prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Vi anserinte heUer att det faktum att förfallodagen "hinner infalla" före denmånatliga likvideringen av räkningar utgör någol gUligt skäl för en senbetalning. Konsumenten får istället göra en extra utbetalning i enlighet med deförpliktelser han frivilligt ådragit sig. Vimenar därför alt dröjsmålsräntans preventiva funkiion är utomor-denfligtväsentlig. Betalningsmoralen får inte förslappas. Den föreslagna nivån,diskontot plus två procenlenheler, uppfyUer inle flUnärmelsevis kraven på enflllräcklig prevenflv funkflon. Del synes oss självklart att man vidbelalningsdröjsmål erlägger en ränta som är högre än avkaslningsränlan. Densistnämnda lorde ofta fylla funktionen att försätta part i samma situation somom avtal inte hade ingåtts och skall anses motsvara skäUg avkaslning vid enlångsiktig placering av kapitalbeloppet. SkaU dröjsmålsräntan aUs ha någonavhållande effekl bör räntesatsen vara betydligt högre än avkastningsräntan. Iprop 1975:102 uttalades också (s 95) att avkastningsräntan uppenbarligen intehar samma uppgift som dröjsmålsräntan alt verka som påtryckningsmedel. Avkastningsräntansattes då lägre än dröjsmålsräntan. Utredningen menar (s 109) dock atlavkaslningsränians nivå lorde lillräckligt fylla funktionen att varapåtryckningsmedel, eftersom den är högre än den gynnsammaste inlåningsräntan.Detta gmndas på utredningens mening att konsumeniens enda"valsituaflon" är den, vari valet står meUan att betala skulden medlillgängliga medel eller att ha medlen på ett inlåningskonto medan skuldenförblir obetald. Altvi inte delar utredningens uppfattning om priorileringsargumentets och spekulationsargumentets tillämplighet i konsumentförhållanden har ovan framgått. Med den föreslagna räntenivå kan vad som i utredningen 101 anförshärom i än högre grad ifrågasättas. Vi menar atl det faklum att den Prop.1986/87:72 självpåtagna "kredilen" skulle, som reservantema påpekar,bU "den biUi-gasle kredilform marknaden skuUe kunna erbjuda", medförytterligare prakfiskt betydelsefulla "valsituafloner". Gäldenären kanvälja atl underlåta atl beiala skulden för att på detta sätt erhålla en kredit- anflngen framför att skaffa sig annan kredit eller utan att ha haft avsiktenatt uppta en annan kredit. Småhusköparen väljer t.ex. att låta bli atl beialaleveranlören framför att lyfta belopp på sill byggnadskreditiv, som löper med16-17 procents ränta. Att skapa föratsättningar för etl dylikt beteende äroacceptabelt. Vadslutligen gäller "kompensationsargumentet" konstaterar ulredningenatt del här främsl är en fråga om vem som skall bära de särskilda kosinader somoslridigi uppkommer för näringsidkaren vid för sen betalning; de gäldenärersom råkar i dröjsmål eller samtliga näringsidkarens kunder. I det senare faUetskuUe prissättningen baseras på de ökade koslnadema. Ulredningenanser, att argumentet att varie urskiljbar grapp bör bära sina egna kostnaderinte får drivas för långl och hänvisar tiU andra områden av konsumenlpoUlikendär en övervällring tillåtits ske av sådana särskilda kosinader som en grappförorsakar. Här nämns bl.a. ångerrälten vid hemförsäljning samt "öppetköp". Vi viU här invända all vid dessa försäljningsformer returtätlenutgör elt lojalt och föratsebart beteende. Så är inte fallet med en ickeavtalad senareläggning av betalningen. Ulredningenpåpekar vidare bl.a. all det näppeligen blir fråga om övervällring (detaljislledet i de branscher där konlokortsbetalningar är vanliga. Däremot,sägs det, kan det bli fråga om en övervällring av kostnader inom den gruppköpare som använder kreditkort. Vi menar all del är betydelselöst varövervältringen sker. Det är i stället etl grandläggande felakflgt synsätt attacceptera alt en sådan övervällring kan komma att ske från dem som inle betalari tid liU de punkfliga betalama. Sammanfattningsvisanser vi att vad utredningen anför beiräffande de argument som präglar åberopasför räntesatsens höjd inte på något sätt övertygar om att en annan nivå än dennuvarande är försvarlig. Detförtjänar också alt framhåUas alt den föreslagna nivån skuUe understiga densom råder i såväl som . Att notera är också atl, då dröjsmälsräntani höjdes från diskontot jämte elt tillägg på två procentenheterlill diskonlol jämte , ingen åtskillnad gjordes mellannäringsidkare och konsument. Såvitt vi har oss bekant aktualiserades inteheller någon sådan åtskillnad i lagsttftningsären-det. Somtorde ha framgålt av vad ovan anförts har utredningen fört omfat tande resonemang beiräffande sitl förslag i denna del. Det är då förvånan de atl konstatera alt vad som anförs inte lill någon del baseras på en behovsanalys. Det görs inle ens gäUande alt några missförhållanden före ligger som skulle nödvändiggöra en sänkning av den nu gällande dröjsmåls räntesatsen. De resonemang som förs om "slappheten" i näringsidkarnas indrivning av dröjsmålsräntefordringar (s 95 f) kan lika väl las fill intäktför att konsumenterna icke oskäligen belastas med krav. Denna brist på be- 102 hovsanalysär mycket betänklig. Likabetänkligt är det faktum att någon analys av konsekvensema av Prop.1986/87:72 förslagets genomförande inle heller företagils. Somovan framhållits blir en effekt den, alt den kredit som ett dröjsmål de facloinnebär blir "marknadens billigaste". Utredningen anför (s 95 f) altdröjsmålsräntan sällan blir föremål för särskilt krav eller betalning. Vi villförst ifrågasätta om detta uttalande är underbyggt. har försports atl dröjsmålsränta, om beloppen inte ärförsumbara, i allt störte utsträckning debiteras "särskUl". För detandra kan, även om utredningens påstående är riktigt, detta inle las flllintäkt för att dröjsmålsräntan skulle sakna praktisk betydelse. Det skullevidare vara orimligl om näringsidkarna skulle förse konsumenterna med en kreditsom, i de fall räntan har en ekonomisk betydelse för näringsidkaren, är vidaförmånligare än den de själva kan tvingas la upp för alt bibehålla sinlikviditet. Kostnaderna för näringsidkarnas refinansiering måste med allnödvändighet komma att belasta konsumentkoUektivet. Näringsidkarna kan i dessafaU också förväntas i allt mindre utsträckning komma att "se genomfingrama" med betalningsdröjsmål och se sig nödsakade atl i elt tidigareskede än vad som är fallel överlämna sina fordringar för inkassering.Kostnaden härför Uksom för del processuella förfarandet med betalningsförelägganden,lagsökningar etc kommer all belasla konsumenterna. Dessa kostnader kan uppgåtill icke föraktliga belopp. Förnäringsidkarna kommer svårigheter all uppkomma vid fakturering och utförande avrutiner, emedan det måste slås fast huruvida kunden är konsument eUer ej. Detär svårt för l.ex. en installatör att utan undersökning kunnaavgöra om beställaren är näringsidkare eller konsumeni. exempel kan härges. Om en villaägare vill ersätta samfliga de handfat han har i sin villa mednya och beställer fem sådana är han i förhåUande till WS-leveranlören attbetrakta som konsument. Om en hyreshusägare gör samma beställning för att bytahandfaten i hyreslägenheterna är han inte konsumeni. Är hyreshusägaren tiUikavillaägare och endast en faktura används måste olika dröjsmålsränlesatsertillämpas. Förslaget kommer att medföra fördyringar i det atl nyaadministrativa mtiner i många fall måste tUlskapas för att skilja mellan oHkagäldenärskategorier. För att korrekt kunna hanlera dröjsmålsränledebiteringenmåsle nämligen kundens ställning noteras i de flesta fall redan vid ordermotlagningen. För näringsidkare som använder dala vid reskontraföringen kommer denändring av dataprogrammen som måsle till att medföra problem och kosinader. Deeffekter som, enligl vad som ovan framhållits, ett genomförande av förslagetkan få kan i sin lur medföra att näringsidkamas benägenhet att idka försäljningmed kredit minskar. Många kan på grand av befarad utebliven betalning och avkostnadsskäl se sig nödsakade att alltmer övergå flU kontantförsäljning. Slufligen skaU härframhållas att "enkelheten" i räntelagstiflningen inle får göras flll elt självändamål. Att del ibland föreligger svårigheter att beräkna ränta i de fall både avkastnings- och dröjsmålsränta skall ulgå kan inle utgöra etl tungt vägande skäl för att fixera dröjsmålsräntenivån till den föreslagna. Sammanfattningsvisanser vi all varken behovel eller effeklerna av den Prop. 1986/87:72 föreslagnaräntenivån har analyserats. Den argumentation som leder fram till förslagetbaseras på utredningsmannens egna värderingar och hypoteser om hur människorkan tänkas handla, inle på empiriskt visade missförhållanden. Följdema avförslaget torde bU ökade kosinader för konsumentkollektivet, någol som intehar beaktats. Än värte vore den förslappning av belalningsmoralen som kantänkas följa av den föreslagna regleringen. Förslaget bör inte genomföras. 10§ Jämförd med 7 § För7 § räntelagen innebär en tvingande reglering att det för ränlelöpande kreditervanligen inte blir möjligt att avtala om en högre dröjsmålsräntenivå än densom gäller för den ordinarie räntan före förfallodagen. Vadsom lill 8 § anförts om dröjsmälsräntans preventiva funktion är i högsta gradtUlämpligt här. Vi vUl här hänvisa flll vad experten anför i sittsäryttrande. Den avtalade betalningstidpunkten skuUe väsentligen minska ibetydelse för gäldenären tfall "ingenting händer" i räntehänseendeom han försitter denna tidpunkt. harhärutöver för egen del anfört. Förbundetansluter sig i aUa delar till det genemsamma yttrande som avgivits tillsammansmed bl.a. och men önskar poängera följande: Förhandelns del innebär förslagel att man får bära en slörre andel av enkreditvolym som rätteligen borde belasta konsumenien. Förbundet anser tvärtemotvad utredaren menar, alt konsumenten av är synnerligen ekonomiskmedveten. Om konsumenterna i kraft av detta förslag i störte utsträckninganlitar detta i särklass billigaste kreditinstitut, kommer negafiva verkningaratl kunna inträffa. Alternaflvetär atl handeln måsle kompensera sig för denna tänkta kredit, vilket kommer atlslå igenom på priserna. Med andra ord får detta förslag ses som ett icke konsumentvänligtförslag utan följdverkningarna kommer att drabba alla konsumenter negafivt. Enaspekt som inte särskilt har berörts i förslaget är handelns välmotiveradekrav att kräva in betalningen snabbare . Detta måste mednödvändighet innebära en utökad belastning för domstolama vad gällerbeialningsföreläggande, lagsökning samt utnyttjande av småmålslagen. harutöver det gemensamma yttrandet för egen del anfört. STRåberopar och ansluter sig tUl vad m.fl. organisationer anfört, men vUl dämiöver frantföra följande synpunkter 104 såvittavser förslagel om tvingande regel om dröjsmålsränta uppgående flll Prop.1986/87:72 diskontot plus och om ikraftträdandet: Entvingande dröjsmålsränta uppgående tiU diskontot plus två procentenheterskulle för trähusbranschens del antingen medföra avgörande ekonomiska problemeller framtvinga andra, okonventionella rutiner, eventuellt en återgång flllde gamla kassarattema. I båda fallen skulle konsumentema drabbas av avsevärdakostnadsökningar, som allvarligt skulle komma att missgynnakonsumenlkollekiivet. Kostnadenför enbart ett monteringsfärdigt trähus (etl s.k. huspaket för ett eget hem)exklusive byggplatsarbete uppgår ofta lill . I princip haringen konsument möjlighet atl betala detta belopp i samband med leverans, utanmåste utnyttja i förhand beviljade kredtfer, s.k. byggnadskreditiv. Dessakrediter utbetalas emellertid ej från banken förtån denna genom en särskildbesiktning kunnat konstatera, att bygget fortskridit så långt, att detsamma kananses utgöra godtagbar säkerhet för etl lyft på kreditivet. Etl ytterligarevillkor för en utbetalning från bygg-nadskredilivet är en begäran därom frångäldenären/konsumenten. Ränianpå ett byggnadskreditiv varierar något, men torde vanligen ligga kringdiskontot plus . Eflerleverans av det monteringsfärdiga trähuset har köparen således att välja mellanatl betala en förfallen faktura genom ett lyft på byggnadskredi-tivet (16-17procent ränta) eUer att försätta sig i dröjsmål med betalningen och betaladröjsmålsränta (12,enligt förslaget). Enligt överenskommelse medKO/konsumenlverket är dröjsmålsräntan diskonto plus åtla procentenheter. Imotsats till utredningens hell verkUghetsfrånvända - och dessutom totaltogrundade - teori är dagens konsument ytlerst kostnads- och ränte-medveten. Endröjsmålsränta uppgående till diskonto plus skulle enligtbranschens samstämmiga uppfattning och erfarenhet medföra att dröjsmål medfakturabelalningar uiöver förfallodagen skulle bli legio. finner det rentoansvarigt att ens diskulera - och än mer alt uppmuntra en sådan ordning. (Undertecknad har de faclo hafl uppenbara svårigheler atl övertygabranschföreträdare om atl förslaget är allvariigl menat och inte blott etlsanslöst hugskott). Förden svenska trähusindustrin och säkert också för övrig näringsverksamhet ilandel samt inte minst för konsumenterna skuUe en tvingande regel om endröjsmålsränla på diskontot plus bli förödande. avvisardärför förslaget med all den styrka, som över huvudtaget är möjlig i ettremissvar. TCOär positivi inställd till förslaget att särskilda ränteregler införs till skydd för konsumentema. De nuvarande reglema om dröjsmålsränta är anpassade lUl elt ränteläge som gäller i näringslivet. Den enskilde medbor garens privata hushållsekonomi är däremot som regel inte uppbyggd efter affärsmässiga principer. TCO tiUstyrker således i princip det framlagda förslaget om sänkt dröjsmålsränta för privatpersoner. Då TCO saknar 105 föratsättningar atl medutgångspunkt från utredningens redovisningar när- Prop. 1986/87:72 marebedöma konsekvenserna av det framlagda förslagel, avstår dock TCO från attgranska förslagel i delalj. LRFvill inte motsätta sig de föreslagna förändringarna i räntelagen. Förslagentillgodoser främst konsumenflntressen. LRFvUl emellertid betona att gränsdragningen mellan konsument och näringsidkareibland kan vara svår alt göra. Det gäller då i allmänhel småföretagare ochsärskUl lantbrukare. Lantbrakarna disponerar jord-braksförelaget både somföretag och boslad. För delar av verksamheten föreligger konsumentförhållandenvilka kan vara svåra alt avskilja från företaget i övrigt. Ålskilliga personerkombinerar lantbmk med annan yrkesverksamhet där inkomsten frånjordbraksfastigheten utgör den mindre delen av försöoningsunderlaget. Enperson kan bebo en jordbruksfastighet utan att där bedriva yrkesmässigverksamhet. Denne har emellertid kosinader för underhåll, reparationer m.m. ochkan samiidigi ha inkomster från försäljning av skogsprodukter. Det är önskvärtmed ett klarläggande humvida det t. ex. i dessa situationer föreligger ettprivatförhållande eUerej. LRFifrågasätter slutligen om det synsäll beträffande privatförhållanden som liggerflll grand för den lägre räntesatsen kan överföras tiU att även gäUakreditinstituten. Fasflghelsägareförbundelär intresseorganisaflonen för de enskilda fastighetsägarna. Våra medlemmar hyrut bl.a. totall cirka 600000 bostadslägenheter. Hyresgästerna i dessalägenheter är tiU hell övervägande del privatpersoner. Genomsnittshyran för ennormallägenhet om och kök var ijanuari /mån (Källa: Boendet isiffror 1985 SCB s 38). Av förbundets cirka 22000 st medlemmar är huvuddelenprivatpersoner som äger en bosladshyresfaslighel med cirka 1015 lägenheler. (Källa: Privatägda flerbostadshus i framflden 127:1983). Hyresvärdarnahar alltså varie månad en fordran på sina hyresgäster som uppgår till, igenomsnitt, ovannämnda belopp. Etlhyresförhållande innebär, ur betalningssynpunkl, en unik konstruktion eftersomhyresgästerna ofta varie månad har att erlägga etl belopp somofta förändras åtminstone en gång . Avtalsförhållandet är ocksåofta inte tidsbegränsat ulan gäller tiUs vidare. Förbundetsyttrande begränsar sig tUl del som rör förhållandet mellan bosladshyresgäst ochhyresvärd. förslag skall bl.a. dröjsmälsräntan i konsumentförhållandensänkas till över diskonto vUket innebär en säkning med sexprocentenheter i förhållande tUl nu gällande regler. Utredningenlar upp frågan om hur näringsidkaren ska kunna kompen seras för de särskilda kostnader som kan uppstå genom gäldernärens 106 dröjsmål (s 93 ff) ochdiskulerar om dessa kostnader ska kompenseras av Prop. Ensådan ståndpunkt får, menar man, inte drivas för Utredningeninvänder också (s 95) att "kundfordringar som regel är på ganska småbelopp och att det därför inte har någon slörre prakflsk betydelse omräntefoten är några procentenheter högre eller lägre". Vidare anförs (s91) atl fordringarna i del privata Uvet regelmässigl inte har den storlek atldet framstår som lönsamt atl utforma sina betalningsraliner under sneglande påvilka räntefördelar som skulle stå att vinna. Del här anförda ger, enligtförbundets uppfattning, ett intryck av att utredningen överhuvudtaget intediskuterat de förhåUanden som finns på hyresmarknaden trots alt dessa lordevara de mesl regelbundel förekommande och största betalningarna för mångakonsumenler. Dettaintryck förstärks av utredningens resonemang (s 96) om alt dröj-målsräniaskulle ha en liten praktisk belydelse för näringsidkarna. Uppfattningen gmndasinte på något redovisal utredningsmaterial. Förden hyresvärd som har elt flertal bostadshyresgäster som underlåter atl betalahyran i rätt tid, blir dröjsmålskostnadema snabbt (se t.ex. bifogade tidningsreferat). Eftersom hyressällningssysiemei bygger påden s.k. braksvärdesprincipen har den private hyresvärden ingen möjlighet attensidigt kompensera sig för dessa ökade kostnader. Enhyresvärd är helt beroende av att hyresinlänkterna inflyter i rätl tid. Detlahar stor prakflsk och ekonomisk belydelse inle minsl genom all värden skabestrida sina kosinader såsom drifl, underhåll och kaptfalkosl-nader medhyresinläktema. Dessa kostnader förfaller och fulldröjsmålsränla utgår om förfallodagen ej respekteras. Förbundetanser vidare atl del inte är rimligl atl de hyresgäster som vidhyresförhållanden alltid betalar sin hyra i rätt Ud dessulomskall "straffas" genom atl fastighetsägaren måste försöka kompenserasig generellt för vissa hyresgästers bristande betalning på given dag. Genomde nuvarande reglerna om dröjsmålsränta finns en viss press på hyresgästen alterlägga hyran vid förfallodagen. Del är, enligl Förbundels uppfattning, rentstötande alt en dröjsmålsränla i enlighet med utredningens förslag blir så lågatl det blir mer lönande för gäldenären all underlåta atl beiala än alt exempelvisskaffa sig egen kredii. Somovan framgår, är Förbundet siarkt kritisk till utredningens förslag ochavstyrker dessa. Enligl vår uppfattning finns det inte några tungt vägande skälför de föreslagna förändringama, men däremot myckel lungt vägande skäl för attbibehålla nu gäUande regler. Ivårt yttrande kommenteras endasl två delar av ulredningens förslag. enagäller förslaget beträffande ändring av dröjsmålsräntan. är av betydelse förSABO-företagen, dels i dessas relation tiU hyresgäs- Prop. 1986/87:72 tema,dels i de fall företagen säljer uppförda småhus. Vi vill också beröra förslagelbeträffande fakturaavgifter m.m. (Se avsnitt 4). Motivettill att lägre dröjsmålsränta föreslås gälla för privatpersoner och konsumenterän för näringsidkare är atl i privatförhållanden beror inte dröjsmålet, enligtutredningens uppfattning, på medvetna kalkyler över vilka ekonomiskatransaktioner som kan vara mest lönsamma. De motiv som föranleder den högaränian för näringsidkare föreligger därför inte för privatförhållanden. IstäUel anser utredningen, med hänvisning tUl andra situationer då konsument -näringsidkarförhåUande råder, att konsumenten bör skyddas genom lagstiftningpå detta område. Enligtvår uppfattning är det tveksamt om de motiv som framförts i utredningen för attha en lägre dröjsmålsränla då en privatperson/konsument är inblandad är förhanden då del gäller förhållandet mellan en hyresgäst och en hyresvärd.Hyresbetalning är en ekonomisk faktor som är lätt att fömtse. Vid tecknande avhyreskontraktet förbinder sig hyresgästen att vid givna tUlfällen betalaöverenskommen summa. Inbetalningen skall ske regelbundet och tidpunkten förbetalning regleras i hyreslagen. Genom denna lag och hyresförhandlingslagen harhyresgästen också tUl-försäkrais sådant skydd all vederbörande inte torde kunnabetraklas som "svag" part i förhållande tiU hyresvärden. Någonnäringsidkar - konsumentrelation i den mening som beskrivs i utredningens förslagtorde enligt vår mening inte föreligga i detta fall. Ävenrenl praktiska problem lalar för att hyresförhållande inte bör omfattas avutredningens förslag beträffande privatpersoner/konsumenter. En fråga som inteuppmärksammals av utredningen är hur gränsdragningen mellan näringsidkare ochprivatpersoner/konsumenter skall dras. Dröjsmälsräntan blir ju för deförslnämnda diskontot plus åtta procenl och för de senare diskontot plus tvåprocent. För etl bostadsföretag som hyr ut såväl lägenheler som lokaler kansamma person upplräda i båda skepnadema. Problemen blir betydande dåbostadsföretag i varie särskilt fall måste analysera om upplåtelsen sker lUl en"konsumeni" eller en näringsidkare. En bevakning måste sedankontinuerligt ske om näringsidkaren plötsligt avvecklar sin rörelse menfortsäller att förhyra exempelvis en lokal. Särskilt besvärande blir dessaförhållanden övergångsvis när de nya reglerna skall träda i kraft. Vivill häratöver påtala att vi inte delar utredningens uppfattning att dröjsmålsräntainte skulle utgöra etl verksamt påtryckningsmedel i syfte att driva in fordran.Nivån på dröjsmålsräntan är kanske inle av avgörande betydelse för de flestamänniskor när det gäller att bestämma om man skall betala sin hyra ellerinte. Vi anser dock alt del inte kan vara acceptabelt att ens ett fåtal låterbli att betala hyran med motivet att det är mera lönande att betaladröjsmålsränta och använda befintliga tUlgångar på annat sätt. Genomatt de allmännyttiga bostadsföreiagen drivs utan vinstsyfte mås le de förluster som bostadsföretaget gör genom atl hyresintäkter kommer in för sent och inte kompenseras i tillräcklig omfattning genom dröjsmåls- räntan, kompenseras genom höjd hyra för övriga hyresgäster. Vi anser att 108 det inte kan vara rimligtalt de hyresgäster som sköter sina åligganden skall Prop. 1986/87:72 svaraför andras försumlighet. Ulredningenutesluter möjUgheten att privatpersoner skulle ha intresse av att av ekonomiskaskäl dröja med att betala en skuld öch i stället föredra atl betaladröjsmålsränta. Vi bedömer dock som tidigare sagls alt sådana övervägandenmycket väl kan förekomma hos vissa hyresgäster. Risk finns också, enligt vårmening, atl SABO-företag som uppför och försäljer småhus kan råka ut för atlköpare i vetskap om den låga dröjsmålsräntan inte erlägger köpeskilling inomföreskriven tid utan väljer altemativt utnyttjande av tillgångar. Förföretagen kan detla bli bekymmersamt då dröjsmälsräntan kan vara lägre ängäUande byggkreditivränta. Sammanfattningsvisanser vi att skäl inte föreligger att ha olika nivå på dröjsmålsräntan förolika kaiegorier hyresgäster. Vi grundar vår uppfattning på att det rentpraktiskt kan vara svårt att identifiera dessa olika kategorier. Vi anser inleheUer att de skäl som anförts i utredningen, dvs atl skydda konsumenten, är förhanden när det gäller hyresförhållanden. Skulleden föreslagna ändringen av dröjsmålsräntan ändå genomföras, anser vi, att deninte bör omfalla relationen hyresvärd-hyresgäst. Vi anser också atl skäl flnnsatt undanta den ytterligare verksamhel som vi beskrivit i yttrandet. Förbundetställer sig mycket positivt till utredningens förslag om särskilda bestämmelseri räntelagen för privatpersoner och konsumentförhållanden. Räntefoten,diskontot med två procents lillägg, är en rimlig dröjsmålsränta förkonsumentförhållanden. Även reglerna om jämkning synes vara väl avvägda. Förbundetanser också atl det är angeläget att, som utredningen föreslår, räntelagen isin helhet är tvingande tiU konsumentemas förmån i konsumentförhållanden.