prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Vidare kan, som påpekatsunder remissbehandlingen, risken för rätie-gångsmissbruk minskas genom bättreprocessuella sanktioner mol försumliga parter. En del sådana har införts redanden . Andra kommer jag att ta upp i det följande. En ytterligare fråga av principiell natur som väcks närman har att la ställning till om småmälslagen bör integreras med processenenligt RB är om man också i fortsättningen bör hushålla med domstolarnasresurser i mål om mindre värden eller om dessa mål därvidlag bör följa sammaregler som övriga dispositiva tvistemål. Vad jag syftar på är dels regeln omobligatorisk endomarhandläggning i småmål och dels regeln om att ett småmålinte prövas i sak av hovrätten efter överklagande, om inte hovrätten meddelarprövningstillsländ. När det gäller frågan om tingsrätternas domförhet har RUinle föreslagit någon särskild regel för mål om små värden. Man har i ställetförordat att alla tvistemål som enligt rättens bedömning är av enkel beskaffenhetalltid skall handläggas inför endast en enda domare oavsett tvisteföremäletsvärde och oavsett parternas inställning i domförhetsfrågan. Förslaget har vid remissbehandlingen fått ett blandatmottagande. De kritiska rösterna anför bl.a. att den föreslagna ordningenskapar tillämpningssvårigheier och att ett obligatoriskt endomarförfarande imål om mindre värden är nödvändigt av statsfinansiella skäl. Tanken med att elt mål skall avgöras av fler juristdomareän en är givetvis att avgörandet på det sättet generellt sett blir säkrare än om endast en juristdomare deltar. Del råder en bred enighet om all endast de mest kvalificerade fallen behöver fler domare än en; det bör i det sammanhanget 72 erinras om atl långt av alla tvistemålavgörs av Prop. 1986/87:89 ensamdomare. När del gäller frågan om man bör öppnamöjlighet till flerdomarhandläggning i mål om mindre värden kan man å ena sidankonstatera att det givetvis inte finns några garantier för atl sådana målalltid är av enkel beskaffenhet. Å andra sidan kan det enligl min meningknappast framstå som rimligt att man ställer rättsväsendets mest kvalificeradesammansättning på tingsrättsnivä till förfogande i mål som trots allt måsteuppfattas som förhållandevis bagatellartade. Detta skulle också framstå sominkonsekvenl i förhållande till den restriktiva hållningen i fråga omrättshjälpsbiträde i småmål. Såvitt jag vet har det heller inte framförts nägonkritik från rättssäkerhetssynpunkt mol den nuvarande domförhetsregeln i småmälslagen. Genom en reform är 1983 (se prop. 1983/84:78) vidgadesmöjligheterna för tingsrätterna att med en enda domare avgöra tvistemål somföljer . Sädana mäl kan numera alltid avgöras av endast en domare,om det är tillräckligt med hänsyn till målels beskaffenhet och om parierna samtyckertill del. Däremot genomfördes inte någon ändring i fråga om tingsrätternasmöjligheter att handlägga mäl inför ensamdomare mot parternas vilja. 1 dennadel förutskickades (prop. s. 25) atl RU:s överväganden i fråga om bl.a.möjligheterna till återförvisning från högre till lägre rätt borde avvaktas.Enligl vad jag har erfarit överväger RU även andra frågor om tingsrätternassammansättning i olika typer av mål. Under sådana omständigheter och med hänsyntill den grundinställning jag låtit framskymta i det föregående finns delenligt min uppfattning ingen anledning alt nu föreslå några ändringar i frågaom tingsrätts domförhet i mäl om mindre värden. Oavsett vad som i övrigt görsmed småmälslagen bör tills vidare den nuvarande domförhetsregeln behållas försädana mål. Den nuvarande regeln i småmälslagen om attprövningstUlstånd behövs för alt etl mål, efter överklagande av tingsrättensdom, skall komma under hovrättens prövning i sak har främst två syften. Delsskall parternas kostnader och besvär för tvister om mindre värden hällas på enrimlig nivå, dels skall samhällets insatser för att lösa sådana tvister inlebli oskäligt stora. RU synes (SOU 1982:26 s. 332) utgå frän att de särskildafullföljdsreg-lerna i småmälslagen bör upphävas och att alla dispositivatvistemål tills vidare - i avvaktan på en mer generell reform grundad päutredningens fortsatta arbete - bör följa samma regler, vilket bl.a. skulleinnebära all del aldrig blir akiuelli med dispensprövning i småmål i hovrätt.De remissinstanser som tagit upp denna fråga har i allmänhet anfört allfullföljdsbegränsningarna i småmål, oavsett vad som händer med småmälslagen iövrigt, bör vara kvar tills vidare. De syften som låg bakom smämälslagens dispensprövningsregel- att begränsa parternas och det allmännas kostnader för lösning av tvister om mindre värden - har givetvis i hög grad bärkraft även . Med tanke på detta och på att RU sysslar med frågan om dispensregler och andra fullföljdsbegränsningar ur etl vidare perspektiv finns det enligt min mening inte anledning att upphäva dispenssystemet för de nuvarande småmålen. Jag har alltså kommit fram lill all man för mål om mindrevärden bör ha Prop. 1986/87:89 kvar en rättegängskostnadsregel, en regel omendomarkompetens och en regel om prövningstillstånd till hovrätt av ungefärsamma slag som gäller enligt småmälslagen. I dessa trehänseenden knyter sig behovet av en särreglering till just det faktum att mälelrör ett mindre värde. Det gäller alltså atl hålla nere parternas och detallmännas kostnader på en nivå som är rimlig i förhällande tilltvisteföremälets värde. Med hänsyn lill detta kan jag inte finna del ologiskleller i övrigl olämpligl atl knyta reglernas verkningsområde lill enbeloppsgräns. I själva verket är detta som påpekats i en reservation tillutredningens betänkande och i flera remissvar - den enda praktiskt framkomligavägen att avgränsa området i just dessa sammanhang; jag återkommer strax tillövriga handläggningsregler. Att det i några enstaka fall kan uppstå vissaoönskade tröskeleffekter är något man under sådana förhållanden måste godta. Sådanaeffekter har för övrigt i praktiken inte alls den omfattningen all de kan sessom nägot besvärande problem. När det gäller frågan var beloppsgränsen skall dras kanman möjligen som några remissinstanser varit inne på - överväga om integränsen för rätt till ersättning för ombudsarvode borde dras lägre än vidtvister rörande ett halvt basbelopp. Med hänsyn till regelns koppling tillreglerna i rättshjälpslagen om möjlighet till rättshjälp medbiträdesförordnande har jag stannat för atl nägon ändring av gränsen i dettahänseende inte bör komma i fråga. Inte heller när del gällerendomarhandläggning och fulU'öljdsbe-gränsning ser jag någon anledning altändra pä beloppsgränsen. Jag går så in på frågan i vad mån det i övrigt finns skälalt behälla några särskilda handläggningsregler för mål om mindre värden.Svaret på den frågan blir enligt min mening avgörande för om småmälslagen skallbehällas eller ej. Rättegången enligt småmälslagen skiljer sig frånrättegången i tvistemål enligl RB främst sä till vida som den är i vissagrundläggande hänseenden mindre reglerad. Domaren har enligt småmälslagen förhållandevisstor frihet att anpassa rättegången till målets beskaffenhet. Det gällerframför allt avvägningen mellan skriftlig och muntlig handläggning och fråganvad som skall vara processmaterial vid målets avgörande. Domaren bestämmerganska fritt i vad mån muntliga inslag skall ingå i rättegängen, och man harinte RB:s strikta uppdelning i förberedelse och huvudförhandling. Till grundför rättens dom fär ligga inte bara det som sagts vid det sista sammanträdet(som enligt RB) utan även det som i övrigt tillförts målet, l.ex. i inlagorfrån parterna. Vidare åläggs domaren enligt småmälslagen en längre gåendeprocessledning än enligt RB. Han skall vara mer aktiv för all hjälpa parternaatt formulera yrkanden och grunder, och han skall aktivt försöka få parternaatt förlikas. Det finns också ett antal ytterligare särregler ismåmålsprocessen. En av de mer betydelsefulla är möjligheten att meddelatredskodom om svaranden underlåter att yttra sig över käromålet. RU har föreslagit att alla handläggningsregler för småmålupphävs och att alla dispositiva tvistemål fär följa i princip samma regelsystem. get har i denna del i allmänhet godtagits avremissinstanserna. Som jag har varil inne pä anser jag detvälmotiverat att RB:s Prop. 1986/87:89 handläggningsregler mjukas upp så atlhandläggningen av del enskilda målet bättre kan anpassas till vad som ärlämpligt i just det målet. Man kommer dä att i flera hänseenden närma sig vadsom redan gäller enligt småmälslagen. Jag tänker bl.a. pä frågan om att införamöjlighet till hell skriftlig handläggning i sådana mäl där denhandläggningsformen är lämplig. Vidare bör man, som RU föreslagit och somgodtagits av de allra flesta remissinstanser, ulan risk för rättssäkerhetenkunna företa vissa begränsade uppmjukningar av de s.k. omedelbarhets- ochkoncentralionsprinci-perna, vilka ju innebär att allt det processmaterial somligger till grund för målets avgörande skall presenteras vid enhuvudförhandling som hålls i koncentrerad form. Även genom reformer av dettaslag närmar man tvistemålsförfarandet enligt RB till vad som gäller ismåmål. Till del nu sagda kommer alt del i fråga om handläggningenoftast inte finns sakliga skäl att göra skillnad pä olika mäl beroende pätvisteföremålets värde. 1 stället bör målets beskaffenhet i andra hänseenden,t.ex. tvistens omfattning och arten av bevisning, bli avgörande för hur målelskall handläggas. Därmed är inte sagt att del aldrig skulle vara befogal atl tahänsyn till hur mycket tvisten gäller; vid t.ex. domarens förlikningsverksamhetkan detta tvärtom vara en mycket betydelsefull faktor. Jag menar emellertid attdet generellt sett inte finns anledning att - vid sidan av de särskilda reglerför mål om mindre värden som jag förordat i det föregående - ha kvar någrasärskilda handläggningsregler för mäl av sådan art. Det enda undanlag jag kantänka mig är den särskilda forumbestämmelsen i II § småmälslagen, som ger en konsument rätt att i enkonsumenttvist väcka talan mot näringsidkaren vid sitt eget hemvislforum ochsom hänger nära samman med rättegångskoslnadsreglerna i mål om mindre värden.Jag återkommer till den frågan i specialmoliveringen (10 kap. 8 a §). 1 övrigtkommer jag att i samband med behandlingen av olika frågor i det följande(avsnitt 2.2.3) mer i detalj gå in på vad en sammansmältning av RB:s ochsmämälslagens regelsystem innebär. Jag vill dock redan här slå fast att detenligt min mening inte finns anledning atl i fortsättningen ha tvä skildaregelsystem beroende på Ivisteföremålels värde, utan atl hela tvistemålsprocesseni tingsrätt bör bli föremål för en gemensam reglering inom ramen förRB. Jag vill i detta sammanhang ocksä ta upp ett par frågorrörande/a,yr/g-hetsmålen. Genom ett uttryckligt stadgande (3 § småmälslagen) ärvissa mältyper undantagna frän smämälslagens handläggningsregler. Småmälslagenär således inle liUämplig i fråga om mål som av tingsrätt handläggs i särskildsammansättning eller med tillämpning av konkurslagen (1921:225) ellerackordslagen (1970:847) eller om mål som skall upptas av högre rätteller arbetsdomstolen. I ett pleniavgörande (NJA 1979 s. 107) har högstadomstolen funntt att fastighetsdomstol är att anse som särskild domstol ochinte som tingsrätt i särskild sammansättning. En tillämpning av småmälslagenbrukar ändå anses utesluten i faslighetsmål till följd av stadgandet i 3 §småmälslagen. Från flera häll har framförts önskemål om att småmälslagenskall göras 75 tillämpligäven i faslighetsmål. Som skäl har anförts att man nu tvingas att Prop.1986/87:89 avgöra vissa fastighetsmål som rör bagatellartade värden i onödigtkvalificerad sammansättning. Enligt 3 8 lagen (1969:246) om domstolar i fastighetsmålskall fastighetsdomstol bestå av dels tvä lagfarna ledamöter och dels antingen entekniker och tvä nämndemän eller tre nämndemän. Jag har förordat att man tills vidare behäller dennuvarande domförhetsregeln för mäl om mindre värden. Mol den bakgrunden börman nu överväga om del är lämpligt att göra denna domförhetsregel tillämpligäven på dispositiva faslighetsmål som rör mindre värden. Jag tänker då i förstahand på okomplicerade hyres- och bostadsrättstvister, l.ex. tvister omersättning enligl 24 8 hyreslagen. De statsfinansiella skäl som talar för en obligatoriskendomarsammansättning i småmål har giltighet även i fastighetsmål som rörmindre värden. Frågan är därför endast om det finns några rättssäkerhetsskälsom talar emot att den föreslagna regeln blir tillämplig även på sädana mäl. Skälen för fastighetsdomstolslagens sammansätlningsreglerär givelvis att målen bedömts vara sä komplicerade och speciella atl det behövsen kvalificerad sammansättning för att målen skall bli avgjorda på elträttssä-kert sätt. Dessa skäl har dock knappast giltighet beträffande okompliceradehyres- och bostadsrättstvister som rör sä pass ringa värden som ett halvtbasbelopp. Jag anser därför alt hyres- och bostadsrätlstvister i sammautsträckning som andra dispositiva tvistemål kan omfattas av en regel omobligatorisk endomarsammansättning utan atl någon fara uppstår förrättssäkerheten. Andra dispositiva tvister som handläggs vidfastighetsdomstolarna torde däremot generellt sett vara så komplicerade att detinle är lämpligt med en regel om obligatorisk endomarsammansättning för mål ommindre värden. Av samma skäl som gäller för övriga småmål bör dessutomden särskilda rättegångskostnadsregeln och regeln om dispensprövning gälla ävenför hyres- och bostadsrättstvister om mindre värden. En konsekvens av att densärskilda rättegångskostnadsregeln blir tillämplig på skadeståndsmål ihyresförhållanden är att ersättning för ombudskoslnader inle kommer att utgå isädana mäl. Jag är uppmärksam på alt detta kan leda till att hyresbo-lagen -eftersom det i dessa mäl inte finns möjlighet atl anlita den summariskaprocessen - kan komma alt avstå från att yrka skadestånd av hyresgästerna.Bl.a. med hänsyn tiU att den summariska processen är föremål föröverväganden (jfr avsnitt 2.2.4) avstår jag dock från att nu föreslå någraregler om att sådana mål i rätlegångskoslnadshän-seende skulle behandlas påannat sätl än andra småmål. Jag vill nämna något om förhållandet mellantvistemälsprocessen enligt RB och förvaltningsprocesslagen. RU har i vissaenskildheter övervägt tanken pä ett närmande mellan de båda processformernamen har slutligen stannat för alt ett sådant närmande inte skulle fylla någotpraktiskt behov. Flera remissinstanser har uttryckt besvikelse över att utredningeninte för RB:s del har föreslagit någon motsvarighet till det blandatmuntligt-skriftliga förfarandet enligt förvaltningsprocesslagen. Enligt min mening kan det med fog ifrågasättas om detfinns elt verkligt behov av sä stora och grundläggande skillnader som föreligger mellan 76 processenvid de allmänna domstolarna och förfarandel vid de allmännaförvaltningsdomstolarna. Jag kan emellertid konstatera att det inte finnsunderlag för alt nu gå närmare in pä frågan om ett närmande mellan de bådaprocessformerna. En avveckling av sakligt omotiverade skillnader är dockönskvärd. Jag kommer att driva det fortsatta reformarbetet på processrättensområde med den utgångspunkten. 2.2.3 Närmare om uppbyggnaden av en gemensam form föregentlig tvistemålsprocess Huvudpunkterna i mitt förslag Tingsrätterna får större möjligheter att väljamellan muntlig och skriftlig handläggning under förberedelsen. En allmän möjlighet alt hålla förberedelsesammanträde per telefon införs. Tingsrätternaskall kunna förelägga svaranden i disposiliva tvistemål att inkomma medskriftligt svaromål vid påföljd av tredskodom. Tingsrätternaskall kunna avgöra även tvistiga mål utan huvudförhandling om förhandlingeninte behövs för utredningen i målet och inte någon part begärt förhandling. I de mål därhuvudförhandling hälls skall domen ocksä i fortsättningen i princip grundasbara på det som kommer fram vid huvudförhandlingen. Nägot blandatmunlligt-skriftligt förfarande enligl förvaltningsprocessens modell föreslässåledes inte. Grundregeln skall ocksä i fortsättningen vara atthuvudförhandlingen pägär i ett sträck tills målet avgörs. I flera hänseendenöppnas dock möjlighet för domstolarna att göra undanlag från dessa principernär det är påkallat av processekonomiska skäl. Försumligprocessföring från parternas sida skall motverkas. Bl.a. ökas möjligheterna attavvisa nytt material som läggs fram på ett sent stadium av målels handläggning.Påföljdssystemet, för att få parter och andra som skall höras att infinna sigtill förhandlingar, effektiviseras. Tingsrätternasansvar för att handläggningen drivs effektivt betonas tydligare än . Allmännasynpunkter på behovet av smidigare regler Det främsta syfiet med en tvistemålsrättegång är attdomstolen skall komma fram till etl avgörande som - inom ramen för parternasförfoganderätt över processföremälet är såvitt möjligt riktigt i sak. Det ärfrän flera synpunkter utomordentligt angeläget att detta syfte näs pä ett säenkelt, snabbt och billigt sätt som möjligt. Somjag har varit inne pä kan en uppmjukning avRB:s regelsystem, vilken medger ett större hänsynstagande till förhållandena idet enskilda målet, vara en bra väg att åstadkomma ett bättre rätlegängsförfa- är det frän rättssäkerhetssynpunktviktigt att parterna kan Prop. 1986/87:89 överblicka och förutse rättegångensförlopp, så att de inte riskerar att drabbas av överraskningar belräffandedomstolens handläggning, t.ex. i fråga om vad som utgör underlag för domstolensbedömning (processmaterial). Del är inte heller något självändamål atl ha etträttegångsförfarande som i väsentliga hänseenden är oreglerat i lag. Ett sådantsystem skulle slå i viss motsättning till regeringsformens föreskrift atlreglerna om rättegången skall ges i lag. Ett regelsystem där lösningar anvisasi lag på olika uppkommande situationer har också den praktiska fördelen attdomaren och parterna slipper lägga ned tid och kraft pä atl hitta lösningar påprocessuella frågor. Med hänsyn till de nu angivna synpunkterna finns delalltså skäl att behälla en förfarandereglering av ungefär den omfattning somfinns . Vad som behövs är rimliga möjligheter att avvika från den i RBanvisade normalordningen när det är lämpligt på grund av målets beskaffenhet.Med hänsyn till vikten av att parierna kan förutse rättegångens förlopp bör enprincipiell utgångspunkt vara att parterna skall samtycka till eller åtminstonehållas underrättade om eventuella avvikelser. Innan jag tar närmare ställning till frågor om uppmjukningav RB:s grundläggande principer om omedelbarhet, koncentration och muntlighet,skall jag gå in på den grundläggande frågan om uppdelningen av förfarandet iett skede för förberedelse av målet och ett skede för dess avgörande. Som RUhar påpekat är vissa led i en rättegäng till sin natur sädana att de måstekomma före andra. En naturlig första uppgift vid handläggningen av etttvistemål är atl ta reda på vad tvisten gäller, dvs. vad som yrkas, vUkagrunder som åberopas till stöd för yrkandena och hur svaranden ställer sig tillkärandens yrkanden och grunder. Innan det är meningsfullt för rätlen att lyssnatill parternas argumentation måste man fastställa vad det är man skallargumentera om. Pä motsvarande sätt är del en förutsättning för atl enbevisupptagning skall fylla sitt syfte att rätten och parterna har klart försig vad som skall bevisas. RB:s uppdelning av handläggningen i förberedelse ochhuvudförhandling syftar delvis till att säkerställa den ordning som jag nuskisserat. 1 småmälslagen har den formella indelningen i förberedelse ochhuvudförhandling visseriigen slopats, men avsikten med detta har givetvis intevarit att ändra på ordningen för målets handläggning i den mening som sagts.Jag menar i likhet med RU och en stor majoritet av remissinstanserna alt detinle minst av pedagogiska skäl är lämpligt att behålla termen förberedelse sombeteckning för handläggningens första skede samt termen huvudförhandling försådant sammanträde som hålls sedan förberedelsen avslutats och som direktsyftar till målets avgörande. Har man inte en sädan formell uppdelning, kan -som RU påpekar - sä småningom insikten att mäl behöver förberedas komma attförsvagas. Härmed är inte sagt att man behöver gå ifrån den möjlighet som i att i vissa enkla fall avgöra mäl under förberedelsen (42 kap. 18 8 RB).En sådan möjlighet har, som påpekats under remissbehandlingen, vissa praktiskafördelar. Det bör framhävas alt den omständigheten att man i denuvarande småmålen går tillbaka lill den tidigare gällande uppdelningen i förberedelse 78 ochhuvudförhandling givetvis inte innebär att handläggningen skall bli Prop.1986/87:89 mer omständlig än . Möjligheten av huvudförhandling i förenkladform i samband med förberedelsen (42 kap. 20 8 andra stycket RB) börsjälvfallet utnyttjas i all möjlig utsträckning. Muntligt eller skriftligt förfarande Mot denna bakgrund skall jag gå in pä den för enprocessordning kanske viktigaste frågan av alla, nämligen i vad månhandläggningen av mål skall präglas av muntlighet eller skriftlighet. Jagkommer då in pä fler frågor bl.a. om förberedelsen skall vara skriftlig ellermuntlig, om man skall tillåta en helt skriftlig process saml om avgörandet avett mål skall få ske med muntligt underlag endast beträffande en del av mälel. Tvistemälsprocessen enligl RB präglas i hög grad avmuntlighetsprinci-pen. Del finns en presumtion för atl förberedelsen skall varamuntlig, och avgörandet skall utom i de allra enklaste fallen ske efterhuvudförhandling. I småmälslagen prioriteras däremot inte den muntliga handläggningsformenlika mycket. RU har föreslagit flera uppmjukningar imuntlighetsprincipen i förhållande till nuvarande ordning enligl RB. Tanken påen ökad användning av ett skriftligt förfarande har i allmänhet vunnit gehörhos remissinstanserna, även om somliga menar att förslagel pä vissa punkter gårför långt. För egen del håller jag med RU om att det muntligasammanträdet mänga gånger är det effektivaste sättet att handlägga tvister bådeunder förberedelsen och under avgörandeskedet. Men är det viktigt attmuntligheten inte blir etl självändamål, med andra ord att ett i sak obehövligtsammanträde hälls endast för formens skull eller att en tvist som skulle kunnahandläggas i huvudsak lika bra genom ett skriftligt förfarande blir föremål förmuntlighet. Detta är viktigt främst med hänsyn till atl den muntligahandläggningsformen i många fall drar större kostnader än den skriftliga bädeför parterna och för domstolen. När man närmare granskar möjligheterna alt mjuka uppmuntlighetsprincipen måste man - som RU påpekar - hålla i minnet alt skälenför munllighet är olika under olika stadier av handläggningen. På grund däravlar jag i del följande upp RU:s förslag lill granskning först när det gällerförberedelseskedet och sedan i fråga om avgörandeskedet. Förberedelsen av ett tvistemål syftar främst till attklarlägga och avgränsa vad tvisten avser. Käranden skall precisera vad som yrkas och vilka omsländigheler som åberopas till stöd för yrkandena (rättsfakta). Svaran den skall på motsvarande sätt redovisa hur han ställer sig lill kärandens yrkanden och precisera de rättsfakta han åberopar som grund för ett bestridande. Parterna skall vidare ange vilken bevisning som åberopas och vad som skall styrkas med varje särskilt bevis. Hela denna verksamhet syftar i grunden till atl mälel skall kunna avgöras pä elt så enkelt och snabbt sätt som möjligt. Ett annatviktigt syfte med förberedelsen är att parterna under rättens Prop.1986/87:89 ledning skall undersöka möjligheterna att komma överens, alltså allförlikas. Del gäller därvid både att sondera utsikterna till en uppgörelse imålet som helhet och att närmare gä in pä i vilken män parterna kan kommaöverens i olika delfrågor eller lämna varandras uppgifter ulan erinran. Det råder en bred enighet om att den verksamhet somsålunda skall äga rum under förberedelsen normalt sett sker effektivast vid eltmuntligt förfarande, där parterna fär tillfälle att möta varandra underdomarens ledning.