prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Enligt andra meningen skall förhöret med den tilltaladesom huvudregel inledas av rätten. Under detta inledande skede av förhöret skallden tilltalade beredas tillfälle att själv berätta vad som enligt hansuppfattning inträffat. Rätten skall också ställa de kompletterande frågor sombehövs för att föra berättelsen vidare. Rätten skall således inleda det s.k.huvudförhöret (jfr specialmotiveringen lill 36 kap. 17 § första stycket). Detbör betonas att avsikten inte är att rätten skall hålla något mera ingåendeförhör med den tilltalade. Så snart den tilltalades spontana berättelse ebbatut och kan föras vidare genom neutrala hjälpfrågor av typen"vad hände sedan då", bör rätlen lämna över ledningen av förhörettill parterna. Därvid bör som regel, som framgår av den föreslagna lagtexten,åklagaren först få tillfälle att förhöra den lilltalade. 1 de fall dä den tilltalade redan under det föregåendeinledande huvudför höret lämnat en utföriig berättelse fär åklagaren direkt böria med ett motförhör enligl reglerna i 36 kap. 17 8 andra stycket och kan då ställa mer provokativa frågor i syfte atl beslå den lilltalade med motsägelsefulla uttalanden. Om den tilltalades första berättelse - även efter kompletteran de frågor - är torftig, får åklagaren i stället till att böria med fortsätta huvudförhöret. Åklagaren skall i dessa situationer först försöka att genom 183 meringående frågor, som dock inle får vara ledande, få fram en mer Prop.1986/87:89 fullständig bild av vad som är den tilltalades version avhändelseförloppet. Därefter fär åklagaren gä över till alt hälla ett motförhöroch kan då ställa ledande frågor. Med tanke framför allt pä mera komplicerade mäl har ilagtexten öppnats en möjlighet för rätten att frångå den normalaförhörsordningen. Om den tilltalade har försvarare skall denne sedan fåtillfälle att ställa sina frågor, varefter åklagaren kan behöva återkomma medytterligare frågor. Även rätlen kan ha behov av att ställa kompletterandefrågor. Beträffande det s.k. återförhöret hänvisas till vad som anförts ispecialmotiveringen till 36 kap. 17 8 tredje stycket. Det bör dock observerasalt, eftersom det är åklagaren som häller motförhöret, återförhöret skall inledasav försvararen. Av hänvisningen till 36 kap. 17 8 följer att även enmålsägande som är part får ställa frågor till den tilltalade. En målsägande sominle för talan i målet har däremot inle någon rätt till detta. 37 kap. 2 § 1 denna paragraf upptas den nu i 1 § reglerade möjlighetenatt i tvistemål förhöra parterna under straffansvar. RU har föreslagit denterminologiska förändringen att ordet "försäkran" skulle bytas ut mot"ed". Bakgmnden till den föreslagna ändringen av terminologi är atted av vittne och försäkran av part är helt likalydande. Detskulle därför inte finnas skäl att komplicera systemet med atl ha kvar tvåolika beteckningar för samma sak. Straffrättsligt bedöms del emellertid som ettallvariigare brott att lämna en oriktig utsaga under ed än undersanningsförsäkran. Jag anser därför att det alftjäml finns skäl att behålla dennuvarande terminologiska skillnaden i detta hänseende. När nu partsförhör utan sanningsförsäkran uttryckligenlagregleras i RB, finns det också skäl atl som RU föreslagit i balkenuttryckligen erinra om atl förhör som sker under sanningsförsäkran börbegränsas till omständigheter som är av särskild betydelse i målet. En regelav denna innebörd har tagits in i paragrafens sista mening. I de flesta falltorde det vara lämpligt att - som sker i praxis redan nu - parten först färlämna sin berättelse utan sanningsförsäkran och därefter i mån av behovbekräfta vissa särskilt relevanta punkter efter avläggande av försäkran. Enligt den nuvarande regleringen i I § har en part rättatt fä till stånd förhör under straffansvar både med sig själv och medmotparten. Detta är så självklart att det inte behöver framgå av lagtexten. 37 kap. 3 § Annan behövlig reglering av förhör med parter ochmålsägande än den som tagits upp i det föregående bör som RU föreslagit ske genom hänvisningar i förevarande paragraf till reglerna om vittnesförhör i 36 kap. Hänvisningen visningen har delats upp i tre olika stycken, varav det första gäller samtliga förhör enligt delta kapitel, det andra gäller förhör under sanningsförsäkran 184 och dettredje gäller förhör med vissa målsägande och därmed likställda Prop.1986/87:89 parter. I ett fjärde stycke föreslås en regel som gör del teknisktmöjligt att tillämpa bestämmelserna om vittnen på parter och målsägande sominte är parter. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 37 kap. 2-5 8§. De vittnesregler som enligt första stycket skall gälla vidsamtliga förhör enligt 37 kap. är följande: 1. regeln i 36kap. 9 § andra stycket: detta innebär att personerna skall förhöras var för sigoch atl de kan höras mot varandra, 2. regeln i 36kap. 10 8 första stycket; detta innebär att rätten före förhöret skall ta redapå vissa personliga data om den som skall höras samt vissa omständigheter somkan vara av betydelse för bedömningen av hans trovärdighet, något som normalllorde framgå redan av vad som i övrigl förekommit i målet, men det kan stundombehöva las fram särskilt, t.ex. när det gäller förhör med ställföreträdare ochmed s. k. medtilltalad, 3. regeln i 36kap, 13 § första stycket; detta innebär att sanningsförsäkran inte färavläggas av den som är under femton är eller psykiskt insuffi-cient (motsvararnuvarande 37 kap, 2 8), 4. regeln i 36kap. 16 8; delta innebär att den som hörs skall avge sin berättelse muntligenoch att vad han sagt t.ex, under fömndersökningen fär läsas upp endast om denmuntliga utsagan inför rätten avviker från den tidigare berättelsen eller omhan vägrar yttra sig, 5. regeln i 36kap. 18 8; detta innebär att rätten får möjlighet atl under förhöret förordnaalt en part eller åhörare, vars närvaro kan antas inverka menligt på förhöret,inte får vara närvarande vid detta, 6. regeln i 36kap. 19 §; detta innebär att en part eller en målsägande som inle för talan kanförhöras utom huvudförhandling under samma förutsättningar som gäller vittne(motsvarar nuvarande 37 kap. 4 §), De vittnesregler som enligt andra stycket i paragrafenskall gälla vid förhör under sanningsförsäkran är följande: 1. regeln i 36kap, 5 8; detta innebär vissa begränsningar i skyldigheten att yttra sig undersanningsförsäkran, till följd av sekretessbestämmelser m.m. (motsvarar gällanderätt, se 37 kap, 5 8), 2. regeln i 36kap. 6 §; detta innebär atl part får rätt alt vägra att under sanningsförsäkranuttala sig om omständighet, som skulle röja atl han själv eller närståendebegått brottslig eller vanärande handling (motsvarar gällande rält, se 37 kap.5 8), 3. regeln i 36kap. 8 § andra stycket om prövning av vissa sekretessfrågor (motsvarargällande rätt, se 37 kap. 5 8), 4. regeln i 36kap. 11 8 om vittnesed (molsvarar gällande rätt. se 37 kap, 3 8), 5. regeln i 36kap. 14 8: detta innebär att rätten skall erinra parten om hans sanningspliklm.m. (motsvarar gällande rätt, se 37 kap. 3 § sista stycket), 6. regeln i 36kap. 15 8; detta innebär alt sanningsförsäkran skall avläggas av varieförhörsperson för sig och att tidigare avlagd försäkran är bindande (motsvarargällande rätt, se 37 kap. 5 8). Enligt tiedje stycket skall reglerna i 36 kap. omersättning till vittne 185 tillämpas i fråga om målsägande som skall höras ianledning av åklagarens Prop. 1986/87:89 talan. Detta motsvarar gällande rätt,se nuvarande 20 kap. 15 §. Ersättningsreglerna för vittnen skall enligt andrameningen dessutom tillämpas i det ovanliga fallet alt någon i anslutning tillett brottmål för civil talan utan all vara målsägande eller tilltalad och attden personens berättelse åberopas som bevisning. I fiärde stycket föreslås - som förut nämnts - en regelsom gör det formellt möjligt att tillämpa vittnesbestämmelserna pä en personsom förhörs enligl reglerna i detta kapitel. 38 kap. 6 § Paragrafen behandlar möjligheten att ta upp bevis genomskriftlig handling utom huvudförhandling. är möjligheten i dennadel begränsad till de fall, dä synnerligt hinder möter mol att ta upp bevisetvid huvudförhandlingen. Enligt m.fl. kommentar till RB (Nya ,1949, s. 535) syftar detta på dyrbara eller svårtransportabla handlingar ellervärdehandlingar. När det gäller förhör med vittne ulom huvudförhandlingföreslås i 36 kap. 19 8 första slyckel första och andra punkterna nya regler,som bl.a. innebär att bevisupptagning får ske ulom huvudförhandling, om upptagandeinte kan ske vid förhandlingen eller om sådant upptagande skulle medföraorimliga kostnader eller olägenheter. Motsvarande regler kan som RU harföreslagit införas även när det gäller skriftliga bevis, och således ersättaden nuvarande regeln i förevarande paragraf. I fråga om tillämpningen av de föreslagna reglernahänvisar jag till vad som sagts i specialmotiveringen till 36 kap. 19 §. 1 ett nytt andra stycke föresläs en möjlighet att företaviss annan handläggning i anslutning till bevisupptagning enligt förstastycket. Detta överensstämmer med vad som föresläs enligt andra bestämmelserom bevisupptagning utom huvudförhandling (l.ex. 36 kap. 19 §). Det bör slutligen påpekas alt denna paragraf självfalletendast gäller mål som skall avgöras efter huvudförhandling. Om det föreliggerförutsättningar att avgöra ett mäl på handlingarna, gäller således inte deinskränkningar i fråga om möjligheterna all ta upp skriftligt bevis utomhuvudförhandling som uppställs i denna paragraf. 39 kap. 2 § \ första stycket regleras möjligheten alt hålla syn utomhuvudförhandling. I fräga om syn gör sig i allt väsentligt samma intressengällande som i fråga om vittnesförhör, såvitt avser möjligheterna tillbevisupptagning utom huvudförhandling. 1 36 kap. 19 § första stycket har jagföreslagit en ny reglering när det gäller vittnesförhör ulom huvudförhandling.Motsvarande regler föresläs i förevarande paragraf för syn utom huvudförhandling.1 fråga om tolkning av bestämmelserna hänvisas till specialmoliveringen till36 kap. 19 §. I ett nytt andra stycke föresläs en möjlighet för rällenatt företa annan 186 handläggningi anslutning till syn utom huvudförhandling. Även i denna del Prop.1986/87:89 bör nämligen, som RU har påpekat, motsvarande regler gälla som förvittnesförhör utom huvudförhandling. Den föreslagna regeln ersätter nuvarande3 §, Del bör i sammanhanget påpekas att reglerna om möjlighetatt hålla syn utom huvudförhandling givetvis inle har avseende på sädan syn pästället som hålls som ett led i en pågående huvudförhandling. I dessa fallgäller enligt I § att syn alllid kan hällas pä stället, så snart det föremålsom skall skärskådas lämpligen inte kan flyttas till den plats därhuvudförhandlingen i övrigt hälls. Att även annan handläggning i sädana fallkan äga rum i anslutning till synen är självklart. 1 detta kapitel föresläs vissa ändringar som har direktsamband med övriga ändringar i . Fömtom de ändringar ivissa paragrafer som redovisas i det följande föresläs att 13 och 15 8§upphävs. När del gäller frågan om hur muntligt förhör med enoffentlig sakkunnig skall gä till har RU föreslagit att de nuvarande första ochandra styckena i 10 § ersätts av en hänvisning till reglerna om förhörsledningi 36 kap. 17 §. En offentlig sakkunnig är emellertid förordnad av rätlen och ärnär det gäller frågan om förhörsledning närmast att jämställa med elt av rätlenex officio inkallat vittne. Den föreslagna regleringen i 36 kap. 17 § angåendeatt förhöret regelmässigt skall hållas av parterna stämmer därför dåligt in påförhör med offentliga sakkunniga. När det gäller sädana förhör bör i ställethuvudregeln alltjämt vara att förhöret leds av rätten med möjlighet för dennaatt låta parterna hälla förhöret. Med denna inställning såvitt angårförhörsledningen saknas det också anledning att - i enlighet med RU:s förslag -göra passusen i 36 kap. 17 § angående ledande frågor tillämplig beträffandeförhör med offentlig sakkunnig. Jag föreslår således inte några ändringar i 10§. Det bör observeras att när det gäller privat sakkunnig reglerna omförhörsledning i 36 kap. 17 § är tillämpliga till följd av hänvisningen i 19 §andra stycket i förevarande kapitel. 40 kap. 11 § Paragrafen innehåller vissa hänvisningar till reglerna omvittnesförhör i 36 kap. Vissa ändringar föreslås med anledning av de föreslagnaändringarna i vittnesreglerna. Den nuvarande hänvisningen till 36 kap. 7 § första stycketär med det föreslagna päföljdssystemet i fräga om vittnen inte längre adekvat. Det kan nämligen inte anses befogat att regelmässigt förelägga offentlig sakkunnig att infinna sig till förhör vid påföljd av vile. Inle heller förefaller del -med hänsyn till del föreslagna påföljdssystemet för vittnen - lämpligt att ha kvar böter som påföljd vid utevaro (40 kap. 13 §). I stället fär det anses tillräckligt alt rätlen, om del i något enstaka faU på förekommen anledning anses behövligt med ett påtryckningsmedel för att förmå en sakkunnig att infinna sig till en förhandling, har möjlighet alt förelägga vite med stöd av 187 denallmänna bestämmelsen i 9 kap. 7 8, Hänvisningen till 36 kap. 7 8 Prop.1986/87:89 första styckel har mot denna bakgrund tagits bort. Reglerna i 36 kap. 18 § om förhör med vittne, som kanbefaras inte tala sanning i parts eller åhörares närvaro, och i 36 kap. 19 8 omförhör med vittiie utom huvudförhandling kan med fördel tillämpas pä förhör medoffentlig sakkunnig även med de av mig föreslagna ändringarna. Hänvisningarnalill dessa paragrafer har därför i förslaget fått stå kvar. 113 8 finns en bestämmelse som behandlardel fallet alt en sakkunnig uteblir från förhör. Eftersom man, i enlighet medvad jag sagt, kan utgå från atl inga andra sanktioner behövs i fråga omsakkunniga än vad som följer av den allmänna möjligheten att förelägga ochutdöma vite, kan 13 8 upphävas. Detsamma gäller nuvarande 15 §, enligt vilkenfräga om straff eller tvångsmedel inle får las upp om den sakkunniges uppdragåterkallats eller fräga om hans anlitande av annal skäl förfallit. De nödvändiga begränsningarna i fråga om möjligheterna atldöma ul förelagt vile följer redan av de allmänna reglerna i 9 kap. 9 § i denav mig föreslagna lydelsen. 40 kap. 16 § Paragrafen upptar en regel som germöjlighet för rätlen att ålägga en sakkunnig, som gjort sig skyldig tillförsummelse eller tredska, att ersätta rättegångskostnad som han vållat. Första stycket avser ersättningsskyldighet gentemot part.För närvarande kan rätten ålägga sådan ersättningsskyldighet oavsett om partyrkar det eller ej. När det gäller vittnen föreslär jag atl ett åläggande imotsvarande situation skall kräva yrkande av part. De skäl som anförts till stödför detta förslag (se specialmotiveringen till 36 kap. 23 §) har bärkraft ävennär del gäller sakkunnig. Motsvarande reform bör därför genomföras även för desakkunnigas del. I övrigl har i de regler som motsvarar det nuvarandestycket endast gjorts en ändring som är betingad av mitt förslag alt 13 § skallupphävas. I andra styckel har endast gjorts vissa språkligaändringar. I fräga om detta stycke kan även hänvisas till vad som anförts ispecialmotiveringen till 36 kap. 23 § andra stycket. Detta kapitel innehåller - liksom enligt gällande rätt -regler om stämning och förberedelse och om avgörande av mål ulanhuvudförhandling. Med hänsyn till förslaget om större möjligheter förtingsrätterna atl avgöra mål på handlingarna förslås kapitelrubriken ändrad såatt del direkt framgår alt regler om avgörande av mål utan huvudförhandlingfinns här. 42 kap. I § Denna paragraf reglerar vad den som vill inleda en processmol någon skall vidta för åtgärd. Han skall enligt gällande rätt ge in enansökan om 188 stämning lill tingsrätten. Med hänsyn till all dethävdvunna begreppet Prop. 1986/87:89 "stämning" föreslås kvarstå sombeteckning pä rättens föreläggande till svaranden att gå i svaromål i saken,har begreppet "ansökan om stämning" behållits som beteckning påkärandens ansökan. Det har i den föreslagna lydelsen klarare markerats attsyftet med ansökningen inte är just själva utfärdandet av stämning, utan atlansökningen syftar till att en rättegäng mellan parterna skall komma lillstånd. Nägon saklig skillnad i förhållande till gällande rätt innebär intedetta. I samband med att smämälslagens handläggningsreglerintegreras med RB:s bör formulär för stämningsansökningar, motsvarande dem somdomstolsverket utarbetat för småmål, framställas i syfte att kunna användas ialla tvistemål, i första hand givetvis med tanke på sådana mål där kärandeninte biträds av advokat eller motsvarande. Jag avser att - om de aktuellalagförslagen godtas - föreslå regeringen att ge i uppdrag attframställa sådana formulär. 42 kap. 2 § Paragrafen innehåller bestämmelser om vad en ansökan omstämning skall innehålla. Reglerna har genomgått en språklig och redaktionellbearbetning. Elt par sakliga nyheter föreslås också. De nya reglerna avses försmåmålens del ersätta bestämmelserna i 13 § småmälslagen. Reglerna i 2 § är inte fullständiga i fråga om vad enansökan om stämning i tvistemål skall innehålla. 1 33 kap. I § finns sålundakompletterande regler om uppgifter i vissa formella hänseenden. Första stycket ger i fyra punkter närmare besked i frågaom minimikraven på vad en ansökan skall innehålla. Enligt första punkten, som motsvarar nuvarande andrapunkten, skall en ansökan uppta ett bestämt yrkande. Genom den nya lydelsen harklarare markerats att käranden skail i detalj redovisa innehållet i det domslutsom han vill att rätten skall meddela. Del bör observeras att bestämmelsen inte gäller frågor omrätiegängs-kostnad. 1 fråga om sådana kostnader finns särskilda regler i 18kap. 1 andra punkten, som motsvarar nuvarande första punkten,behandlas kärandens redogörelse för de omständigheter som åberopas till grundför yrkandet, dvs. i första hand rättsfakla (civilrältsligt relevanta omständigheter).Syftet med en sädan redogörelse är dubbelt. För del första blir genom dennayrkandet knutet till ett bakomliggande rättsförhållande, vilket har betydelseför bl.a. rättskraften och svarandens möjlighet att förstå vad saken gäller.Som framgår av förarbetena till ändring av 42 kap. 4 § första stycketräcker det emellertid inte med att ansökningen är så utföriig att den kanläggas lill grund för en tredskodom mot svaranden (prop. 1983/84:78 s. 37). Denmåste ock.så ha ett sådant innehåll att svaranden kan avge ett fullständigtsvaromål enligt 7 §. För att markera delta har begreppet "utföriigredogörelse" använts i den föreslagna lagtexten. Det är normalt till fördel för processen om käranden iansökningen inte bara redogör för sådana omständigheter som är av omedelbar betydelse för 189 yrkandet (s.k. rättsfakta) utan även lämnar en fylligareredogörelse för Prop. 1986/87:89 bakgrunden till tvisten och andraomständigheter som är av betydelse. Mot kravet pä en utförlig redogörelse förde grundläggande omständigheterna kan möjligen invändas atl kärandens arbetemed att ange dessa till viss del är bortkastat i de fall som senare visar sigvara olvistiga. Man får emellertid förutsätta att käranden använder sig avstämningsvägen endast när han pä goda grunder kan anta att en verklig tvislföreligger - i annat fall bör han utnyttja den summariska processen. När detfinns anledning att anta att tvist föreligger kan en väl genomarbetadredogörelse medföra antingen att svaranden inser att han saknar anledning attbestrida kärandens lalan eller att svaranden redan pä detta stadium ser i vilkahänseenden han skall lämna kärandens redogörelse ulan erinran. Därigenom kanprocessens omfattning i mänga fall begränsas redan frän bögan och förberedelsengä snabbare. Det bör framhållas att käranden kan ha anledning alt gålängre i utförlighet än vad som krävs enligl paragrafen. Vet han att svarandenkommer atl åberopa visst motfaktum, kan det sålunda vara lämpligt att han redani sin ansökan behandlar denna fräga. Tredje punkten handlar om bevisuppgift i en ansökan. Enligtnu gällande regler i denna paragraf omfattar kärandens uppgiftsskyldighet iansökningen endast de skriftliga bevis som han åberopar. 1 småmål omfattar uppgiftsskyldighetendäremot såväl muntlig som skriftlig bevisning (13 8 småmälslagen). Med hänsyn lill alt förberedelsen kan drivas effektivareom käranden redan frän början presenterar allt relevant maierial föreslås nuatt uppgiftsskyldighelen i ansökningen, såvitt avser alla typer av tvistemål,utvidgas till alt gälla både muntlig och skriftlig bevisning. En annan sak äratt käranden normalt kan inskränka sig till atl uppge bevis i de hänseenden därhan har kännedom om alt - eller där han pä goda grunder kan anta att -motpartenkommer att förneka en viss omständighet eller åberopa mol-fakta. Annars behövsju normalt ingen bevisning, åtminstone inte i de dispositiva fallen. Kärandenär normalt oförhindrad att senare under processen åberopa den ytterligarebevisning han anser behövlig (jfr dock 42 kap. 15 § i förslaget). Det har i den föreslagna lydelsen också klart markeratsalt det inte är tillräckligt att käranden lämnar uppgift om vilka bevis hanåberopar, utan att han också måste ange vad han vUl styrka med varie bevis.Härvid räcker det inle med allmänna uppgifter av den typen att viss bevisningåberopas till styrkande av "händelseförloppet" utan uppgifterna skallkonkretiseras till atl avse viss faktisk omständighet som ingår som eltrelevant moment i käromålet. På så sätt underlättas förberedelsen i målet ocheventuella senare förhör kan hällas korta. Frågan om ingivande av skriftliga bevis behandlas i Ijärdestyckel. Enligt fiärde punkten skall i ansökningen lämnas uppgiftom sådana omständigheter som gör rätten behörig, om inte behörigheten framgårav vad som anförs i övrigt. I denna del har endast en språklig moderniseringgjorts. Enligt andra stycket, som saknar moisvarighet i gällanderätt, bör käran- 190 den istämningsansökningen ange eventuella önskemål om handläggnings- Prop.1986/87:89 form.Käranden bör här ange om han anser att svaranden bör föreläggas att avgeskriftligt svaromål eller om målet bör sättas ut till sammanträde direkt.Vidare bör käranden ange om han anser att målet kan avgöras på 1 tredje stycket, som motsvarar nuvarande andra styckel,har endast gjorts en mindre språklig ändring. Enligt fiärde stycket bör käranden - liksom enligt delnuvarande tredje stycket tillsammans med ansökningen inge de skriftliga bevissom han åberopar. Föreskriften i den nuvarande lydelsen att bevisen inges i huvudskrifteller styrkt avskrift har tagits bort säsom onödig. Normalt är det givetvistUlräckligt att ett bevis ges in i styrkt kopia. Även begränsningen till bevissom innehas av käranden har strukits; det är självklart atl käranden inle kange in andra bevis än dem han förfogar över. Del bör betonas alt önskvärdhetenav atl bevisen ges in redan i detta skede av rättegängen givetvis blir större,ju mer central betydelse för processen som beviset har. 1 en avtalstvist börsåledes käranden alltid ge in relevanta delar av kontraktet tillsammans medstämningsansökningen. I en teslamentstvist är det givet att testamentet bör gesin redan frän bögan, liksom att i ett mäl om betalning på grund av ettskuldebrev detta bör presenteras redan inledningsvis. 42 kap. 6 § 1 första stycket, som är oförändrat, sägs att förberedelseskall äga rum, om stämning utfärdas. I andra stycket behandlas förberedelsenssyfte. Såsom andra stycket är utformat markeras här endastförberedelsens uppgift att trygga koncentrationen vid huvudförhandlingen. Vadförberedelsen i övrigt syftar till fär man indirekt läsa ut av de följandeparagraferna i 42 kap. Det är naturligtvis viktigt att rätten och parterna vidförberedelsen verkar för att en huvudförhandling kan genomföras pä ettkoncentrerat sätt. Också i mål som skall avgöras på handlingarna etthandläggningssätl som föresläs fä väsentligt ökad användning - är detemellertid viktigt med en koncentrerad handläggning. En bestämmelse om förberedelsenssyfte bör mot denna bakgrund omfatta alla mäl oavsett om mälet skall avgörasgenom ett skriftligt eller genom ett muntligt förfarande.