prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Detförsta av dessa förslag kan få avsevärda ekonomiska konsekvenser för staden ide fall tomträttsavgäld eller annan avgifi är tvistig. Problem rörandelomträttsavgäld behandlas nedan (avsnitt 9). Paragrafenger enligt sin ordalydelse, och enligl motiven, gäldenären stor möjlighel atlgenom olika invändningar undgå atl beiala dröjsmålsränta. Paragrafen kansåledes locka en gäldenär atl komma med invändningar som har lill enda syfteatt undgå skyldighet att betala dröjsmålsränla, dvs. en privatperson kan påelt billigt sätl uppskjuta belalning. Redani dag finns jämkningsmöjlighet genom 36 § avtalslagen. Där beaktas ocksåsärskilt konsumentens stäUning i avtalsförhållandet. Denna reglering är enligtjuridiska avdelningen tiltfyllest och medför en mer allsidig bedömning avjämkningsmöjligheterna. Utredningenföreslår vidare en jämkningsmöjlighet om en privatperson till följd av sjukdomeller av annan genomgripande personlig händelse huvudsakligen utan egen skuldråkat i betalningssvårigheter. Del kan här noleras alt en gäldenär kan försäkrasig mot flertalel av här tänkbara orsaker medan en sådan möjlighet inte finnsför en borgenär. Del kan vidare vara mycket svårt avgöra om gäldenären hamnat ibetalningssvå-righelerna huvudsakligen utan egen skuld, vilket är enförutsättning för jämkning. Juridiskaavdelningen föreslår att 9 § i förslaget tiU räntelag utgår tiU förmån för nugällande reglering i 36 § avtalslagen. (Se vidare avsnitt 9 om dröjsmålsräntavid omreglering av tomträttsavgäld.) Styrelsenfinner del befogal att regler införs som ger möjlighet för konsument tilljämkning i de fall då en långtgående skyldighet att beiala dröjsmålsränlaskulle framstå som obillig. Deföreslagna alternativen för jämkning dvs. antingen innehållande av betalning pågrund av oklarhet i rättsläget eller eljest om någol förhållande av avgörandebetydelse för betalningsskyldighet eller sådana förhåUanden som ulgör s. k.social force majeure är godlagbara. Enliglsamfundels mening är elt klart rättsläge med god fömtsebarhel ett högt prioriterat mål. Härav följer att man måste acceptera att en regel i det enskilda fallet kan leda tiU otillfredsställande resultat. Endasl om det 135 föreligger en påtagligrisk för att en viss bestämmelse inte sällan leder till Prop. 1986/87:72mycket otillfredsställande resultat bör öppnas en möjUghet att anpassarättstillämpningen till vad som kan anses skäligt. Iförevarande fall anser dock samfundet omständigheterna vara sådana att enjämkningsregel är befogad. Det främsta skälet härtill är att en effektivtverkande dröjsmålsränta med nödvändighet innebär att det belopp gäldenären haratl betala kan ha ökat avsevärt. Emellertid kan dröjsmåletha berott på omständigheter som inte kan lastas gäldenären. I detta läge bördomstolarna ha relativt fria händer att sätta ned räntan till en nivå svarandemot lägst avkastningsränta. Här har då borgenärens inlresse i princip ingenbelydelse, eflersom han normalt inte har något berättigat anspråk på denöverkompensation som dröjsmålsräntan innebär i förhållande tillavkaslningsränlan. (En annan sak är att den uteblivna betalningen i vissa fallkan föranleda borgenären särskUd skada.) Enannan situation där jämkning bör kunna aktualiseras är när skuldbeloppet gäUeri utländsk valuta. Fråga är t.ex. om en valuta med mycket lågt ränteläge ochslabUt penningvärde; här bör räntenivån kunna anpassas flll vad som är skäligtm.h.t. Vidare förtjänar den situationen att skulden ärbestämd i valuta med högt ränteläge och stor inflaflon att uppmärksammas.Möjligen bör införas en specialregel för tfrågavarande fall (när svenskräntelag är tillämplig på fordring i utländskt myntslag). Ett förslag är då atlborgenären ges en rätl tUl omväxling från utländsk tUl svensk valuta när hanskrtffligen så påkallar om gäldenären då är i betalningsdröjsmål. Avdet här anförda framgår att ehum samfundel anser all en jämkningsregel börinföras i räntelagen är den föreslagna bestämmelsen inte godtagbar. Enjämkningsregel bör gälla också för näringsidkare. Vidare saknas enligtsamfundets mening anledning tUl jämkning i de fall den föreslagna regeln larsikle på. Ränta svarande mol avkaslningsränta bör alltid utgå oberoende avgäldenärens uppfattning om sin betalningsskyldighet, ekonomiska förhållandenoch annal (föratsatt atl fråga är om inhemsk valuta). Atl även en sådan räntakan vara betungande för gäldenären bör inte gå ut över borgenären. (Se ävenavsnitt 2). harinte funnit skäl flll erinran. Genomförslagets 9 § föreslås i fråga om privatpersoner en jämkningsmöj lighet, som enligt motiven är avsedd atl kunna användas rent undantags vis, då skyldigheten att beiala ränta framstår som obiUig. Enligt riksför bundets uppfattning kommer bestämmelsen att medföra stora tillämp ningssvårigheter och m.ånga tolkningstvister. Det kan tfrågasättas om det ekonomiska värdet för den enskilde konsumenten av denna jämkningsmöj lighet står i rimlig proportion till lillämpningssvårighetema. Man kan inte bortse ifrån att bestämmelsen torde öppna icke avsedda möjligheter för 136 gäldenäreratt helt "slippa ifrån" dröjsmålst*ählan p.g.a. det utrednings- Prop. 1986/87:72 krångel som blotta åberopandet av den medför. TCOtillstyrker också förslaget om möjlighet för privatpersoner all i vissa fall slippabetala ränia. Jämkningsregler av denna typ finns redan i de övriga nordiskaländema och innebär en viss uppmjukning av de annars så stela räntereglerna. Reglemai förslagets § 9 är så uppenbart främmande för svensk rättstradition att deborde kunna avfärdas som ogenomtänkta hugskott. Varför skall justdröjsmälsräntan kunna bli föremål för jämkning av tfrågavarande orsaker närinte några andra förpliktelser kan komma ifråga för sådan jämkning och varförskalljust den borgenär vars fordran inte har betalats i rätt tid bära kostnadenför gäldenärens oförskyllda beialningsoförmåga? Inte ens skatlemyndighetemaavskriver sina fordringar av de i paragrafen angivna orsakerna, varför skall dåen enskild borgenär Ivingas göra detta? Bestämmelsen kommer atl leda tillkostnadsökningar för samhället genom att domstolamas resurser tas i anspråk föravgörande om föratsältningama för tillämpning av bestämmelsen är för handen. Ävenom KF avvisar huvuddelen av de särskilda beslämmelser som räntelagsulredningenföreslår beiräffande privatpersoner finns dock ett viktigt undantag. Det gällerden möjlighel fill jämkning av skyldighelen att betala ränta, som föreslås vidfall av rättslig oklarhet eller social force majeure. KF menar emellertid att,skall en sådan bestämmelse finnas i lagen, denna inte får avgränsas aUtförsnävt. En möjlighel liU jämkning kan vara minst lika angelägen fören småföretagare (och därmed näringsidkare) som för en privatperson. Ulredningenföreslår atl dröjsmålsräntan skall kunna jämkas vid oklarhet om rättslägeteller vid s.k. social force majeure. Vihar svårt att se varför borgenären skall bära det ekonomiska ansvaret i dessa silualioner. Borgenären kan rimligen inle rå för att rättsläget är oklart eller alt konsumenten har dålig ekonomi. Såvitt vi känner lill flnns del inle på annat håll i lagstiftningen någon bestämmelse som befriar en gäldenär helt eller delvis från sin betalningsskyldighet i dessa situationer. En konsument som förlorar elt mål i en domstol lär väl inte befrias från sin skyldighet att ersätta motparten dennes rällegängskoslnader enbart av den anledningen all konsumenten plötsUgt har fått dålig ekonomi. kan en domstol jämka priseipå en vara eller tjänst eller räntan på ett Prop. 1986/87:72 banklån enbartav den anledningen att rättsläget har varit oklart. Mankan i detta sammanhang fråga sig varför inle också en näringsidkare kan komma iåtnjutande av jämkning av ränta. Ett exempel härpå är att en s.k. småföretagareIvingas utge s.k. avkaslningsränta tUl konsumeni efter hävning av ett köp. Viavstyrker således förslaget all införa en särskild jämkningsregel i räntelagen.Därest jämkning skuUe aklualiseras i de av utredningen angivnasitualionema, torde detta kunna genomföras med stöd av 36 § avtalslagen. Ulredningenföreslår att jämkning av skyldighet atl beiala ränta skall kunna ske i följandefaU. Ett faU är när en konsumeni med hänsyn lagen tiU att oklarhet förelegat omrättsläget m.m. haft anledning att tills vidare hålla inne betalningen. Ettannat fall är om betalningsflden försuttits därför att konsumenten tiU följd avsjukdom eller av annan genomgripande händelse råkat i betalningssvårigheter. Föreningenavstyrker båda dessa förslag. I del första fallel föreligger del en klar riskatl möjligheten kommer att utnyttjas av betalningstredskande konsumenter isådana fall där skiljemannaklausul tillämpas, lagen om tvistemål om mindre värdeneller lagsökningslagen gäller genom att borgenären av kostnadsskäl eftergerkravet på dröjsmålsränta. Föreningen anser atl konsumenien redan ärtillgodosedd genom att en oklarhet i rättsläget med stor sannoUkhet medför enjämkning i den enskUda tvisten. Det finns enligt SI:s mening ingen anledningtill att uppmuntra gäldenärer atl framföra påståenden om juridiska och andraoklarheter. Det är en bättre lösning att förbättra konsumentens ställning genomen förstärkt rättshjälp, varigenom konsumenten kan få "oklarheten"professionellt bedömd. andra fallel kan det vara frestande att från sociala utgångspunkter införaen jämkningsmöjlighet. Enligt specialmotiveringen skall det vara fråga omoväntade händelser, som på etl avgörande sätt påverkar gäldenärens socialasituation och därmed också hans förmåga alt göra rätt för sig i ekonomiskating. Föreningen anser emellertid atl konsumenten redan är tillgodosedd med attkonsekvensen för en försenad betalning i regel endasl medför en dröjsmålsränta,som f.n. ej är högre än en kreditränla i bank. Med utredningens resonemangkunde förslaget lika väl ha innefattat borgenärens efterskänkande - helt ellerdelvis - av fordran eller utvidgad tillämpning av moralorielagen! Förbundetställer sig tveksamt flll den föreslagna möjligheten alt jämka dröjsmålsräntan. Sjukdomsfallet lorde kunna härtföras liU förhåUande som täcks av social lagstifining. Vad särskilt gäller det fallet att rättsfrågan är tveksam anser förbundet jämkningsmöjligheten ofta vara av ringa betydel- 138 se i jämförelse med detfuUa kostnadsansvai-ét för rättegångskostnader Prop. 1986/87:72 som intekan jämkas av motsvarande skäl. I vart fall lar förbundet avstånd från tanken(s. 181), att t.ex. redan skiljakligheler i en domstols bedömning elleruttalande av reklamationsnämnden, som senare inte håller vid domstols prövning,skulle nästan undantagslöst utgöra skäl för jämkning. Jämkningsregelnär väl befogad. Den bör dock få en mer allmän utformning när del gäller s.k.social force majeure. Stadgandet bör knyta an tiU synnerliga skäl i allmänhetoch i motiven bör utförligt klargöras i vilka situafloner del gäller. Ettproblem som inte har lösls i betänkandet är hur jämkningsreglema skall hanterasav domslolarna och de exekuliva myndigheiema sedan exekutionsfltel harmeddelats. Innan dom har faUit i ett tvistemål, är det självklart atl domstolenskall kunna beakta oklara rättsförhållanden och social force majeure. Sedan enlagakraftvunnen och därmed exegibel och rältskraflig dom har fallit är del mednuvarande regler omöjligl att beakta sådana sociala förhåUanden hos gäldenärensom har inträffat härefter. För en betalningssvaggäldenär är jufordringsförhållandet ofta oregleral under lång lid efter det att dom harfallit. Frågan måste därför i förekommande fall lösas genom att domstolen ävenefter lagakraftägande dom får möjlighet atl jämka räntevUlkoren. MöjUghetentill jämkning är i och för sig tilltalande. Vad som då fordras är en myckelnoggrann precisering av när detta kan ske och vUka jämkningsnivåer som skalltillämpas. De flesta dröjsmålsränlor fastslälles genom belalningsförelägganden,och i denna summariska process torde finnas liten om ens någon möjlighel attbeakta en jämkningsregel. innebär att gäldenärer som tror sig varaberättigad till jämkning kommer att försöka få målen hänskjutna lill rättegång.Eftersom jämkningsregeln skall flllämpas restriktivt kommer det att leda tillmånga "onödiga" rättegångar. Enviss tveksamhet inställer sig emellertid beträffande lillämpningen av 9 § i förslaget i vad avser beslämmelsema om s.k. social force majeure. Visserligen skall bestämmelsen vara tillämplig om betalningstiden försut tits och därmed torde det vara domstolarna som i försia hand har att jämka ränteanspråken i sina avgöranden. Betalningssvårigheter av sådant slag som siadgandei beskriver kan dock inträffa även under verkställighetssta- diel. En jämkningsskyldighet för kronofogdemyndigheterna skulle medfö ra att gäldenärernas invändningar i detla avseende krävde ett stäUningsta gande i varie särskilt fall. Kronofogdemyndighelemas redan hårt ansträng da resurser skulle därmed få tas i anspråk för prövning om sjukdom eller andra personliga omständigheter skulle vara jämkningsgmndande för gäl- 139 denären under någon del avbetalningsdröjsmålet. En sådan konsekvens av Prop. 1986/87:72 förslagetmåste om möjligt undvikas. Ett klarläggande vore därför på sin plats av deninnebörden att dröjsmålsräntan inte skall jämkas av exekutiv myndighet efterdet att exekufionstitel föreligger. Förfatlningsförslagets9 § möjliggör för domstolarna att jämka förslagets redan låga dröjsmålsränta. Frånsettalt denna paragraf är oklart formulerad, skuHe den komma atl innebära en ökadbelastning på domstolsväsendet. Enännu viktigare invändning är emellertid, att den föreslagna regeln kommer attmedföra ändlösa diskussioner med vissa kunder om orsaken tillbetalningsdröjsmålet. Den ger stora möjligheter tUl olika tolkningar,missförstånd och i vissa fall kostsamma utredningar. De administrativakostnader, som delta skulle medföra, kommer liU stor del att belasta de godabetalama. Omförslaget skulle genontföras, skulle företagen i många fall ivingas attsnabbare än nu gå till inkassoförfarande för att säkra sina fordringar, vilketockså skulle öka belastningen på domstolsväsendet. Enanmärkningsvärd passus i förslaget är att kreditgivaren skall stå risken föratl kreditlagaren (privatperson) som tUl följd av "sjukdom eUer annangenomgripande personlig händelse huvudsakligen utan egen skuld råkat i betalningssvårigheteroch synnerliga skäl föreligger" på så sätt även dis-konto-plus-lvå-räntankan jämkas av domstol. Det kan också vara fallet om kreditlagaren innehåUitbetalning av det skälet att oklarhet förelegat om "rättslägel eUer annatförhållande". Medhänsyn tUl atl nuvarande sociatförsäkringsskydd innebär en i stort settbibehållen inkomst vid sjukdom synes förslaget tUl förlängd räntefri kredittidi samband med sjukdom ej vara mofiverat. 4 Rättsligen ogrundade krav på ränta ellerfaktureringsavgift instämmeri utredningens förslag. Sammantagetmedför de föreslagna reglerna atl dröjsmålsräntehanteringen blir svårare och dyrareför krediigivare. Del är uppenbart att motivationen för fordringsägare attfölja dessa regler bli låg. Del i sin tur innebär att avsevärt ökade anspråkställs på de tillsynsmyndigheter inom vars område tillsynsfrågorna Ugger.Utredningen föreslår att sanktioner mot överträdelser skall hanteras av KO medstöd av marknadsföringslagen i form av ansökningar om vitesföreläggande hosmarknadsdomstolen. Utredningenhar emellertid också konstaterat att dröjsmålsränta, när del gäller gäldenärersom är privatpersoner, hittiUs i huvudsak förekommer först då fordran ärföremål för inkasso. Datainspektionen kan därför i egenskap avtillsynsmyndighet för inkassoverksamhet förväntas få huvuddelen av klagomålen- i form av tillsynsärenden enligt inkassolagen - om oriktigdröjsmålsränlehantering, vilken fråga i och för sig faller under begreppet godinkassosed. Ett genomförande av förslaget torde således fordra en ickeobetydlig resursförstärkning av bl.a. inspektionen. Hur samordningen mellan KOoch inspeklionen skall ske berörs inte alls av utredningen som inskränker sigtiU att föreslå detta "dubbelkommando". Avlaglexlen framgår f. ö. inte om sanktionema skall riklas mot inkasso-företaget,mot eventuellt involverat factoringsföretag eller mot den fordringsägare förvars fordran det yrkats dröjsmålsränta utöver förslagets bestämmelser. Utredningenhyser, atl döma av uttalandet på sid. 99 i betänkandet, den uppfatlningen attfordringsägare genomgående accepterar betalningsdröjsmål då en marknadsmässigdröjsmålsränta utgår. Visserligen kan sådana fall förekomma, men seriösakreditgivare är medvetna om atl belalningsdröjsmål alltid medför en ökad riskför kapitalförlust och det är därför något som krediigivare i aUmänhet villundvika. Utredningensexempel på sid. 97, avseende betalningsdröjsmål från en kreditkortsinnehavaretangerar elt problem, nämligen hur dröjsmålsräntan rätteligen bör beräknas iexemplet. Skall ränta beräknas efter avtalad räntefot om medkapitalisering efler vaoe månad (vilket är avsevärt högre årsränlefot än 12 x1,)? Gör uppsägning från konto-kortsföretagels sida av kreditavtalel attdröjsmålsräntan skall beräknas på annat sätt? synes intege något svar på dessa väsenlliga frågor. Ävendet föreslagna sanktionssystemel vad gäller ej avtalade avgifier förfakturering och för betalningspåminnelser synes skjuta över målet. Delkan, som ett enklare och billigare altemaflv, övervägas - om resurs-ochkostnadsfrågorna kan lösas - alt utvidga datainspektionens lillsynsochinformationsuppgifter till atl omfatta även dröjsmålsränle- ochfaktu-ra/-påminnelse/avgiftsdebhering före inkasso. haringel atl invända mot den näringsrättsliga regeln, men anför att den tordefå ringa betydelse för försäkringens del. Vivill framhåUa all förslaget i denna del innebär att man vidgar det område därdet kan förekomma att samma sak blir bedömd i såväl en specialdomstol som iaUmän domstol. Exempelvis kan finna etl prövat beteende stå istrid mot den föreslagna paragrafen medan allmän domslol i ett kravmål kanfinna samma beteende vara tillåtet. Kollegielhar förståelse för att utredningen, i de fall ränta debiteras i slrid mol lagensbestämmelser, inte vill belägga en sådan handUng med straff, men finner detsamtidigt främmande att debiteringen skaU anses utgöra sådan handling som avsesi 2 § marknadsföringslagen. Sistnämnda lag är tiUämplig påmarknadsföringsåtgärder, dvs. säljfrämjande åtgärder och ett krav på ränta ärinte en sådan åtgärd. Kollegielfinner vidare att en möjlighet att ingripa vid debitering av inte avtaladeavgifter för fakturor och betalningspåminnelser i och för sig synes varamotiverad, men att denna fråga inte har sådant samband med räntelagen att enreglering bör ske i denna lag. Med åberopande av de skäl som angettsbeträffande debitering av ränta utöver räntelagens bestämmelser finner koUegietvidare alt en hänvisning inte bör göras lill marknadsföringslagen. haringen erinran mot förslaget i denna del. Räntelagsutredningenhar i enlighet med sina direktiv även övervägt behovet av att närmare regleraföretagens rält att ta ut s. k. faktureringsavgtfler. Frågan om i vUkenutsträckning en gäldenär utöver det egentliga skuldbeloppet är skyldig attbetala en särskild faktureringsavgifl vållar enligt SPKs erfarenhet oftaosäkerhet och irrilaflon hos konsumenler, som påförts sådanl tillägg i fakturanutan atl i förväg ha känt till atl denna post skulle förekomma. Nämnden har,liksom , fått motta ett stort antalförfrågningar och klagomål från enskilda, som i en faktura upptäckt en sådanoväntad kostnadspost och varit osäkra om extrabeloppel skulle behöva betalas.Det har därvid inte sällan visat sig svårt att i det enskilda fallet ge ettfrån alla synpunkter fillfredsställande råd. Såsom även påpekas iutredningsbetänkandet kan det förmodas att i många fall en påfördfaktureringsavgtft kommit att betalas av gäldenären trots att kravel inte varitgrundat på någon avlalsrällslig förpliktelse. Motdenna bakgmnd bör det hälsas med flllfredsslällelse alt utredningen nu föreslår sådana bestämmelser i räntelagen som inskränker rätten för företag att över huvud debitera faktureringsavgifl till de fall då ett särskilt avtal härom i förväg träffats med gäldenären. SPK är också ense med 142 utredningenom alt ett förbud av detta slag behöver kombineras med någon Prop. 1986/87:72form av sanktion mot överträdelser. Enligt förslaget skall ingripande moträttsligt ogmndade krav på faktureringsavgtfler ske genom tiUämpning avmarknadsföringslagens sanktionssystem. Det undandrar sig SPKs bedömning omlagförslagel i detta avseende fått en ändamålsenlig och lagtekniskl lämpligutformning. Nämndentillstyrker slutligen förslaget att genom en ny bestämmelse förbjuda företagatl debitera faktureringsavgift utom i de fall då särskilt avtal härom träffatsmed gäldenären. Beiräffandenäringsidkares rätt att ta ut avgifter för fakturering, betalningspåminnelseoch liknande mottar verket vaoe år en mängd förfrågningar. Konsumentema vändersig mol alt avgifter tas ul utan stöd i avtal och ibland också ulan attkonsumenten begärt att få betala mol faktura. välkomnar därförförslaget i 11 §, där näringsidkare förbjuds atl framställa krav på sådanaavgtfter om inte särskilt avtal träffats om att avgtft skall utgå. Förslagetatt införa en uttrycklig lagregel bör kunna leda till en förbättradkunskap såväl hos näringsidkare som hos konsumenter om vad som gäller i dessafall samt till att näringsidkare förbättrar sina kravrutiner. Verkeltillstyrker av liknande skäl även utredningens förslag om förbud förnäringsidkare att framställa krav på ränta utöver vad som följer av den nuföreslagna räntelagen. Enligl11 § skall krav på högre ränla än vad som följer av räntelagen liksom krav påej avtalade avgifter för fakturering, avisering eller annanbetalningspåminnelse anses utgöra ofillbörlig marknadsföring i marknadsföringslagens(1975:1418) mening. Kravav detta slag kan inte anses utgöra led i marknadsföring i 2 §marknadsföringslagens mening och kopplingen till den bestämmelsen kan därför tesig mindre naturlig från systematiska utgångspunkter. villdock inte motsätta sig förslaget i denna del, eftersom en koppling tillmarknadsföringslagen gör det möjligt atl effektivt ingripa mol OtUlbörliga kravriktade mot konsumenter. Beträffande möjligheten alt ingripa i dessa fall bördock påpekas att i de fall kravet sker genom hänvisning flll en klausul ifaktura framslår del som naturligare atl ingripa med slöd avavlalsvillkorslagen än med slöd av marknadsföringslagen. ARNdelar ulredningens uppfattning atl del är lämpligt att komplettera den i konsumentrelafloner tvingande civilrättsliga lagstiftningen av dröjsmåls- och avkaslningsränta med en mer generellt verkande marknadsrällslig reglering som gör det möjligt att ingripa mot försök all "bluffa sigflll" högre ränla än vad lagen medger. Nämnden har ingen erinran mol den leknik, som ulredningen föreslår, men undrar om det inte skulle ligga närmare till hands att betrakta ett "ogrundat räntekrav" som ettoskäligt 143 avtalsviUkor enligt avtalsvUlkorslagenän som en otiUböriig marknadsfö- Prop. 1986/87:72 ringsåtgärd. Utredningenhar vidare i detta avsnitt berört frågan om s.k. fakturaavgifter. Sådanaavgtfter får, som lagutskottet har anfört i sitt av utredningen (s. 133)refererade betänkande, tas ut endast om partema kommii överens om detta vidavtalets ingående eller det kan anses stå i överensstämmelse med handelsbrakeller sedvänja i branschen. Utredningenhar inte alls undersökt eller ens diskuterat hur det kan förhålla sig med handelsbrakeUer sedvänja på detta område. Den synes närmasl såsom en självklarhet utgåfrån att etl krav på fakturaavgtfl aUtid är rättsligt ograndat, så snart någotsärskilt avtal därom inte har träffats. Nämnden är inte lika tvärsäker somutredningen om innebörden av gällande rätt, och vill inte heh utesluta attfaktureringsavgtfler numera är så vanligt förekommande att man kan tala omhandelsbrak eUer sedvänja. Vadgäller utredningens uttalande (s. 137) att faktureringsavgtfler inte skuUe fåtas ut ens när bestämt pris inte är avtalat och priset således skall bestämmasmed tillämpning av 5 § köplagen är nämnden besläml av en annan uppfattning änulredningen.