prop · GA036 · 1986-12-31 00:00:00 — Penningbelopp som motsvarar ett föremåls värde kanalltså förverkas i stället för själva föremålet. Frågan om mot vem förklaring om förverkandekan riktas regleras i 36 kap. 4 § BrB. Av första stycket a)-c) och andra stycket följer att förverkandekan ske hos en person ur en viss närmareangiven krets, bl.a rnings-mannen, om egendomen vid brottet tillhörde denne. Av förstastycket d) följer emellertid att förverkande kan ske också hos den som efter brottet förvärvat egendomen pägrund av giftorätt, arv eller testamente ellergenom gåva eller som efter brottet förvärvategendomen på annat sätt och därvidhaft vetskap om eller skälig anledning till antagande omegendomens samband med brottet. Förutsättningen ärenligt andra stycket också i dessa fall att egendomen vidbrottet tillhörde någon ur personkretsen i förstastycket a)-c). 2.2 Tagande i förvar av egendom Bestämmelsen i 36 kap. 1 § förstameningen BrB om förverkande av egendom kan inte tillämpas påegendom som åtkommits genan brott, t.ex. stöldgods, och son antingen Prop. saknar känd ägare eller som ägareninte önskar få tillbaka. Utbytet av brottet i dessa fall motsvarasnämligen av skada för någon enskild. lyftet med stöldgodslagenär att göra det möjligtatt ta i förvar sådan egendom. Enligt 1 § första stycket denna lag ller sålunda att, om egendom san åtkommits genom brott anträffats och varken ägareneller nägon annan som har rätt till egsndomen är känd, egendomen skall tas i förvar, om det inte är uppenbart obilligt. Detsamma gällerenligt andra stycket om varken ägaren ellernågon annan som har rätt till egendomen gör anspråk på den. Regelsystemet i stöldgodslagentar sikte på tvä huvudfall. Det första fallet är det s.k. tjuvgömme-fallet,dvs. när stöldgods anträffas exempelvis 1 naturen och såväl denbrottslige som ägaren är okänd. Detandra huvudfallet är när egendom scm åtkommits genom brott anträffas hos mingsmannen men egendomen inte kan återställas till målsäganden,eftersom det inte kan utredas vem denne är. Stöldgodslagen bygger på förslag i endepartementspromemoria (Ds Ju 1973:14). I promemorian föreslogs att möjligheterna till förverkande skulle utvidgas till att omfatta också sådant utbyteav brott som motsvarade skada för nägon enskild. Utvidgningen borde dock enligt förslaget begränsassä att den inte avsäg annan egendom änsådan där ägaren inte var känd. Rjr att täckatjuvgömmefallen föreslogs i promemorian att förverkande skulle kunna ske även när detsaknades känd motpart. I promemorian föreslogssålunda en ny paragraf i 36 kap. BrB. Den innebar bl.a. att, eraegendom anträffats vid en förundersökningoch det av omständieterna framgick att egendomenuppenbarligen utgjorde utbyte av brott men det Prop. inte kunde utredas vem egendomen rätteligen tillhörde,egendomen skulle förklaras förverkad, ora det inte var uppenbart obilligt. I prememorian (s. 36) påpekadesatt bestämmelserna i 36 kap. 4 § BrB om mot vem förverkandeförklaring kan riktas skulle bli tillämpliga ävenpå de fall sora avsågs i den föreslagnanya paragrafen. Detta var enligt vad som uttalades i promemorian inte önskvärt, eftersomdet skulle medföra en onödig begränsningav möjliieterna att använda sig av den föreslagnanya bestämmelsen. I promemorian föreslogdärför att de aktuella reglerna i 36 kap. 4 § BrB inte skulle la förverkandesom avsägs i den nya bestämmelsen. Förslagen i promemorian togs efterremissbehandling upp i proposition 1974:124- Departementschefen pekade på att den föreslagnanya bestämmelsen innebar att utbyte av brottsom motsvaras av skada för någon enskild under vissa förhållanden kunde förverkas(a. prop. s. 50). Bl.a. detta medfördeenligt departementschefens uppfattning att, om den föreslagna regleringen infördes i förverkandereglerna,dessa blev tekniskt komplicerade och svåraatt överblicka. Departementschefen förordade en lösningsom innebar att den aktuella egendomen i ställetskulle kunna tas i förvar i särskild ordning. Av depaiijementsohefens uttalanden framgär bl.a. att avsikten med den föreslagna stöldgodslageninte var att skapa en möjliet att kunna ta i förvar ävensubstitut för sådan egendom som avsågs med lagenoch att lagen tar sikte pä viss konkret egendom och inte på egendomens värde.Enligt departementschefen borde vidare ett beslut om fdrvarstagande rikta sigenbart mot don scm åtkommit egendomen gsnom brott.Departementschefen betonade att grundförutsättningen föratt kunna tillämpa den föreslagna regleringen var att det inte kan fastställas PfOp. vem som enligt civilrättsligaregler är ägare till egendomen. Han uttalade ocksä att, i de fall då det kunde råda tveksamhet huruvida den hos vilken godset anträffats åtkommitdetta på ärligt sätt, stöldgodslagens tillämpliettorde bli beroende av om det kan bevisas att denne åtkommit egendomen genom nägot brott, t.ex. häleri. (Se prop. 1974:124 s. 51 f och 61.) 2.3 Förfarandetmed egendom som tagits i förvar Genom förfarandelagenhar införts en ordning som innebär bl.a. att det efter ett beslut om att egendomskall tas i förvar enligt stöldgodslagen i görligmån företas ytterligare utredning om ven som kan vara äfflre till egendomen. Vidare syftar förfarandelagen till att bereda den okände ären en slrälig tidrymd föratt gs sig tillkänna så att han kan fä tillbaka egendomen. I 2 § första stycket förfarandelagen föreskrivs scm en huvudregel att egendom som tagits iförvar med stöd av stöldgodslagenskall förvaras hos polisen efter det att beslut meddelats om attegendomen skall vara tagen i förvar. I första stycket anges vidare hur denna frist skall beräknas. Av paragrafens andra stycke följer att regeln om förvaring inte ller bl.a. om egendomen inte kan vårdas utan fara förförstöring. I paragrafens tredje stycke finns bestämmelser om bl.a. den kungörelse beträffandeegendomen sora skall ske efter förvarinutidensslut. I 7-9 §§ regleras möjligheterna förägaren eller annan rättsinnehavare till egendom som tagits i förvar enligt stöldgodslagenatt få tillbaka egendomen eller att få ersättning för den, om försäljning skett. Av bestämmelserna framgår att frågan om sädanersättning prövas av . 2.4 Godtrosförvärv av lösöre Prop. Reglerna ora godtrosförvärv av lösöre har utvecklats huvudsakligen gsnom rättspraxis. Bestämmelsernai handelsbalken om lånat och deponerat gods har därvid bildat utgä-igspunkten.Reglerna innebär att ären till godset (A) ges rätt att återlösa detta om låntagareneller depositarien (B) utan ägarenstillstånd har överlåtit ellerpantsatt godset. Motsättningsvis har ansetts följa att den som har mottagit egendomen (C) inte är skyldig att lämnaden ifrän sig utan lösen om han var i god tro, dvs. gjort ett exstinktivtgodtrosförvärv. Denna regel tillämpas även i mångaandra situationer, bl.a. vid förvärv av stöldgods. Frågan huruvida C, då denne förvärvat stöldgods,gjort sig SKyldig till brott (häleri eller häleriförseelse) avgörs genora brottaålsförfärande. Dettainnebär bl.a. att äklaren har bevisbördanför ond tro hos C. Denna straffrättsliga bedömninggörs fristående fränbedömningen av huruvida C gjort ettgodtrosförvärv av egendomen; att C inte varit i god tro vid förvärvet åligger det A att visa för den senare bedömningen.Det är därför möjligt att det finns en "gråzon" mellan de krav pä god tro hos C vid förvärvet avgodset som kan ställas i straffrättsligt och i civilrättsligt hänseende. Sålunda ärdet fullt tänkbart att åtalet mot C fört.ex. häleri ogillas men att denne ändå åläggs att utanlösen ge tillbaka egendomen till A(se SOU 1984:16 s. 81). Gällande ordning i fråga om godtrosförvärv av stöldgodsm.m. har setts över av en utredning (Ju 1980:06). Iutredningens betänkande (SOU 1984:16) Förvärv i god troföreläs en lag om godtrosförvärv av lösöre. Förslagetinnebär en förändring i förhållande tillnuvarande ordning bl.a. sä till vida att det enligt förslaget åvilarden sora förvärvat stöldgods att visa att han varit i god tro föratt godtrosförvärv akall anses ha skett. andet har remissbehandlats och övervägs f.n. i . 3 Luckori regleringen Prop. Det har i rättstillämpningen visat sig att bestämmelserna i 36 kap. 1 § första meningen BrB om förverkande och i stöldgodslagen om tagande i förvarinte fångar in vissa situationer där det frånkriminalpolitisk synpunkt kan anses motiverat att så sker. I det följanderedovisas några fall där behovet av lagstiftningsåtrder särskiltkommit till uttryck. 3.2 som en tjuv eller halare gör på grund av att godsets värde i hans hand är större än målsägandens skada kan inte förverkas NJA 1974 s. 278 ett fall där innehavaren av en bensinstation dömdes förgrovt häleri. Gämingen bestod i att den tilltalade köpt bensin och olja sora stulits från ett petroleumföretag.Till följd av utformningen avskattesystemet för dessa produkter fick stöldgodset ett högrevärde i tjuvamas och hälarens händerän som motsvarades av skadan för målsäganden. Äklarenyrkade i målet med stöd av 36 kap. 1 §BrB förverkande av hälarens vinst vid försäljningen av petroleumprodukterna. Iunderrätterna skedde förverkande, men beträffande olika belopp. Högstadomstolen, som befriade hälaren från skyldighet att utge något belopp såsomförverkat, uttalade följande i fråganom förverkande: Enligt 36 kap. 1 §BrB skall utbyte av brott som ej motsvaras av skada för enskild förklarasförverkat, om det ej är uppenbart obilligt. Den första allmännabestämmelsen ora sådant förverkandeinfördes genora strafflagsrevision. I 2 kap. 16 § 1 st. SL gavs däbestäramelser on förverkande av muta, förlag och vederlag. Om någon eljestav rning, som i SL var belagdmed straff, haft som ej motsvara- Prop. 1986/87: 6 des av skada förenskild, kunde han enligt en i 2 st. samma paragraf inskriven regel föiTpliktas att utgiva däremot svarande belopp till kronan efter vad som prövades skäligt.I förarbetena till denna bestämmelse underströksden begränsning som läg i att förverkandeej fick drabba som motsvaras av skada för enskild. Departementschefen anfördei detta sammanhang (se NJA II 1948s. 179): I sädana fall tillkommer det ---- målsägande att framställaanspråk på återställande av vad scm berövats honom nom brottet eller på skadestånd.Det föreslagna stadgandet kommer därför icke attvara tillämpligt i fråga om sädanvinning, som gör stöld, bedrägeri, förskingring m.fl. brott till vinningsbrott. Stadmdetfår pä grund av denna begränsning en tämligen inskränkträckvidd. Sora exempel pä fall, därdet är tillämpligt, kan nämnasvinning av koppleri eller hållande av spelhusoch även i särskilda fall av häleri. I den av m.fl. år1949 utgivna kommentaren "Brott mot staten och allmänheten" angavs (s. 68 f), att förverkande ej kunde ske, om någon erhållitstulen egendom under sådana förhållanden atthan därigenom gjort sig skyldig till häleri. Som exempel på fall dä bestämmelsen var tillämplig nämndes däremotbl.a. sådan otillbörlig av annans brottsliga förvärv varomstadgades i 21 kap. 6 § 1 st. andra punkten SL, dvs.vinninhäleri. Strahl kom i "Cm påföljder förbrott" (2 uppl. 1955) till i huvudsak samma resultat. Han framhöll (s. 301 f), att samtliga fdrmögenhetsbrott som förutsatte förmögenhetsöverföring föll utanför förverkandebestämmelsens räckviddoch att det exempelvis ej kom i frägaatt tillämpa bestämmelsen påen tjuv, som skaffatsig större utbyte av brottet än han var skyl- Prop. dig utge till målsäganden. Vidare underströk han, att det enligt bestämmelsen skulle vara fräg? cm som uppstod i och med brottet och alltså icke räcktemed vilken som helst som skördadestack vare ett brott. Vad häleribrotten angår begränsadehan sig icke till att nämna vinningshäleri bland exemplen på brott, som kunde föranleda förverkande. Han förklaradeockså, att som av häleri enligt 21 kap. 6 § 1 st. första punkten - sakhäleri - måhända borde förstås väl ej själva föremålet eller dess värdemen vad hälaren kunde ha förtjänat genomatt sälja eller eljest tillgodogöra sig föremålet. ville i tillmäta förverkandebestämmelsenstörre räckvidd. Han anförde bl.a. (s. 224): I den mån hälaren gjortsig en affärsvinst, bör dess belopp kunna konfiskeras enligt SL 2:16 2st. Detsamma ler naturligtvis ocksåom en , som en tjuv själv gjortgenom fdryttring av det stulna, till den del vinningen överstiger beloppet av ersättning, som han skall utgiva till målsäganden. rerverkandebestämmelsema1 2 kap. 16 § SL överfördes vid brottsbalksreformen i sakoförändrade till 36 kap. 1 § BrB. Detskedde i avvaktan pä resultatet av en särskild utredning i ämnet. Denna utredning lades sedermera till grund ärsrevision av BrB:s förverkandebestämmelser, dä36 kap. 1 § fick sin nu filande lydelse. I förarbetena till denna reform uttaladedepartementschefen (se NJA II 1968s. 725 f), att det enligt hans mening icke fanns skäl att frångå den dittillsvarande ordningen med förbud mot vinninfdrverkande, när mälsäindeanspräkhar framställts eller kan framställas. Han framhöll,att förverkande härigenom skulle komma att vara tillämp- ligt vidsamma sla broUsliet som dittills, och Prop. tillade: Som kan således förverkas muta och annanotillbörlig förmän samt vederlag för brott. Vidare omfattas sädan somföll in under det tidire ylande 2 st. av paragrafen (2:16 SL), t.ex. avkoppleri eller främjande av otukt enligt 6 kap. 7 § och av häleri enligt 9 kap.6 § 1 st. om häleriet innetär att nägon bereder sig otillbörlig avannans brottsliga förvarv. I den av m.fl. utgivna kommentaren"III" (2 uppl. 1971) påpekas (s. 386), att gsnom kravet"som ej motsvaras av skada för enskild" frän förverkande uteslutesden som är den positiva sidan av förmögenhetsöverfdringen vid sådanabrott där fdrmögenhetsöverföring är ett brottsrekvisit. Vidare anföres: "Tjuvgods kan sålunda icke förlclarasförverkat enligt 36 kap- 1 § Cta tjuven skaffat sig av tjuvgodsetgenom att hyra ut det, kan denna heller betraktas scm utbiyte avbrottet. Lika litet som tjuvgods kan bedragarens, ockrarens ellerfdraklngrarens förverkas enligt lagrummet. Den nu verkställda genomgången av uttalanden 1 lagförarbetenoch litteratur visar, att avsikten varit att bestämmelserna i 36 kap. 1 § BrBom förverkande av utbyte skall ha nska begränsad räckvidd. Icke minst motbakgrunden av uttalanden som gjorts om att förverkande borde kunna ske i störreomfattning får av förarbetena till reform anses framgå, att det ej harvarit meningen att sådan som kan uppstå för tjuven pä grund av hansstöld eller för hälaren pä grund av hans befattning med stöldgodset skall kunnaförverkas enligt lagrummet, och detta ej heller cm vlnrången överstigermålsändens skada. häleribrotten skall endast vlnninhäleri - sådant Prop. häleri som innebär att nägonbereder sig otillbörlig av annans brottsliga förvärv - kunnagrunda förverkande. Att bestämma gränsema förvad som kan hänföras till vinningshäleri är förenat med åtskillig svårieter(jfr Elwln, Häleribrottet, 1969). Det kanandragas skäl för att, i det hänseende son nu är i fråga,med vinningshäleri jämställa sådant sakhäleridär hälaren tillgodogör sig ett övervärde hostjuvgodset. Uppenbarligen framstårdet som stötande, om hälaren fårbehålla vinsten i ett sådant fall. Qnellertid måste det anses lika stötande att tjuven i motsvarande lägefär behälla sin vinst; i fräga oratjuvens utbyte är det med hänsyn till de klara uttalandena 1 lagens förarbeten uteslutet att tillämpa förverkanderegelni 36 kap. 1 § BrB. Det förtjänar vidareframhållas, att gränsema mellan ansvar som rningsman, anstiftare, annanmedverkande och sakhälare ofta är flytande, särskiltvid sådan samverkan om brottsligverksamhet som sträcker sig över läng tid. När ett främjandeav huvudbrottet, t.ex. stöld, föreligger, skall ansvar förhäleri icke förekomma. Förverkandeav utbyte bör då ej komma i fråga. Det måste anses omöjligtatt nu i rättstillämpningen åstadkommatillfredsställande lösninir av de speciella problem som inställer sig i frågaom förverkande av som tjuvar,anstiftare, medhjälpare och halare gör i fall av det slag som berörts; närdet galler sädana fall varom 1 målet är fråga, har hithörandeproblem för övrigt samband med utformningen av skattebestämraeIserna påområdet. Det torde ankorama pä lagstiftaren att här finna lösningar. Oavsett ordalagen i 36 kap. 1 § BrB färlagrummet pä grund av det sagda ej anses möjliggöra attutbyte av häleri förverkas 1 ett fall som det förevarande. 3.3 Indom scm trätt 1 stället för egendom scm Prop. åtkommitsgenom brott kan inte förverkas eller tas i förvar Som har framgåttav redogörelsen för ffjllandeordning (avsnitt 2.2) kan egendom som trätti stället för egendom som åtkommitsgenom brott inte tas i förvar enligt stöldgodslagen. Riksåklagaren () liar med anledning av ett konkretfall 1 en skrivelse (bilaga _1_) bert att regeringen överväger att stöldgodslagen ändrasså att sådan egendom kan tas i förvar och att det görs en ändring också i förfarandelagen. Utgångspunkten för RÄ:s framställning ärden rättsliga bedömningen av den situationen att en person scm gjortsig skyldig till stöld frän en okänd målsägande därefter såltgodset och att penningmedel sora utgörvederlaget för försäljningen anträffas hos honom. Enligt RA kan förverkande enligt 36 kap. 1 § BrB av penningmedlen inte ske, eftersom utbytet avbrottet motsvarar skada för någon enskild. Hedlen kan enligt RÄ:suppfattning inte heller tas i förvsur enligtstöldgodslagen, eftersom denna lagavser egendcm som åtkommits genan brott men intesubstitut för sådan egendom. Den konkreta situation som RÄ haft för ögonen innebar att det aktuella brottet utgjort stöld. Det kan visserligen göras filande att personen i fråga även gjortsig skyldig till häleri enligt 9 kap. 6 § första stycketförsta meningen BrB. Enligt dettalagrum innefattar det nämligen häleri att bl.a. tillgodogöra sig eller eljest med nägot som ärfrånliänt annan genom brott ta befattning som är ägnad att försvära dess återställande. Entjuvs åtgärd att försälja det stulna utgör således i princip liäleri, låt vara att situationen i rättstillämpningennormalt behandlas så att ätal väcks endast för stöld. Dettabrott anses rämligsn konsumera de efterföljande befattningar med godset frän tjuvens sida som innefattar häleri. Somframgår av det 1 föregående avsnitt redovisade fallet Prop. 1986/87: 6 NJA 1974 s. 278 anses emellertid det förhållandet att etthäleribrott kan sägas ha förelet inte påverka möjligheterna att förverkautbytet. Inte heller stöldsgodslagen kan här tillämpas. Den egendom som kansägas ha åtkommits genom häleriet - penningmedlen som fysiska föremål - kannämligen knappast anses sakna ägare i stöldgodslagens mening. Oavsett hur man frånstraffrättslig synpunkt betraktar denkonkreta situation som RÄ tagit upp torde det således enligt nuvarande ordning saknas möjligheter att förverkaeller ta i förvar den aktuella egendomen. 3.4 För att egendom skall kunna tas i förvar hos viss innehavare krävs att denne självkommit åt egendomen genom brott Prän om det för att ta egendom 1 förvar enligt 1 § stöldgodslagen hos viss innehavare krävsatt denne själv har kommit åt egendomen gpnom brott har prövats av högstadomstolen (se NJA 1983 s. 286 och 1984 s. 76). NJA 1983 s. 286 gälldeett fall där åtalet mot en person för stöld i en viss del ogillades. fann att det var antagligt att detaktuella godset åtkommits genom brott men att manvid bedömningen av frågan huruvida egendomen kunde tas 1 förvar enligt stöldgodslagenhade att utgå från att endomen inte av den tilltalade åtkommits genom brott. Högstadomstolen, sora fann att förutsättningar inte förelåg för att ta egendomen i förvar, uttalade bl.a. följande: Cta förverkande av egendom och om annan särskild rättsverkanav brott finns bestämmelser i 36 kap. oaigt1 § 1 detta kapitel ksn utbyte avbrott Prop. 1986/87: 6 Utbytet får emellertid inte motsvaras av skada för enskild. Därmedutesluts frän förverkande enligt BrB den som vid brott, där förmögenhetsöverföringen ärett brottsrekvisit, utgpr den positiva sidan av förmögenhetsöverfdringen. Tjuvgods kan således inte förklarasförverkat enligt detta lagrum. Stadgandet,som fick sin avfattning vid 1968 årsrevision av BrB:s bestämmelser cm förverkande, visade sig 1 den praktiska tillärapningen 1 vissa lägen leda till inte önslivärt resultat. Främstvar regleringen otillfredsställande 1 densituation som uppstod, när egendom anträffats som åtkommitsgenom brott och till vilken ägaren var okänd. Den dåvarandeordningen innebar nämligen att den brottslige flck behålla tjuvgods eller annan genom brott åtkommen egsndom bara därför att någon ägare tillegerdomen ej kunde anträffas. Genom lagen (1974:1065) om visst stöldgods ra.m. gavs möjliet att taga i förvar genombrott åtkommen egendom till vilken ägaren ärokänd. Lagen tar sikte på två huvudfall.Det ena är det s.k. tjuvgömmefal-let, dvs. när stöldsgods anträffas t.ex. nedgrävtute i naturen och såväl den brottslige som ägaren är okänd. Detandra är det fallet att genom brott åtkommen egendom anträffas hos girnlngsmannen men egsndo-men inte kan återställas till målsäganden,eftersom det ej kan utredas vem denne är. Endom kan tas i förvtu"enligt lagen om visst stöldgods m.m., om egendomen har åtkommits gsncm brott. Lagen avser sora nämnts bl.a. att komma till rätta med fall dären person blir dömd för brott beträffande egendom som han åtkommit och innehar men vars äga.re ärokänd. Har åtal ogillats, kan egendomen inte anses vara av dentilltalade åtkommen genom brott. Avlagtexten framgår inte under vilka förutsättningar Prop. egendom får tas i förvarhos innehavaren, när annan än denne - känd eller okänd- åtkommit egendomen Förverkande enligt BrB kan ske hosannan Enligt 36 kap. 4 §1 st d) BrB får förverkande ske hos den som efter brottet förvärvat egendom på grund av giftorätt,arv eller testamente ellergenom gåva eller som efter brottet förvärvat egendomenpå annat sätt och därvidhaft vetskap ora eller skälig anledning till antagande ora egendomens torde egendom kunna tas i förvar hos innehavare som ej är rningsman. Skydd mot förverkandeenligt BrB:s bestämmelser går längre än det skydd som följerav civilrättsli regler om godtrosförvärv (jfrkommentaren till III, 2 uppl., s. 394). Skäl kan åberopasför att tagande i förvar borde kunna tillämpas inte bara då innehavaren själv åtkommitegendomen genom brott -exempelvis stöldeller häleribrott - utan redan när innehavaren inte på grund av reglerna om godtrosförvärv är skyddadmot rätt ägares anspråk. I motsats till vad som är fallet vid förverkandefinns vid förvarstagade en - lät vara fränbörjan okänd -ägare. Om ägaren ger sig till känna och gör anspråk pä sinegendom, bör han, om innehavaren ej gjort ettgodtrosförvärv, återfå sin egendom eller dess värde.Någon grund varför Innehavaren skulle få behälla egendomen föreligger knappast. Lagtextens ordalydelse utesluterinte tagande i förvar i det nu angivna läget. Av motivuttalandena färemellertid anses framgå att det ej varit avsikten att använda förfarandet för dessa fall. I förarbetenauttalas nämligen att, vid tveksaishet huruvida den hos vilken godset anträffats Prop. 1986/87: 6 åtkommitdetta på ett ärligt sätt, lagens tillämplighet torde bli beroende av om det kan bevisasatt denne åtkommit egendomen genom något brott (se prop. 1974:124 s. 52). Reglerna omtagande i förvar är att se som komplement till reglerna om förverkande. Det straffrättsliga inslag som präglar förfarandet ärockså ett skäl mot en extensiv tillämpning av lagen Offl visst stöldgodsm.m. NJA 1984 s. 76 rördeett fall där åklagaren yrkade att vissa föremål som påträffats hos en person skulle tas i förvar enligt stöldgodslagen.Äklagg.ren gjorde tllande att föremålenuppenbarligen hade frånhänts annan gsnom brott och att ägareeller annan som hade rätt till godset inte var känd. Åklagaren påstod emellertid inte att egendomen av den aktuellepersonen åtkommits genom brott. fann, efter att ha redogjort för innehållet1 1 § första stycket stöldgodslagen, att i målet aktualiserades frågan huruvida egsndom som nägoninnehar kan tas i förvar enligt nämnda lagrum under annan förutsättning än att innehavaren själv åtkommit egendomen genom brott.