prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Detinnebär att fordringar som redan före förfaUodagen löper med ränta, t.ex.banklån, inle får ha en särskild förhöjning av dröjsmälsräntan avtalad i defall redan den ordinarie räntan överstiger lagens maximinivå fördröjsmålsränta. Dessulom innebär de tvingande reglerna att konsum.nten alllidvid betalning av en fordran har en räntefri frist på efter den dagräkningen avsändes. Somutgångspunkt för sina överväganden och förslag tar utredningen en i och för sig aktningsvärd medborgare, som månatligen får sin lön och i samband därmed går flll posl eUer bank och betalar de räkningar, som har inkommit under förliden månad oavsett om de är förfallna till betalning eller ej. Om en räkning inkommer dagen efter det att han har gjort sina månatliga utbetalningar får denna räkning vänta till nästa månatliga betal ningsdag oavsett vad som har stipulerats om förfallodag. Så länge han följer dessa raflner, som han själv har skapat, anser han del otiUbörligt att 109 hanskall drabbas av någon som helsl påföljd för betalningsförsummelse. Prop.1986/87:72 Om han någon månad inte skulle ha förmåga att betala samtligaräkningar skall han ha rält att dröja ytterligare med betalningen och inledrabbas av någon annan påföljd än att han får betala ränla på skulden efter enräntesats som obetydligt överstiger den ränla som han får på sitt bankkonto.Om han skulle drabbas av någon oföratsedd händelse som minskar hans betalningsförmågaskaU hans borgenärer stå risken för detta och inte fa någon ränta alls underdröjsmålstiden. Deregler som föreslagils med beaklande av den förenämnde personens intresseninnebär atl de privatpersoner favoriseras som försummar alt i rätt tid fullgörasina förpliktelser. Utredningen motiverar sina förslag med att dröjsmål inteberor på alt gäldenären efter en mer eller mindre förfinad kalkyl skulle finnaalternaflvet dröjsmålsränta bäst förenUgt med sina intressen utan på att hanantingen är utan pengar eller på all förfallodagen hunnit infalla innanräkningen hunnit likvideras i samband med hans månatliga utbetalningsdag. Förbundelanser inte att de angivna orsakema utgör godlagbara ursäkter förbetalningsförsummelse: Man bör kunna ställa de kraven även på privatpersoneratl de inte ådrager sig belalningsförpUktelser, som de inte kan infria, och altde betalar på förfallodagen även om det skuUe medföra elt visst extrabesvär fördem. bortser från är att del finns ett slort antal privatpersoner som heltenkelt stranlar i att beiala sina skulder. Vissa skulder ivingas de beiala pågmnd av mer eller mindre handfasta åtgärder såsom atl telefonen ellerelektriciteten stängs av. Andra skulder betalas inte förtån krav kommer genominkassobyrå eller tingsrätt. Denna skara av "hänsynslösa" gäldenärerär betydande och den är under tiUväxt. Den vållar redan nu företagen storakostnader som grand av de för gäldenärema förmånliga reglerna ominkassokostnader och ersättning i mål om beialningsföreläggande till slörstadelen måsle övervältras på samtliga gäldenärer genom prishöjningar. Det äremellertid troligt atl den nuvarande dröjsmålsräntans höjd verkar återhållandepå tillväxten av denna skara. En sänkning av dröjsmålsräntan i enlighet medulredningens förslag skuUe med stor säkerhet innebära att skaran av hänsynslösagäldenärer ökade. Förelagens kostnader skuUe på grand därav och på den lägredröjsmålsräntan drabbas av ytterligare kostnader, som de måste övervältra påsamfliga kunder. Närden hedervärde medborgare, som utredningen tar som utgångspunkt för sinabetraktelser, får klart för sig att han får vara med och betala de kosinader,som de försumliga gäldenärerna orsakar, kanske han finner det förenligt medsina intressen att säUa sig till skaran av medvetet, försumliga betalare. Hanär nämligen, vUket utredningen inte lycks tro, så klok att han kan göra enenkel ränteberäkning som ger vid handen att han i vart fall inte har något attförlora på atl dröja med betalningen . Eventuella moraliskabetänkligheter kan han avfärda med att t.o.m. lagstiftaren försvarar beteendetgenom atl uppställa regler som är förmånligare för den försumlige än för densom fullgör sina förpliktelser. Förföretagama innebär utebliven belalning från gäldenärema stora pro- 110 blemredan med nuvarande regler som emellerfld ger möjlighet flll viss Prop.1986/87:72 kostnadstäckning vid försenad likvid. Förseningar kan ge upphov tilllikviditetspåfrestningar som innebär att företagaren i sin tur kan komma meddröjsmål med belalning till sina leverantörer, anställda och tiU skattemyndigheterna.Sådana dröjsmål är helt oacceptabla och kan äventyra företagets fortlevnad.Därför nödgas företagama ofta att belåna sina fakturafordringar hosfactoringförelag. Kostnaderna härför är höga. Det vore därför rimligare atldröjsmålsräntan anpassades till den ränta som förelaget får betala vid belåningav fakturafordringarna. En sådan höjd på dröjsmålsräntan skulle sannoliktminska anlalet försumliga gäldenärer. I stäUel föreslår utredningen attdröjsmålsräntan skall sänkas fill diskonto plus och att deninte får börja löpa förtån efter kravets avsändande. Det är självklartatt företagarna måste kompensera sig för dessa regler med prishöjningar. Enbarten förlängning av betalningsfristen till en månad innebär attprisei måste höjas med cirka en procent plus mervärdeskatt på höjningsbeloppet. Detär svårare att bedöma hur sänkningen av dröjsmålsräntan kommer att påverkapriset. Detla blir beroende på hur slor effekt sänkningen får på gäldenärernasbetalningsvilja. Många företag kommer sannolikt atl se sig nödsakade attkringgå reglema genom att kraftigt höja priset för att sedan ge rabatt vidomgående betalning. Eneffekt, som aUs inte har berörts av ulredningen men som med visshet kommer attinfinna sig om förslaget skulle genomföras, är att "klimatet" mellanborgenärer och gäldenärer skulle hårdna. Borgenärerna kommer inte att kunnamedge några ansiånd med betalningen och kommer all se sig nödsakade attomedelbart efter förfallodagen föranstalta om indrivning av fordringarna.Borgenären kan ju inte veta om betalningsförsummelsen beror på övergåendeoförmåga hos gäldenären eller om den beror på spekulation i en räntevinst.Belastningen på våra domstolar och delgivningsmän, som redan är hårtbelastade, kommer att öka och resursförstärkningar blir nödvändiga. Inteminst bostadshyresgäslema kommer troligtvis mycket snabbt att få känna av dethårdare klimatet. Hyresvärdarna kommer att se sig nödsakade atl säga upphyresavtalet och lagsöka hyresgästen på den förfallna hyran omgående eflerförfallodagen. Några anstånd kommer man inle atl kunna lämna. Vid uppsägningmåste hyresvärden undertätta socialnämnden om uppsägningen, varefter socialnämndenhar att utreda eventueUt hjälpbehov. De normalt skötsamma hyresgästerna kommeratt drabbas av detta. De kan inle få ansiånd med hyresbetalningen och de bliruppsagda. Visserligen med rätt att återvinna hyresrätten genom att betala hyraninom viss kortare fid - vid minsta dröjsmål med hyresbetalningen. Hyresvärdarnaskostnader kommer alt öka, vilket i sista hand kommer alt drabba hyresgästerna iform av höjda hyror. Denföreslagna regeln atl dröjsmålsräntan alltid skall vara diskonto plus när borgenären är en privatperson kan ge hell oaccep tabla resultat och få förödande ekonomiska konsekvenser för den enskUde. Om t.ex. en villafastighet, som är högt belånad tiU gällande marknadsrän- 111 tor brinner upp ochförsäkringsbolaget vägrar atl betala ut ersättning innan Prop. 1986/87:72dom föreligger i högsta instans kan försäkringstagaren komma att lida obotligekonomisk skada. Deföreslagna reglema kommer atl leda till tolkningssvårigheler med därav följandeivisler i en utsträckning som inle är försvarbar med hänsyn till del trots aUtrelativt ringa värde som varie tvist kan länkas röra. Under mbriken"SärskUda bestämmelser för privatpersoner och konsumenter" finner mantre var för sig luddiga benämningar på de gäldenärer som skall skyddas av deföreslagna reglema, nämligen "privatperson i egenskap av konsument ellereljest" (§ 8) "privatperson" (§ 9) "konsumeni" (§ 10 och 11) Omdet är avsett atl reglema skall ha någon mening är det nödvändigt för parternaall vid affärstransaktioner, som innebär att en fordran uppkommer, taställning liU i vilken av de angivna egenskaperna parten och motparten agerar.Dessa frågor måste borgenären i vart fall överväga när han avlåter sin fakturaeller sitl kravbrev så att han inte bryter mot förslagets §11. Vid lagsökningeller betalningsföreläggande tvingas domstolen att göra samma prövning såsnart högre ränta än den i 8 § räntelagen angivna yrkas. I den storaärendemängden kommer det att nog så ofta uppkomma gränsfall, som tarvar ensärskild bedömning. Hur skall man t. ex. bedöma det fallet att en lantbrukareköper en personbil på kredit? Föratt rält tUlämpa lagen erfordras att företagen kan hålla reda på om derasfordringar avser antingen andra företagare eller privatpersoner som företrädareför en näringsidkare eller privatpersoner i egenskap av konsumenler. Dettakommer att bli en mycket grannlaga uppgift. I många fall lorde detla varaomöjligt och leda lill atl företagen måste ta det säkra för det osäkra och debiteraeventuell dröjsmålsränta endasl efter diskonto plus (om intefordran löper med annan högre ränla lidigare). Företagens kosinader för senabetalningar kommer därmed att i högre grad än nu övervältras på helakundkollekflvet. Dröjsmålsräntansroll som sanktion mot sena betalningar kommer också att i stort sett föriorasin betydelse i konsumentförhåUanden. Löper en fordran med ränta redan tidigarefortsälter ju räntan alt löpa oförändrad, om den är högre än lagen stipulerar.I annat fall får borgenären ta ut högsl diskonto plus , vilket är enmyckel låg ränta jämfört med räntelägel för normala konsumentkrediter givnautan särskild säkerhet. Detla måste för många privatpersoner innebära enfrestelse att, då brist på pengar råder, priorilera om sina betalningar på etlsådant sätt att man skaffar sig en förhållandevis biUig kredtf. KFanser att lagförslaget visserligen torde innebära vissa administraflva fördelar t. ex. då det gäller att räkna ul dröjsmålsräntor i samband med brottmål och försäkringsfall, men att det å andra sidan skulle skapa pro blem för de näringsidkare som säljer mol faktura tiU privatpersoner. KF anser också att del utifrån principieUa utgångspunkter måste ifrågasättas 112 omdel är rimligt att hela kundkoUektivet soUdariskt skaU la på sig en ökad Prop.1986/87:72 börda förorsakad av de som inte betalar . På samma sätl kan manuttfrån principiella uigångspunkter ifrågasätta om det är riktigl att dröjsmålsräntansroll som sanktion skall försvinna i affärer där privatpersoner ulgör enaparten. Inom konsumentkooperationen har man alltid strävat efter attkontantkunderna i så liten utsträckning som möjligt skall belastas medkostnader som förorsakas verksamhelen till följd av försäljningen på kredii.Detla överensstämmer inte med de tankar och förslag som räntelagsutredningennu framfört. KFdelar visserligen ulredningens uppfattning att det mera sällan är medvetnakalkyler som ligger bakom dröjsmål med belalningar då del gällerprivatförhållanden. Å andra sidan är utredningens förslag sådana atl de, föratt kunna accepteras, måste framstå som uppenbart ägnade att lösa väsentligaproblem, som den nu gäUande lagsiiftningen skapar för breda grupper avprivatpersoner och konsumenter. Detta har ulredningen inle visal. Tvärtom finnsskäl att anta att dröjsmålsräntor ur de enskUda hushållens synpunki vanligenhar mycket ringa ekonomisk belydelse. Ulredningennämner emellertid några faU då dröjsmålsräntor kan komma atl uppgå lillbelydande belopp, dels t.ex. vid lån mellan släkflngar och vänner och i sambandmed ivisler, dels i samband med regleringar av skadestånd frånförsäkringsbolag. I det förstnämnda faUet, menar utredningen, att endröjsmålsränta motsvarande diskonto plus är alllför hög jämförtmed den placeringsränta som skulle kunna erhållas på annat sätt. KF menar atlen jämförelse med placeringsränta knappast är relevant. En stor del av de falldet här rör sig om avser kreditgivning flll personer som sannolikl skuUe hamyckel svårt att skaffa sig motsvarande krediler på annat sätt. Endröjsmålsränta motsvarande den som nuvarande lag föreskriver kan i sådanasammanhang inte anses hög. andra fallet har privatpersonen, till skUlnad mot de fall som hittiUsdiskuterats, stäUning som borgenär. Även då skaU enligl utredningens förslag enlägre räntesats än den nuvarande tillämpas och privatpersonerna/konsumenternadärmed drabbas av en motsvarande försämring. Utredningen tillmötesgår härmedetl önskemål från försäkringsbolagen om lättnad i räntebördanvidförsäkringsersättning. Den hänvisar flll att konsekvensema förförsäkringstagarna inte skall behöva bU så svåra med hänsyn flll delsersättningen från sjukförsäkringssystemet och dels försäkringsbolagensmöjligheter flll a conto-utbetalningar. KF har förståelse för försäkringsbolagensönskan att minimera sina räntekostnader, men menar också alt konsumenternasintressen kan komma i kläm om förslaget genomförs. Trots tillkomsten avkonsumentförsäkringslagen kan man inte bortse från det tryck till en snabbskadereglering, som en inte alltför låg ränta innebär. Försäkringsbolagen tordedessutom ha betydande möjligheter all skydda sig mot betungande räntekostnadergenom att själva ta iniflaflv tiU a conto-betalningar. Sammanfattningsvisanser KF all den föreslagna särlagsltftningen för privatpersoner och konsumenter skapar betydande svårigheler och in skränkningar för handeln. Utredningen har inte visat att dessa svårigheler 113 8 1986/87. kan balanseras motmotsvarande förbättringar för konsumenterna. I vissa Prop. 1986/87:72 falltorde förslaget l.o.m. vara flll konsumentemas nackdel. Förslagetinnebär vidare alt dröjsmålsräntan i stort sett förlorar sin roU som sanktionvid sen betalning vUket får till följd att företagens kostnader för senabetalare i högre grad än nu övervältras på hela konsumentkoUektivet. Detla ärinte förenligt med de principer konsumentkooperationen flllämpar. Slutligenfinner KF det svårt att godta att avtalsfriheten inskränks just beträffandedröjsmålsränta och betalningsfld när avtalsfrihet råder i övrigt. En sådaninskränkning öppnar dessutom möjligheter för dem 50m vill utnyttja systemet atlskaffa sig billig kredii på övriga kunders bekostnad. Utredningenhar i sina leoretiska överväganden kommit till slutsatsen atl dröjsmål medbetalning av räkningar m.m. beror på att räkningar tUlsänds konsumenterna försent för att komma med vid den genomgång av räkningar, somgenomsnitlskonsumenten gör en gång vaqe månad i samband med att han får ut sinlön. Eller också beror dröjsmålet på att konsumenten helt enkelt är utanpengar. Detär härvid att märka atl utredningen i detta sammanhang inte gör någon skillnadmellan vanliga räkningar och betalningsavier på grand av t.ex. elt banklåneller ett avbetalningsköp. I del senare faUel föreligger ofta etl långvarigtkreditförhållande mellan borgenär och gäldenär, där den senare är klartmedveten om när och hur mycket han skall beiala, t.ex. varie månad ellerkvartal. Dessutom brakar konsumenten få betalningsavi i mycket god tid föresisla betalningsdag. Vid avbetalningsköp förekommer det t.o.m. att konsumentenfår samtliga betalningsavier redan i samband med köpet. praktiska erfarenheter, som bl. a. gmndar sig på mångåriginkassoverksamhet, beror det alldeles övervägande antalet fall avbetalningsdröjsmål på renl slarv från gäldenärens sida. Del är såledesgäldenärerna själva som försätter sig i en sådan situation att de inte betalari rätt tid. Medutgångspunkt från detta bör reglerna om dröjsmålsränta utformas på elt sådantsäll att dröjsmåls- eller "straffräntan" tjänar funkfionen av atlvara etl effeklivl påtryckningsmedel gentemoi betalningsförsumliga gäldenärer.Endast härigenom kan belalningsmoralen upprätthållas. Dessutom bör reglemavara utformade så att borgenären ges full kompensation vid UtebUven betalning. Utöverfall av betalningsslarv förekommer det naturligtvis att gäldenärer inte betalari rält lid eller över huvud taget inte betalar på grand av att de saknar medelhärför. En lagstiftning om dröjsmålsränta bör emeUertid rimligen inte utformasmed utgångspunki från sådana situationer, vilka för övrigt ärsjälvförvållande. Det finns ingen rimlig anledning till all borgenären skalldrabbas ekonomiskl i ränlehänseende på grand av gäldenärens dåliga ekonomiskaställning. Utredningenföreslår att räntelagen i sin helhel skall vara tvingande flll 114 Videj räntelöpande fordran föreslås dröjsmålsrän- Prop. 1986/87:72 tan uppgåtill högst diskonto jämte . Om däremot fordringen löper medränla ulgår dröjsmålsränta enligl samma räntefot som gällde vid förfallodagen. Dessabestämmelsers tillämpning inom motorbranschen kan beskrivas på följande sätl. Vid utförande av reparationer på bilar åt konsumenter är huvudregelnatt verkstaden begär och erhåller kontant belalning vid leveransen. Undantagsvisförekommer att verkstäder av ren "hygglighet" låter konsumentenbetala mot faktura efter leveransen. Med tillämpning av utredningens förslagskulle i delta fall dröjsmålsränla böria utgå först efter fakturadatumoch då med diskonto -I- , d.v.s. . Omdäremoi en konsument köper en bil på avbetalning, där den löpande räntan uppgårtUl t.ex. , är konsumenten skyldig atl beiala dröjsmålsränta redan frånförfallodagen och i detta fall . Det kan i detta sammanhang påpekas alldet förekommer åtskilliga oseriösa bilhandlare inom den s. k. buskhandeln somtillämpar väsentligt högre räntor än den i ovan angivna exempel. Detovan anförda innebär alltså att i den förstnämnda situationen föreligger detingen avtalsfrihet mellan partema medan så är fallet i den andra siluaflonen. Vidförsäljning av varor på kredit kan således säljaren i princip få fuU täckningför sina kostnader vid betalningsdröjsmål genom att förbehåUa sig entillräckligt hög löpande ränta. En näringsidkare som utför en tjänst åt enkonsument får däremot åtnöja sig med den "legala" dröjsmålsräntan. Härvidbortses från de fall då parterna avtalar om att fordringen skall löpa medränla, vilket emellertid praktiskt taget inte förekommer inom bilverkstadsbranschenvid betalningsanstånd som ges tiU konsumenter. Dennu angivna skillnaden är hell omotiverad och kan knappast sägas varakonkurtensneutral. Utredningenhar på intet vis påvisat att nuvarande dispositiva räntelag har lett lill någrabesvärande missförhållanden. Belänkandet innehåller således inget om attkonsumenterna i gemen upplever nuvarande ordning som besvärande eller attborgenär i allmänhet överkompenserar sig i ränlehänseende. I slället byggerförslaget på teoretiska överväganden, som närmast ger vid handen atlkonsumenten av olika orsaker inte rår för att han inte kan betala i rätl lidoch alt han därför måste skyddas mot alltför betungande räntevillkor. mån det förekommer oskäliga avtalsvillkor beiräffande dröjsmålsränla- vilkel således utredningen på intet vis har påvisat - finns det enligtgällande lagstiftning möjligheter att ingripa häremot (lagen om förbud motoskäliga avtalsvillkor, 36 § avtalslagen och ockerparagrafen i ).Del finns därför ingen anledning att dessutom föreskriva att räntelagen skallvara tvingande. Vi har svårt atl se att,när avtalsfrihet råder beträffande avlalsvUlkor i allmänhet, inte sådan frihet skall råda också beträffande dröjsmålsräntan. En tvingande reglering av dröjsmålsräntan innebär en form av prisregle ring, som knappast hör hemma i ett sammanhang som detta. parterna även i fortsättningenäger fritt avtala om priset för en vara eller Prop. 1986/87:72 Ijänsl,löpande ränta vid krediler, faktureringsavgtfler, förseningsavgtfter vid l.ex.för sent återlämnande av uthyrd egendom etc, borde partema jämväl fritl kunnaavtala om dröjsmålsränta. Vivill i detta sammanhang även framhålla de kompUkafloner som uppslår förborgenärerna, när det gäller att tillämpa olika regler och räntesatsergenlemol konsumenten respektive näringsidkare. En sådan uppdelning kräver nyaadministraflva mtiner, som särskilt de mindre företagen lorde ha svårt atttUlämpa. Lagstiftningen kan knappasl sägas ha förenklats genom denna bodelning. Förbundetanser således att räntelagen alltjämt bör vara dispositiv även ikonsumentförhållanden. Närdet gäller utredningens förslag till dröjsmålsräntans höjd enligt 8 § iförslagel, dvs diskonto + , vill vi först erinra om att dröjsmålsräntanrelativt höjdes från disconto -I- flll disconlo + . Att nu sänkaräntenivån med innebär ett underkännande avstatsmakternas tidigare ställningstagande i denna fråga. Den senaste ändringenföranleddes av den utveckling som skett av det allmänna ränlelägel undersenare år. Inget nytt har därefter i sak inträffat som skulle moiivera en sänkningav räntenivån. Vihar tidigare framhållit all dröjsmålsräntans främsta syften är dels att utgöraett påtryckningsmedel mol gäldenären att betala i rätl tid, dels att geborgenären kompensation för det fall gäldenären ändå kommer i dröjsmål med sin betalning. Viden sänkning av den "legala" dröjsmålsräntan tiU diskonto -I- 2 %kommer båda dessa syften alt förfelas. Vid ej ränlelöpande krediler skullepåtryckningsmedlet komma att försvagas och därmed också betalningsmoralen.Konsumenten skulle skaffa sig en självpåtagen kredit tUl ett mycket billigtpris. Det skulle löna sig för konsumenten att inte betala i stället för alll.ex. utnyttja en checkräkningskredit för betalning av skulden. Man får hellerinle glömma bort att gäldenärens betalningsdröjsmål är ett avtalsbrott som påintel sätl bör premieras genom en oförsvarligt låg dröjsmålsränta. Tvärtomfinns det här liksom i de flesla andra sammanhang då en part gör sig skyldigtill avtalsbrott anledning atl låta den avtalsbrytande parten drabbas av enpåföljd. Delta måste rimligen gälla även i konsumentsammanhang. Borgenärensberättigade krav på att erhålla kompensation av gäldenären vid belalningsdröjsmål kan inte lillgodoses vid en så låg dröjsmålsränta som föreslagits beiräffande ej räntebärande fordringar. Borgenärens kostnad för att själv låna upp medel för rörelsen ligger klart över den föreslagna räntenivån om diskonto -f . Utöver aUt del arbete och besvär borgenären åsamkas vid betalningsdröjsmål, kommer han dessut om all drabbas av en direkt kapitalkostnad, motsvarande skillnaden mellan egen finansieringskostnad och eventuellt erhållen dröjsmålsränta. Det minsta man kan begära i detla sammanhang är att dröjsmålsräntan slår i paritet med en marknadsmässig upplåningsränta och dessutom ger skälig ersättning för del arbete och besvär som näringsidkaren drabbas av. För alt åter anknyta liU förhäUandena inom bUverksladsbranschen så är 116 aUtså huvudregeln atlverkstaden fordrar kontant betalning av konsumen- Prop. ten vid leverans av bilenefter avslutad reparation. emellanåt atl verkstadenpå kundens begäran lämnar ut bUen fill denne utan att erhålla konlanlbelalning. Kunden får därvid en faktura, vari ofta anges med förtryckt textatt betalning måste ske senast inom viss angiven Tanken på att formellt avtala om en bestämd förfallodag för fordringenförekommer inte i dessa sammanhang, eftersom ett sådanl förfarandeskuUe upplevas som onödigl "byråkraflskt" och Atl verkstadenpå detla sätt ger kunden kredit får betraktas som en av konsumenienåtnjuten förmån. Menmed den föreslagna räntelagen har alltsä verkstaden inte rätl all böriadebitera dröjsmålsränta förtån efler fakturadatum och dessutom fårverkstaden låta sig åtnöjas med en ränta som skuUe uppgå lUlendast . Om en sådan ordning skulle införas, kommer verksiädernasannolikl atl bli myckel obenägna atl lämna ut en bU ulan all erhålla kontantbetalning. Motdella kan invändas att verkstaden inte är i bättre läge om del vid avtaladleverans visar sig att kunden inte kan betala för reparaflonen. Även här gäller30 dagars fri kreditlid och därefter dröjsmålsränta med diskonto -I- . Idetta faU har dock verkstaden rätt att kvarhålla bUen tills kunden betalar.Verkstadens retentionsrätt utgör därvid i aUmänhet etl mycket effektivtpåtryckningsmedel att snabbi få betalt för sin fordran.