prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Exempel på detta är defamiljerältsliga målen och sådana tvistemål som rör värden under ett halvtbasbelopp. Det sagda har lett utredningen tiU den uppfattningen attsamhällsutveck lingen har medfört ett behov av enklare former för alt lösa tvister och för att beivra brott än dem RB kan erbjuda. Man konstaterar också att i fråga om de mäl som handläggs enligt framstår förfarandet i flera 64 hänseenden som onödigt formaliserai och tungrott. 1986/87:89 man att gränserna mellan olika former fördomstolsprocess inle alltid dragils pä eli rationellt sätt och att valet avprocessform inte sällan är svårt för parterna, vilket visar sig i att manväljer en olämplig processform. Utredningen kommer ocksä fram lill atlsamordningen mellan de skilda processformerna stundom är bristfällig. För att komma till rätta med de här olägenheterna föreslårutredningen att de olika typer av handläggning i tingsrätt som finns -alltså förfarandena enligt RB, småmälslagen, lagsökningslagen,handräckningslagen och ärendelagen - delvis smälts samman och att alllagreglering av förfarandet i tingsrätt samlas i RB. görs enligtförslagel förfarandereglerna så flexibla att de enligt utredningen lämpar sigför alla typer av mål och ärenden som handläggs vid tingsrätterna. Frågan omäven måltyper som handläggs utanför tingsrätterna kan återförastill dessa avser utredningen att återkomma lill i ett senare betänkande. Utredningen föreslår även i övrigt ett stort antalförändringar i RB som syftar till alt skapa ett effektivare förfarande. Remissinstanserna har i allmänhet varit positiva tillstora delar av utredningens förslag. Tanken på en långtgående sammansmältningav olika processformer har dock väckt kritik, särskilt från domslolshåll. Äveni övrigt har kritik riktats mot förslaget i olika enskildheter. Innan jag går närmare in på utredningens förslag och påremisskritiken skall jag beröra några mer övergripande frågor om uppbyggnadenav det svenska domsiolssystemet och om hur utredningen enligt min mening löstsin uppgift att med bibehållande av RB:s grundläggande principer skapa ettmodernare domstolsförfarande. Det svenska domstolssystemet har genomgått en omfattandeutveckling sedan RB trädde i kraft. Den mest tydliga och kanske viktigastetendensen är tillkomsten av olika former av specialförfaranden vid sidan av RB.Som utredningen säger kan bidragande orsaker till denna utveckling vara delsbehovet av ett smidigare och mindre kostsamt förfarande än det RB kan erbjudaoch dels behovet av att till domstolen knyta experter av olika slag somledamöter, någol som - om man bortser frän de s.k. eko- brottmålen - inte ärmöjligt enligt RB. Förekomsten av olika specialförfaranden har emellertidnackdelar av både principiell och praktisk natur. Bl.a. kan de domare som ärverksamma inom ett specialområde lätt tappa överblicken över det juridiskafältet, vilket kan medföra atl rättsutvecklingen inom ett visst område på etlicke önskvärt sätt avlägsnar sig från utvecklingen på andra områden. Vidare kande allmänna domstolarna komma all utarmas på mäl av mer kvalificeratslag och därigenom få sämre kompetens att utföra sina uppgifter. Blandnackdelar av mer praktisk natur kan nämnas problem med gränsdragningen mellanolika organs kompetensområden samt problem i fråga om organisation, rekryteringoch utbildning. Principiella frågor rörande rättskipningens organisationhar be handlats i (se JuU 1985/86:28). har därvid ställt sig negativ till en vitlulseende översyn av domstolsorganisationen i syfte bl.a. atl nedbringa antalet specialförfaranden. har i det sammanhang- 65 5 1986/87. et bl.a.hänvisat till pågående utredningsarbete från rättegångsutredning- Prop.1986/87:89 ens sida. Utan att gå närmare in på vad sålunda uttalatvill jag här bara konstatera atl den fråga jag tar upp gällerutformningen av tingsrättsförfarandet med tanke främst på de målgrupper som förnärvarande handläggs av tingsrätterna. Utredningens förslag i fråga om tingsrältsprocesseninnebär enligl min mening en välbehövlig uppmjukning av den för närvarandeganska stelbenta och detaljreglerade processordningen för tingsrätterna. Iförslagel bibehålls många av de grundläggande inslagen i den nuvarandeprocessen, men med de reformer som föreslås - bl.a. ökad användning avskriftlig handläggningsform - bör det i och för sig inte möta något hinder attföra in flera specialförfaranden under . Frågan om att överföraspecialförfaranden utanför tingsrätterna till dessa bör dock anstå till dessfrågan om expertmedverkan vid de allmänna domstolarna har lösts. Somjag nyssnämnde överväger utredningen denna fråga. När man överväger frågan om tingsrättsförfarandelsutformning är det enligl min mening mest fruktbart alt som utredningen gjortförsöka anlägga en helhetssyn på verksamheten vid tingsrätterna och alltså ha iblickfältet alla de mål och ärenden som handläggs där, således även densummariska processen och förfarandet enligl ärendelagen. En självklarutgångspunkt måste vara atl olika målgrupper i möjligaste män skall följa sammahandläggningsregler och alt särlagstiftning inte skall förekomma annat än omdet är sakligt motiverat. Vid denna bedömning måste man bl.a. la hänsyn till deolika ändamål som olika former av domstolsprocess syftar till. När det gällerden summariska processen har jag kommit till den uppfattningen att en nylagstiftning kräver ytterligare förberedelsearbete och att frågan omutformningen av processordningen i denna del inte lämpligen bör tas upp . Somjag kommer att utveckla längre fram bör det emellertid inte vara någonavgörande nackdel med en sädan uppdelning av reformarbetet. När det gällerutformningen av tingsrätlsförfarandet i tvistemål och brottmål enligt RB harutredningen enligt min mening i stort setl lyckats väl med sin uppgift altanpassa rättegängen till de krav dagens samhälle ställer. Förslagel innebär somjag ser del att man inom ramen för de bärande principerna om omedelbarhet,munllighet och koncentration i allt väsentligt tillgodoser önskemålen om att ihögre grad än nu kunna anpassa förfarandet till förhållandena i det enskildamålet. Flera av utredningens förslag bör ocksä leda lill att kostnaderna förförfarandet i många fall kan minskas för såväl det allmänna som för parterna.Jag kan mot denna bakgrund i mångt och mycket ansluta mig till vad somföresläs. Pä flera punkter kommer jag emellertid att föreslå lösningar som helteller delvis avviker från dem som utredningen kommit fram till. Jag vill ocksånämna att några frågor som utredningen tagit upp är av sädan karaktär atl delämpligen bör övervägas först i samband med frågor rörande överrätls-processen.Ett exempel är frågan om möjlighet för domstol att underiåla avvisning trotsatt rättegångshinder föreligger. 1 det följande tar jag först upp vissa grundläggande frågorom tvistemåls processen, däribland frågan om en integration mellan olika processformer (avsnitt 2.2), därefter några principiella frågor rörande brottmålsförfaran- 66 det(avsnitt 2.3) och sedan ytteriigare nägra frågor av mer allmän karaktär Prop.1986/87:89 (avsnitt 2.4). En hel del spörsmål av förhållandevis mindreprincipiell räckvidd kommer däremot att las upp först i anslutning lillspecialmoliveringen (avsnitt 5). När det gäller tvislemålshanteringen vid de allmännadomstolarna skiljer man mellan summarisk process och egentligivistemålsprocess. Den summariska processen har som främsta uppgift att på ettenkelt, snabbt och billigt sätt fä till stånd en exekutionstitel i fall där delinte föreligger någon tvist mellan parterna rörande anspråkets riklighet. Inomden egentliga tvistemälsprocessen skall däremot lösas verkliga tvister mellanparterna. Det finns tre olika former av summariskprocess, nämligen lagsökningsprocessen, betalningsföreläggandeprocessen ochhandräckningsprocessen. Bestämmelser om lagsökning och belalningsföreläg-gandefinns i lagsökningslagen (1946:808), medan handräckningsinstitutet regleras ihandräckningslagen (1981:847). Del finns ocksä olika former av egentligtvistemålsprocess, först och främst naturligtvis den s.k. ordinäratvistemälsprocessen enligt RB. 1 denna handläggs såväl mäl där förlikning omsaken är tilläten (dispositiva mål) som mål där sådan förlikning inte ärtillålen (indispositiva mål). Dispositiva tvister som rör värden under etthalvt basbelopp () följer i stället smämälslagensregler. Frågor av ivistemålsna-tur - främst inom det indisposiliva området -kan även hanteras enligt ärendelagen. Som jag tidigare nämnt har RU föreslagit en genomgripandesammansmältning av olika processformer som är hänförliga tillivistemålsområdel. 1 fråga om de summariska processformernas inbördes relationföreslär RU att de tre nuvarande formerna görs till föremål för en gemensamreglering. RU menar vidare att syftet med smämälslagens handläggningsregler ihuvudsak kan tillgodoses inom ramen för en allmän uppmjukning av RB:s reglerför ordinära tvistemål. Särskilda regler för tvistemål om små värden skulledärför i fortsättningen inle vara nödvändiga. RU anser vidare all de frågor somför närvarande handläggs enligt ärendelagen (de s.k. domstolsärendena) kanhandläggas i en flexibel tvistemälsprocess med bl.a. möjlighet till heltskriftlig behandling. RU föreslär därför atl ärendelagen skall upphävas. I fråga om förhållandel mellan den summariska processenoch den egentliga tvistemälsprocessen menar RU att nuvarande ordning inle är tillfredsställande. Bl.a, sägs att en del mäl som borde ha gätl till summa risk process i stället hamnar i den både för parterna och samhället dyrare tvistemälsprocessen. Vidare sägs alt den summariska processen i många fall inle skapar elt tillräckligt bra underlag för en eventuellt påföljande tvistemålsprocess. Mot denna bakgrund föreslår RU att domstolarna 67 själva får ett starkare inflytande än över frågan omelt mål skall handläggas i summarisk eller ordinär process och att kraven päparterna skärps för alt de skall få till stånd en övergång från summariskprocess lill ordinär process. När det gäller remissinstansernas inställning tillutredningens förslag i dessa delar kan man grovt sett säga att förslagen om attintegrera de tre summariska processformerna inbördes och om att slå samman RB:soch smämälslagens handläggningsregler har fått ett över lag positivt mottagande.Betydligt mer negativa reaktioner har mött förslagen i fråga om förhållandelmellan summarisk och ordinär process och om ärendelagens upphävande. Somjagtidigare har varit inne på är det enligt min mening en självklarhet atltvislemålshanteringen vid de allmänna domstolarna inte bör vara uppdelad iolika grupper av mäl och ärenden, eller att skillnader bör upprätthållasmellan olika sädana grupper, i annan utsträckning än som är sakligt motiverat.I vad mån så är fallet kan inle bedömas generellt, utan fär avgöras efter engenomgäng av de skäl som talar för och emot en integration av olikatvistemålsformer. Jag skall i det följande först gå in på förhällandet mellande olika formerna för egentlig tvistemälsprocess (avsnitt 2.2.2). Efter att hauppehållit mig vid frågan om hur den egentliga tvistemälsprocessen bör utformas(avsnitt 2.2.3) går jag sedan in på den summariska processen och dessförhållande till den egentliga tvistemålsprocessen (avsnitt 2.2.4). Domstolsärendenaskoppling lill tvistemåls-processen behandlar jag i avsnitt 2.2.5. 2.2.2 Integration av RB och småmälslagen Huvudpunkterna i mitt förslag De mäl som handläggs enligl den lagen skall i stället handläggasi stort sett enligt reglerna för tvistemål i allmänhet, alltså inom ramen förett sådant mer flexibelt förfarande som föreslås. Vissa särregler för mäl ommindre värden behålls dock. Det gäller regeln atl vinnande part i princip intefår ersättning för ombudsarvode, regeln att tingsrätten vid handläggning avsådana mål alltid skall bestå av en enda domare samt regeln alt det krävsprövningstillstånd för att få ett småmål prövat i sak i hovrätten. Vidarebehålls den särskilda forumregeln för konsumentmål som rör mindre värden.Särreglerna förs in i RB och görs tillämpliga även pä vissa faslighetsmål somrör mindre värden. Somjagtidigare har antytt kan man om erfarenheterna av RB:s hittillsvarandetillämpning säga att förfarandet enligt RB leder lill domstolsavgöranden somfyller högt ställda krav på säkerhet och riklighet. Till nackdelarna fårdäremot räknas att förfarandet på grund av den rigorösa regleringen mångagånger kan framstå som omständligt och att rättegångskostnaderna intesällan uppgår till belopp som kan te sig höga i förhällande till vad Prop.1986/87:89 rättegången gäller. För att råda bot på dessa nackdelar såvitt avser tvisterom mindre värden tillskapades ett särskiltdomstols-förfarande för lösande av sädana tvister. Förfarandet, som regleras ismåmälslagen, började tillämpas . Småmålsförfarandet syftar främst till att hålla parternasoch samhällets kostnader för rättegängen i tvister om små värden på en rimlig nivå.Själva förfarandet är förhållandevis smidigt och informellt. Domaren skallkunna lägga upp rättegången pä det sätt som ställer sig enklast i del enskildafallet och så atl parterna skall kunna klara processföringen utan hjälp avjuridiskt skolade biträden. Parternas kostnadsansvar blir överblickbart bl.a.genom att kostnader för ombud eller biträde inte är ersättningsgilla som rättegångskostnader.Det biträdesbehov som kan finnas kompenseras delvis genom att domstolen åläggsen mer aktiv processledning än i mål som handläggs enligt RB. Genom atlförfarandet är utformat så atl biträdesbehov i princip inte skall föreligga,kan samhället också ställa upp betydligt strängare förulsällningar för att enpart skall få rättshjälp med bilrädesför-ordnande. Härigenom har man avsevärtkunnat begränsa samhällets kostnader för rättshjälp i tvister om smäbelopp. RU menar att småmålen handläggningsmässigt bör kunna följasamma regler som de övriga dispositiva tvistemålen om görs tillräckligtflexibla. Eftersom RU anser sig ha konstruerat ett sådant mer flexibeltförfarande bl.a. på grundval av erfarenheterna från småmälslagen menarutredningen att de särskilda förfarandereglerna för småmål kan upphävas ochalla mål följa det föreslagna förfarandet enligt RB. Den särskildakostnadsregeln för småmål har utredningen bedömt ha sädana nackdelar atl denbör avskaffas. I stället bör enligt RU en särskild kostnadsregel förkonsumenttvister (mål mellan näringsidkare och konsumenter) införas. Densärskilda regeln om endomarsammansättning i småmål föresläs upphävd, liksomregeln om fullföljdsbegränsningar till hovrätt i mål om små värden. Remissinstanserna har i allmänhet ställt sig positiva tilltanken på att tvisiemälsreglerna i RB görs mer flexibla med utgångspunkt bl.a.från erfarenheterna av småmälslagen och att småmålen därvid fortsättningsvisfår följa samma regler som ordinära tvistemål. Däremot har man från flera häll- bl.a. flera domstolar - ställt sig avvisande till tanken pä att de särskildakostnadsreglerna tas bort i mäl om mindre värden, liksom till attendomarförfarandet och fullföljdsbegränsningarna las bort. Grundläggande för frågan om det särskildadomstolsförfarandet i mål om mindre värden är hur man bör se pårätiegångskostnadsfrågan. Jag kommer därför att först gå närmare in pä den. Det är naturiigtvis viktigt för allmänhetens tilltro tilldet rättsliga syste met att delta är sä utformat att människor inte avskräcks från att gä till domstol med krav eller tvister som de upplever som befogade. För alt detta skall uppnås i frågor som rör mindre värden är det till stor fördel om man kan utforma förfarandet så all den rättssökande kan föra sin talan själv och utan att riskera att drabbas av ett ansvar för rättegångskostnader 69 - egnaeller motpartens - som inte står i rimligt förhållande till del som Prop.1986/87:89 tvisten gäller. Från den synpunkten kan jag ställa mig bakom detankar som låg till grund för småmälslagen. måste man emellertid ha klart för sig att det imånga fall är en fördel för en person, som själv inte är juridiskt kunnig, atttala med en advokat eller någon annan jurist innan han själv väcker talan viddomstol eller bestämmer sig för hur han skall ställa sig till ett av motpartenframställt krav. Även om man ålägger domstolen en längre gående materiellprocessledning och förprocessuell rådgivning när käranden inte företräds avadvokat, kan en sädan verksamhet från domstolens sida inte ersätta denvägledning en advokat kan ge före en process. Jag tänker då särskilt pä densituationen att den rättssökande visserligen själv anser sig ha ett befogatanspråk, men detta av någol skäl - t.ex. bristande juridisk hållbarhet ellerbevissvårigheter - är utsiktslöst atl driva i en domsiolsprocess. En personutan juridiska kunskaper kan ha svårt att bedöma sin situation i dettahänseende, och resultatet kan bli atl en domstolsprocess öppnas helt i onödan.Sådant kan undvikas genom att en advokat avråder från process i sädana fall.Vidare torde möjligheterna till förlikning på det förproces-suella stadiet iallmänhet vara större, om parten företräds av en advokat. Smämälslagens rättegångskostnadsregler är uppbyggda så attden part som vinner processen fär ersättning av den förlorande för s.k.rådgivning enligt rätlshjälpslagen (1972:429) (högst entimme) för varje instans, men däremot inte för andra kostnader för ombud ellerbiträde som den vinnande parten har haft. Detta system tillgodoserförhållandevis väl de synpunkter på kostnadsfrågan som jag redogjort för nyss.Parlen har alltså möjlighet att få ersättning för de kostnader som uppkommernär han vänder sig till en advokat för att få råd huruvida det lönar sig altväcka talan och hur talan i stora drag bör läggas upp. Själva processföringeninför domstolen får parlen däremot sköta på egen hand; skulle man återinföra enrält lill ersättning för ombuds- eller bilrädeskoslnader i detta hänseende,skulle kostnadsansvaret för tvister om små värden snarl bli lika svårt attförutse som före smämälslagens tillkomst. Detta skulle i praktiken medföra enförsämring för vanliga människors möjligheter att gå in i en domstolsprocessför atl försvara sina rättmätiga intressen. Smämälslagens koslnadsregler har emellertid vissa andranackdelar. Näringsidkare som inte har möjlighet atl få ersättning förombudskostnader tvingas inställa sig personligen eller genom ställföreträdare,vilket medför kostnader som kanske inte slår i rimligt förhällande till dettvisten gäller. Detta utnyttjas ibland av mindre nogräknade gäldenärer för atttilltvinga sig en förmånlig uppgörelse utom rätta. Det är inte klarlagt huromfattande ett sådant missbruk är. Atl det förekommer är emellertid ställt ulomallt tvivel. Det har också sagts att en del enskilda inte vägaruppträda i domstol utan biträde av advokat och att syftet med småmälslagen,såvitt avser dessa människor, därför inte uppfyllts. RU har föreslagit en ny kostnadsregel som ersättning förden nuvarande i småmälslagen. Syftet sägs vara att behålla möjligheten för enskilda män niskor att föra befogade anspråk lill domstol utan oberäkneliga kostnads- 70 risker och att eliminera de nackdelärsom ärförbundna med den Prop. 1986/87:89 nuvarande regleringen. Enligt den föreslagnaregeln skall parternas rätte-gängskostnader kvittas i konsumentlvister (tvistermellan en konsument och en näringsidkare rörande eri vara eller en tjänst somtillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk), där konsumenten visseriigenförlorar målet men hafl skälig anledning atl fä tvisten prövad av domstol. Remissinstansernas reaktion på den föreslagnakoslnadsregeln har varil blandad. Somliga tillstyrker regeln, andra menar attden skapar tillämpningsproblem, ytterligare några menar att den träffar ävenfall där en kvittning av rätlegängskostnaderna inte är sakligt befogad. Jag kan förstå utredningens tanke med den föreslagnaregeln men är ändå skeptisk. Såvitt jag kan se skulle nämligen den enskilde somvill öppna en process om ett mindre värde i flera situationer komma i ett sämreläge än . Förutsättningen för mitt resonemang är då att man -huvudsakligenav statsfinansiella skäl - inte heller i fortsättningen kan räkna med atträttshjälp med biträdesförordnande kan beviljas för tvister om mindre värden.Om RU:s förslag skulle genomföras måste den enskilde alllid räkna med attmotparten företräds av ett juridiskt skolat ombud och att han kan bli skyldigatt belala kostnaderna för delta ombud om han förlorar målet - i tvist mot ennäringsidkare dock endast om han inte hade skälig anledning atl gå till domstol.Detta medför en ökad press på den enskilde att - för att bli jämbördig medmotparten - själv skaffa ett juridiskt skolat ombud. Detta ombud får han betalasjälv, och ersättning av motparten för den kostnaden får han endast om hanvinner processen. När det gäller tvister om mindre belopp förefaller det migganska klart att en privatperson i allmänhet är beredd att ta en sådankoslnadsrisk endast om han är nästan helt säker pä att vinna en process.Samtidigt är det naturligtvis, som RU påpekat, just i den typen av enkla målsom behovet av rättsligt biträde typiskt sett är minst. Som ofta påpekas har huvudregeln i 18 kap. I § RB om denförlorande parlens ansvar för vinnande parts kostnader en viktig funktion pådet sättet att den avhåller från obefogade processer. Denna funktion skulle ensädan regel givelvis också få i de tvister om små belopp som jag nu diskuterar.Som jag ser det skulle emellertid den processavhällande effekten av allåterinföra RB:s nuvarande koslnadsregler i mål om mindre värden lätt kunna blialltför stark: endast den privatperson som är helt säker på att vinna vägar sigin i en process. Och det resonemanget håller streck även om man vid sidan av enåtergång till inför en särskild konsumentkostnadsregel avden typ som RU föreslär. Risken att behöva slå för sina egna ombudskostnader,vilka lätt går upp till ganska stora belopp, torde i många fall varatiUräckligl avhällande. Härtill kommer vissa andra invändningar som kan riktas motRU:s regel. Regeln bygger på den generella obalans i fråga om kosinadskänslighet som råder mellan konsumentsidan och näringsidkarsidan lill näringsikdarens fördel i konsumenttvister. Näringsidkaren har i allmänhet större ekono miska resurser än konsumenten och hans rättegångskostnader är en av dragsgill kostnad i rörelsen, medan konsumenten så all säga processar med beskattade medel. Regeln kommer emellertid att slå lill även i de fall där 71 dessaförhållanden rent faktiskt inte föreligger, t.ex. dåren näringsidkare i Prop. 1986/87:89 små omständigheter processar mol en förmögen konsument. Vidarekan svårigheterna att fastställa i vad män det förelegat skälig anledning tillprocess leda till bristande förutsebarhet för parterna och tillämpningssvårigheierför domstolarna. Det sagda har lett mig fram till uppfattningen atl mansvårligen kan avvara nägon form av begränsning av rätten till ersättning förrättegångskostnader i mål om små värden. lider den av RU föreslagnaersättningsregeln av vissa brister. Andra lösningar av den typ som skisseratsi en reservation till utredningens betänkande (se SOU 1982:26 s. 606) och somgår ut pä att rällen lill ersättning för ombudsarvode begränsas efter någonform av taxa kommer också - bl.a. med hänsyn lill målens skiftande beskaffenhet- att leda till otillfredsställande resultat i många fall. Under dessaförhållanden är man enligt min mening hänvisad till att ha kvar enkostnadsregel av i princip det innehåll som finns i småmälslagen , lätvara alt man kan diskutera om det bör dras en sä skarp gräns beroende påtvisteföremälets värde som . Jag återkommer strax till denfrågan. För att stävja del missbruk av regeln som förekommer för närvarandeförordar jag en uppmjukning på sä sätt att vissa möjligheter lill ersättningutöver normalreglerna öppnas i sådana fall där den förlorande parten gjort sigskyldig lill rättegångsmissbruk. Jag återkommer till den frågan i det följande(avsnitt 2.4.6). Jag lar i det sammanhanget också upp andra frågor röranderättegångskostnadernas fördelning mellan parterna.