mol illojala parter. Den har emellertid visat sig uddlös i praktiken. Det har nämligen i allmänhet varit svårt för rällen att finna det antagligt att parten åberopar del nya materialet i otillbörligtsyfte. En förbättring i det aktuella hänseendet kan uppnäs om preklusionsregein som RU föreslagit utsträcks till att gälla fall av grov vårdslöshet.