prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Om ständighetema bör vara sädana att man vid prövningen finner att det föreligger en konkret fara för flykt etc. Beviskravet får å andra sidan inte heller sättas för högt så att del i praktiken blir nästan omöjligt att åstad komma en häktning. Jag är inte övertygad om att begreppet "påtagligrisk" är det som bäst uttrycker ett krav på konkret fara. Begreppet kan medföra alt kraven ställs alltför höga. Enligt min mening kan det starkt ifrågasättas om man alls behöver utmönstra begreppet "skäligen kan befaras" idelta sammanhang. Humvida häktning skall ske i det konkreta fallet får slutligen avgöras med en tillämpning av den proportionalitetsregel som utredningen föreslär i RB 24:3. Enligt min mening är införandet av denna regel i lagtexten tillräcklig för att åstadkomma en önskvärd uppstramning av tillämpningen av reglema om anhållande och häktning. Utredningen före slår vidare att häktning vid fall av recidivfara endast skall få ske i vissa närmare angivna fall vilket innebär en inskränkning i förhållande till nu gällande ordning. Utredningen anför att häktning på denna gmnd inte bör ske när den befarade brottsligheten är av mindre allvarlig art utan häktning bör endast komma i fråga för att skydda enskilda och samhället från allvarlig brottslighet. Det har vidare anförts att då häktning i första hand skall vara ett straffprocessuellt tvångsmedel och inte en kriminalpolitisk åtgärd, är det inte i första hand genom anhållande och häktning som samhället skall skydda sig mot vissa lagöverträdare och försöka hindra dem från att begå nya brott. Jag kan hålla med om detta så långt man inskränker sig till att betrakta endast brottslingen själv. Med den begräns ning av möjligheterna till häktning som utredningen föreslår i dessa fall, kommer emellertid många brott, som utgör allvarliga angrepp mot den enskilde att falla utanför ramen för möjlig häktning. Situationen kommer alt bli sådan att man inte ens när omständigheterna är sådana att man med praktiskt tagen intill visshet gränsande sannolikhet kan fömtse att en person som gripits för ett brott, genast kommer att begå nya brott, exem pelvis bilstöld, lägenhetsinbrolt etc, om han försätts på fri fot, kan för hindra detta genom ett beslut om anhållande. Den som utsätts för ett sådant brott tycker nog inte all brottet är mindre allvarligt och det är en klen tröst för honom att avsaknaden av möjligheter att bereda honom skydd i detta fall har sin gmnd i ett filosofiskt resonemang om vad som är straffprocessuella tvångsmedel respektive kriminalpolitiska åtgärder och om hur sädana instmment skall användas. Vad det här är fråga om är naturligtvis att tillse, att samhället har resurser och medel att bereda den enskilde skydd i situationer då det framstår som helt naturligt att ett sådant skydd ges. Även om en brottsling av skisserade slag i första hand skall behandlas och återföras till ett laglydigt leveme genom kriminalpoli tiska åtgärder får samhällsapparaien inte ställa sig utan praktisk möjlighet att ingripa i akuta skeden om nu detta är nödvändigt av andra skäl. måste ha klart för sig altpolisen är den instans i samhället som många Prop. 1986/87:112 gånger kommer i denförsta kontakten med missförhållanden av olika slag även om det inte primärttillkommer polisen att åtgärda dessa. När det rör sig om förhållanden som harsin gmnd i brottsliga förfaranden är del emellertid ett oavvisligt krav attpolisen bereds rimliga möjligheter alt agera pä ett sätt som ger skydd ål andraoch som förhindrar ytterligare brott till dess en mer akut situation har reltsupp och evenluelh andra instanser såsom kriminalvården eller socialamyndigheter har kunnat kopplats in pä fallet. Enligt min mening bör därförmöjligheten till anhållande och häktning på grund av recidivfara kvarstå förall brottslighet som faller inom den allmänna ramen som är uppställd förhäktning. Humvida detta sedan skall ske i det konkreta fallet får avgöras mot bakgmndav den föreslagna proportionalitetsregeln. Åklagarmyndigheteni : Jag avstyrker den föreslagna begränsningen avrecidivfara som gmnd för häktning. På denna punkt instämmer jag i vad Ljungwalloch Wranghult anfört i sin reserva-Uon. Jag vill särskilt framhålla att eftkrav på aft den aktuella brottsligheten skall vara av stor omfattning kommeraft medföra att t. ex. den som vid flera Ullfallen tidigare dömts förinbrottsstöld ånyo gör sig skyldig till ett sådant brott kort lid efter del hanvillkoriigt frigivils och genast avslöjas, inte kan häktas hur påtaglig riskenför återfall än är. Om han strax återfaller igen skulle han intekunna häktas eftersom två inbrotts-stölder knappast kan anses vara brottslighetav stor omfattning. För mig framstår det som orimligt att brottsbekämpningskall vara tvingad en sådan passivitet. Som ett annat exempel på följdernaav de föreslagna reglema kan anföras, alt dessa inte torde medge häktning vidöverträdelse av näringsförbud om inte annan gmnd än fortsatt brottsligverksamhet kan åberopas som gmnd för ett frihetsberövande. Åklagarmyndigheteni : Jag finner ej heller anledning att riktainvändningar i och för sig mot förslaget alt införa ett gemensamt beviskrav ifråga om de särskilda häktningsgmndemas förekomst. Utredningsmannen föreslårdärvid att detta skall formuleras så att påtaglig risk för aktuellhäktningsgmnd skall föreligga. Enligt min uppfattning kommer detta ordval -oavsett vad som sägs i förslaget - att leda till en skärpning av de beviskravsom uppreses för att leda till beslut om häktning. En sådan skärpning synesomotiverad, detta särskilt med hänsyn det statistiska materialet iutredningen vilket entydigt pekar på all den nuvarande skrivningen tillämpasmed betydande försiktighet och omsorg. Den föreslagna lokutionen skullemöjligen kunna accepteras därest man i stället underlät att inskränkahäktningsmöjligheterna vid risk för fortsatt brottslig verksamhet på detingripande sätt som föreslagits och vartill jag återkommer. Redan genomatt införa krav på en påtaglig risk i det särskilda fallet uppnår man i så fallen tillräcklig skärpning i dessa fall. Utredningsförslageti fråga om inskränkningar då recidivfara utgör skäl för häktning är stötande. Det särskilda yttrande som avgivits av utred ningssakkunniga och Hans Wranghult biträdes av mig. Denna högfrekvenla typ av brottslighet kostar samhället betydande belopp (om än fördelade på olika kostnadsbärare), varför del från samhällsekono- 173 misksynpunkt förefaller föga välbetänkt att pä ett så genomgripande sätt Prop.1986/87:112 försämra möjlighetema att beivra den. Det resultat vid avvägningenmellan den brottsliges intressen kontra den brotlsdrabbades till vilketutredningsförslaget leder är inte rimligt. Det strider dessutom mot deintentioner som i andra sammanhang uttalats i fråga om både resurstilldelningoch resursfördelning vid brottsbekämpningen. Jag vill i detta sammanhang ocksåavvisa utredningens resonemang om all de aktuella brottslingarna i mänga fallkan åläggas rannsakningsövervakning som ersättning för den borttagnahäktningsmöjlighelen. Med tanke på det kvalificerade klientel som avses,förefaller detta medföra en onödig och kostsam omgång. Del finns gmndadanledning alt befara all övervakningen inte kommer att fungera på avsett sättvarför häktning åter blir aktuell , harytterligare brott sannolikt tillkommit, vilka utöver nya brottsoffer ävenmedför all utredningsarbetet betungas och fördyras. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Flyklfara Beträffandehäktningsgmnden flyklfara uttalar utredningen (sid. 130) att "häktninginte får ske för att tillgodose myndighetemas och domstolamas i och för sig berättigadeintresse av alt kunna nå även personer som lever under oordnade socialaförhållanden och försäkra sig om deras inställelse vid rättegäng".Liknande argument framfördes i betänkandet (SOU 1977:50) angående översyn avhäktningsbestämmelsema. I denna utredning föreslogs att undanhållandet skullevara av viss varaktighet innan del skulle få utgöra häktningsgmnd. i yttrande till riksåklagaren då anförde tordeeffeklivitetssträvandena inom rättsväsendet inte gagnas av alt man i störreutsträckning än tidigare underlättar för misstänkta personer att undandra sigdet rättsliga förfarandet. Den nu föreliggande utredningen har med anledning avremisskritiken avstått från att föreslå ett varaktighelsrekvisil. Iställetanser utredningen att beviskravet för risken för flykt bör skärpas. Dettaskall ske genom att den nuvarande gmnden "skäligen kan befaras"ändras "påtaglig risk". Utredningen anser all därmed uttryckesett strängare krav, vilket skall förhindra att flyklfara slentrianmässigtanvändes som häktningsgmnd. Det av utredningen presenterade staUstiskamaterialet ger emellertid knappast gmnd för något antagande att domstolarnaskulle Ullämpa flyklfarerekvisitet slentrianmässigt. Den inskränkning somutredningen föreslår vad gäller häktning vid flyklfara synes som gmnd främst haett allmänt önskemål om färre frihetsberövanden. En skärpning av rekvisitenenligt förslaget skulle leda till att antalet avvikanden och undanhållandenökar. Följderna därav blir sämre effekUvitet och ökade kostnader. Lagändringbör därför ej ske. Ävenbeträffande detta rekvisit har utredningen föreslagit en skärpning genomatt "påtaglig risk" skall föreligga. I likhet med vad utredningen här anför(sid. 133) kan jag inte se att den språkliga ändringen innebär någon störreförändring i förhållande till gällande rätt. Jag anser därför att det saknasskäl att genomföra den föreslagna ändringen. Denfrämsta möjligheten att minska antalet häktningar anser utredningen föreliggavid häktningsgrunden recidivfara. Denna uppfattning framförde även utredningeni belänkande. Då föreslogs att häktning vid recidivfara skulle kunnaske endast om det var oundgängligen nödvändigt, samt föreslogs också högre straffminimumsom fömtsättning. Del nu framlagda förslaget innefattar inte någon höjning avslraffminimum som förutsättning för häktning vid recidivfara. Däremot skallsådan häktning endast kunna ske vid vissa uppräknade typbrott samt om det finns"påtaglig risk" att den misstänkte pä nytt begär brott av samma art. Utredningenuttalar alt recidivhäktningens huvudsakliga syfte är individualpreventivt ochkriminalpolitiskt. Därmed anser utredningen aft häktningsgmnden recidivfara ärsystemfrämmande, vilket skulle tala för en restriktiv tillämpning. Utredarenanför att del inte är genom anhållande och häktning som samhället skall skyddasig mot vanebrottslingarna och försöka hindra dem från alt begå nya brott.Några förslag hur detta på annat sätt skall ske lämnas dock ej avutredningen. Jag har liten förståelse för denna typ av teoretiserande. Somutredaren anför är det oundgängligen nödvändigt att samhället har något redskapför att bereda medborgarna skydd till liv och egendom. Det är detta skydd i formav anhållande och häktning som föresläs kraftigt minskat. Utredningenuttalar alt vid de brott som inte upptas som särskilda undanlag deprocessekonomiska och sociala motiven bör träda i bakgmnden, något som står istark kontrast uttalanden från statsmakterna om att kampen mot den s. k.vardagsbrottsligheten skall intensifieras. Debrottstyper som skall kunna föranleda häktning vid recidivfara är brott riktade mot annans liv, hälsa eller frihet eller är av annan farlig art. Mot detta finns i och för sig ingen invändning. Vidare skall häktning kunna ske dä brottsligheten är av stor omfattning. Jag vill dä peka på all det ofta först efter vidlyftiga utredningsålgärder går att binda den misstänkte vid omfattande brottslighet. Inte sällan sker gripande - anhållande efter ett eller ett fåtal kända brott. Omfattningen av ytteriigare brottslighet kan i detta inledningsskede inte bedömas. Det föreslagna rekvisi tet framstår som teoreUskt och är föga ägnat för praktisk användning. Därtill anför utredningen att rekvisitet "brottslighet av storomfattning" endast skall avse brott för vilka den misstänkte ännu inte lagförts. Konse kvenserna av detta har utredningen själv utvecklat (sid. 135). De föreslag na begränsningarna kan enligt utredningen "i någon mån inverka på effek tiviteten i bekämpningen av de mera vardagsbetonade brotten". I själva verket skulle förslaget i denna del medföra en helt oacceptabel brist på möjligheter för samhället att hindra vanebroltslingarnas verksamhet vad gäller t. ex. stölder och bedrägerier och medföra en drasUsk minskning av skyddet för medborgarna. Utredningen har enligt min mening inte kunnat visa något godtagbart skäl att på eft sådant sätt inskränka möjligheterna att förhindra pågående vanemässig brottslighet. Inte heller föreligger, vilket kommer att beröras nedan, något användbart alternativ till häktning i dessa fall. En sådan uppgivenhet gentemot de vanemässigt kriminaliserade mås te betraktas som stötande och kan inte godtas. Åklagarmyndigheteni Handens åklagardistrikt: De speciella häkl- Prop. 1986/87:112 ningsskälenföreslås ändrade. Beträffande flyktfaran föreslår utredningen att det skallfinnas påtaglig risk för avvikande. Vad som menas med påtaglig risk anges ickenärmare och är måhända svårt att definiera. Det är ändock uppenbart att manlätt får bevisproblem och i och med detta måste alltså utredningen inriktas påatt fastställa om det föreligger en påtaglig risk. Utredningenföreslår att häktningsskälet recidivfara skall få tillämpas endast vidvåldsbrott och vissa grövre former av andra brott samt vid tillfällen närbrottet präglats av avancerad teknik, planering eller syslema-Uk. Utanförfaller uppenbarligen vardagstjuven, vilken försörjer sig på brott och begårflera brott . Här rör det sig ingalunda om planerade eller raffineratutförda gärningar. Våra bostäder är obevakade under kontorstid och någonstörre försiktighet eller teknik krävs inte från gärningsmännens sida. På sid.135 skriver utredningen, att sådana brott "inte innebär några påtagligarisker för allvarligare skador för samhället eller enskilda". Den somregelbundet träffar offren för sådan brottslighet kan ingalunda dela denna imilt tycke oriktiga synpunkt. Ett inbrott upplevs mycket ofta som en grovinlegrilelskränkning. Vårt påföljdssystem är dessutom sådant, att begås ettstörre antal brott så påverkar varje därefter Ullkommel brott påföljden endasti obetydlig utsträckning. Reglerna för åtalsunderlåtelse har dessutom ändratsså, alt man inte ens skall behöva utreda dem. Det är orimligt om man inte enstillfälligt får stoppa sådan verksamhet med häktning. I utredningen anger mansom ett exempel, alt en person, som dömts upprepade gånger för vissbrottslighet, mer eller mindre direkt efter senaste straffels avtjänande begårnytt brott av samma slag. All inte få tillgripa häktning i ett sådant fall ären orimlig kriminalpolitik. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Den föreslagna inskränkningen av den särskildahäktningsgrunden recidivfara innebär en klar försämring av samhällsskyddetgentemot vanebrottslingarna (vilka förorsakar en stor del av främstförmögenhetsbrotten) och bör därför ej genomföras. Att förhindra att sådanabrottslingar genom snara återfall ytterligare fixeras i brott är nalurligenUll gagn för dessa. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Att skriva in "påtaglig" risk innebär enbarten kodifiering av nuvarande praxis. Den ändring jag vill motsätta mig, är attsä starkt minska möjligheterna till häktning vid recidivfara. 24 kap. 1 § RBmåste skrivas om så, att häktning vid recidiv tillåls om påföljden kan antasbli fängelse eller sluten psykiatrisk vård. Åklagarmyndigheteni Sala åklagardistrikt: Då det gäller recidivfaran delar vi helt FolkeLjungvalls och Hans Wranghults åsikter som de framfört i särskilt yttrande.Ja, vi finner del rent av horribelt att ändra på fömtsättningama för häktningav våra "grätjuvar". Del kommer att bli en kraftig reaktion frän helasvenska folket om inte våra vanliga tjuvar frihels-berövas sedan debelagts med nya brott mot allmän och enskild egendom. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Utredningens restrik tiva förslag skulle bli förödande för möjligheten att bekämpa allvarlig 176 Avexemplet på sid. 135 sista stycket jämfört med vad Prop. 1986/87:112tidigare sagts skulle alltså åklagaren få lägga brottsanmälningarna pä högtills det kunde sägas att den misstänkta brottsligheten var omfattande. Förstdä skulle kvarhållande och häktning kunna aktualiseras.' Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Det nya uttrycket "påtaglig risk"torde i praktiken knappast få annat innehåll än det gällande begreppet"skäligen kan befaras". Vidare är det tillfredsställande att desärskilda häktningsförutsättningarna enligt 24 kap. 2 § föresläs vara kvar. Häktningsgmndenvid recidivfara föresläs ändrad så att utrymmet för användning av den grundenbegränsas betydligt. Delta förslag är minst sagt betänkligt. Jag delar helt desynpunkter på förslaget som reservanterna Ljungvall och Wranghult framför. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Som häktningsgmnd bör som recidivfara kvarstå.Det är absolut nödvändigt att kunna häkta den som upprepade gånger begår ävenmindre förmögenhetsbrott. Utredningens förslag innebär exempelvis att den somerkänner brott undgår häktning om han inte på fri fot kan försvåra utredningeneller avvika. Sveahovrätt: Hovrätten tillstyrker att det för häktning skall krävas alt detföreligger "påtaglig risk" för att den misstänkte undandrar siglagföring, försvårar utredningen eller återfaller i brott. Den skärpning avförutsättningarna för häktning som förslaget på denna punkt innebär bör kunnagodtagas. Denu berörda förslagen innebär en inte obetydlig skärpning av de legalahäktningsförutsättningarna. Mot den bakgmnden kan hovrätten inte finna att ensärreglering i restriktiv riktning av häktningsgrunden recidivfara ärmotiverad. Utredningen är medveten om att en begränsning av häktningsmöjligheternapå föreslaget sätt kan inverka på effektiviteten i kampen mot de meravardagsbetonade brotten. Enligt hovrättens mening har utredningen på dennapunkt i alltför hög grad gett principiella synpunkter företräde framförallmänhetens berättigade krav på effektiva åtgärder mot vardagsbrotten. Detkommer säkert att framstå som stötande om den som har dömts till fängelsestraffett flertal gånger och som efter villkorlig frigivning visas ha förövatytterligare några inbrottsstölder inte skall kunna häktas, därför att brotteninte kan anses vara "av farlig art" och ännu inte heller kan anses haförekommit "i stor omfattning". Därmed blir del möjligt för denfrigivne att fortsätta att begå brott och att, vilket ofta blir fallet, iaccelererad takt missbruka alkohol eller narkotika. Både för samhället och denmisstänkte är det i sådana fall lämpligast att brotts- och missbmkskur-vanbryts genom ett frihelsingripande. Hovrättenansluter sig således i denna fråga till vad som anförs i det särskildayttrandet av och Hans Wranghult. Hovrätten förordar attbestämmelserna om häktning på gmnd av recidivfara samordnas med vad som enligtförslaget skall gälla för de båda övriga häktningsgmnderna. Omutredningsförslaget likväl läggs till grund för lagstiftning, bör av motivenklart framgå, när brottsligheten skall anses vara av "storomfattning". Hovrättenöver och : När det gäller de särskilda häkl- 177 ningsgmndernaflyklfara, kollusionsfara och recidivfara föreslär utred- Prop. 1986/87:112ningen att ett enhetligt beviskrav införs. I stället för rekvisitet "attdet skäligen kan befaras" respektive "att anledning förekommer"skall krävas att del föreligger "påtaglig risk". Detta avses innebäraen skärpning av de nu gällande kraven på särskild häktningsgmnd och ilagtexten ange att risken skall vara av konkret natur. Huruvida denna ändradeterminologi i praktiken innebär en skärpning av rekvisiten är oklart.Hov-rätlen vill dock inte motsätta sig ändringen. Att samma uttryck användesför alla tre häktningsgmnderna kan tjäna klarhetens syfte. Emellertid framgårinte klart av lagförslaget att "påtaglig risk" gäller också för kollusionsfara.Detta bör kanske tilläggas i lagtexten. Specielltbeträffande den särskilda häktningsgmnden recidivfara är del enligt förslagetangelägel alt begränsa häktningsanvändningen. häktningsutredningföreslog att häktning på denna gmnd skulle få ske endast för brott eller mera i straffskalan. Den nu föreslagna formuleringen är mindrelångtgående än den tidigare föreslagna skärpningen av kraven för häktning pägmnd av recidivfara. Den omständigheten att förmögenhetsbrotten inte nämns iparagrafen bör enligt hovrättens mening inte utesluta att t. ex. vanemässigainbrotlsstölder och mer eller mindre systematiskt inträngande hos åldringaromfattas av regeln. Detta bör komma till uttryck i exemplifieringen iförarbetena. Med den föreslagna utformningen ges utrymme för en individuellbedömning. Alt vid bedömningen av om risk för fortsalt brottslig verksamhetföreligger bortse från brottslighet av likartat slag som den misstänktetidigare dömts för synes vara svårt. Hovrätten instämmer dock i kritiken av enpraxis som går ut på att slentrianmässigt anse recidivfara föreligga då denmisstänktes kriminalregister upptar en omfattande brottslighet. Vad som nusagts gäller också vid bedömningen om man skärper kravet till att påtaglig riskföreligger för fortsatt brottslig verksamhet. Stockholmstingsrätt: Vad gäller de särskilda häklningsskälen flykt-, kollusions- och recidivfara ställer sig tingsrätten bakom förslaget såvitt gäller fiykt- och kollusionsfara . För häktning på gmnd av flyklfara krävs enligt nuvarande regler, alt "del skäligen kan befaras" att den misstänkte avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff. Samma beviskrav gäller för häktning på grund av kollusionsfara. Fömtsättning för häktning på gmnd av risk för fortsatt brottslig verksamhet är all "anled ning förekommer" alt den misstänkte begår nya brott. De olika beviskra ven torde av domstolama tolkas och tillämpas på i princip samma sätt. Mot denna bakgmnd finner tingsrätten del vara välbetänkt att utforma lagtex ten så, att även formellt ett enhetligt beviskrav för de tre häktningsgmn derna ställs upp. Den föreslagna lokutionen "påtaglig risk"tillgodoser väl önskemålet om att risken för flykt etc skall vara konkret med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. I sammanhanget kan nämnas att uttrycket "påtaglig risk" kommit till användning i 26 kap. 7 § 1 stbrotts balken när det gäller villkorlig frigivning för den som dömts ett längre frihetsstraff för särskilt allvarlig brottslighet, som har riktats sig moteller medfört fara för liv eller hälsa, och fara bedöms föreligga att han efter frigivningen begår brott av samma slag. Vadsom har sagts nu senast knyter an till hur häktningsgmnden recidiv- Prop.1986/87:112 fara närmare bör utformas. fömtsätts för häktning att"anledning förekommer att" den misstänkte "fortsätter sinbrottsliga verksamhet". Utredningsmannen föreslår en skärpning avfömtsättningama på del sättet att, fömtom att uttrycket "påtagligrisk" får ersätta "anledning förekommer", nuvarande möjlighettill häktning begränsas genom kravet alt åtgärden skall vara nödvändig för attförhindra sådan fortsatt brottslighet, som riktat sig mot annans liv, hälsa,eller frihet eller är av annan farlig art eller brottsligheten är av storomfattning. En bestämmelse med denna innebörd finns i 24 kap. 1 § förstastycket 2 förslaget ändrad lydelse av RB. Imotiven (s. 135) framhålls, att en utgångspunkt vid bedömningen avbrottsligheten i dessa fall skall vara, alt de sociala och processekonomiskamotiven bör träda i bakgmnden och häktning komma i fråga endast för att skyddaenskilda och samhället från allvarlig brottslighet. Vidare fömtsätter denföreslagna regeln alt den misstänkte ännu inte lagförts för brottsligheten.Den som dömts för flera förmögenhetsbrott och därefter gör sig skyldig till ytterligarebrott, kanske efter straffverkställighet, skall inte ulan vidarekunna häktas enligt bestämmelsen även om det finns risk för alt han skall begåytterligare brott. Enligttingsrättens mening blir möjligheten till häktning vid recidivfara enligtförslaget för snäv.