prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Belänkandet är välskrivet och tar upp de flestalänkbara problemställningar som den föreslagna nyordningen innebär.Utredningens förslag accepteras i stora drag. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: De föreslagna ändringarna i lagsUflningen syneslämpliga och väl underbyggda, varför ingen erinran finns mot att de genomföres. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: I huvudsak har jag inte någon erinran mot vad somföreslås i anledning av att fristerna för ingivande av häktningsframställningm. m. nedkortas. I belänkandet har noga redogjorts för de svårigheter som kanuppstå i och med att polis och åklagare har mindre lid sill förfogande ochman synes väl ha beaktat all ett förenklat förfarande inför domstol på gmndhärav är nödvändigt. Även i övrigt tycks man sä långt som möjligt försökttillgodose att prakUska synpunkter anläggs på ifrågavarande problem. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Genom att utredningen inriktats på att uppfyllaEuropakonventionens krav på snabbare domstolsprövning av åklagarnastvångsmedelsbeslut har dess förslag naturligt nog lagts nära vad som gäller iövriga konventionsländer. Vi står inför tvånget alt anpassa oss tillytterväriden. Del bör dock sägas att sannolikheten för att det nya systemetskulle medföra totalt sett kortare frihetsberövanden för de misstänkta inte ärså stor. Del är i stället myckel möjligt att motsatsen blir fallet. De mångafall, där åklagaren f n. friger den anhållne och alltså underlåter alt begärahäktning kommer i fortsättningen i stor utsträckning alt få drivas tillhäktning för att möjliggöra erforderlig brottsutredning. Skall effektiviteteni brottsbekämpningen upprätthållas måste häktningsfrekvensen enligt denföreslagna modellen ökas. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Inledningsvis skall konstateras, att det ärbeklagligt att behöva ändra på en lagstiftning, som ärväl fungerande. Om ej förmår hävda sin suveränitet och väma om sittnuvarande rättssäkra tvångsmedelssystem utan en anpassning måste ske tillEuropakonvenUonens regler, synes del ofrånkomligt att förkorta tiden förfrihetsberövandet fram till domstolsprövningen till föreslagna . Omen ändring så måste ske, skall dock lagstiftaren vara medveten om att delta kommer att medföra avsevärda kostnader och all de beräkningar, som gjorts i förslaget, synes vara alltför opUmistiska. De små resursök ningar, som skissas av utredningen, är oUllräckliga att få poliser, åklagare och domare - mot staten ytterst lojala yrkesgmpper - att utföra de nya ytterst betungande arbetsuppgifterna på obekväm arbetstid och på ett sådant sätt, att rättsförluster icke uppkommer för de misstänkta och ej heller för brottsoffren. Jag förmodar, att respektive fackförbund med skär pa kommer att framhålla, alt deras medlemmar måste kompenseras både ekonomiskt och på annat sätt. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: De farhågor, som från Prop. 1986/87:112 polis-och åklagarhåll framfördes mot förslaget (SOU 1977:50) från den tillsattautredningen angående översyn av häktningsbestämmelserna, att förkortadeanhållningstider skulle medföra en försämring av möjligheterna att utreda ochbeivra brott, äger fortfarande full giltighet. i anser sig ej ha något att invända mot belänkandet i stort. i : Till desynpunkter och bedömanden som kommit till uttryck i avsnittet, kan jag imerparten ansluta mig. Några frågor är dock ägnade att böra föranleda särskildakommentarer. i Tierps åklagardistrikt: Med hänsyntill och inställning är det ofrånkomligtatt fristerna i samband med anhållande och häktning måste förkortas. Detta kanenligt min mening i allt väsentligt ske på sätt som föreslagits i betänkandet. i åklagardistrikt: Deprincipiella utgångspunkterna vad gäller avsnitt 11 i belänkandet får godtasmot bakgmnden av de skäl som föranlett lagförslaget i denna del. Vad gällervissa enskildheter vill jag lämna några synpunkter. i åklagardistrikt: Det ärsjälvklart all reglerna måste slå i överensstämmelse med åtaganden. Deändringar som erfordras för detta är därför odiskutabla. Humvida de är bra,nödvändiga, olämpliga osv är därför ointressant. Oslridigt är väl dock att dekommer att medföra en hel del praktiska problem och nya kostnader ochlidsulgång. Man kan tyvärt pä goda gmnder anta att statsmakterna inte enskommer att ställa de extra medel och den extra personal till förfogande somkrävs för de nödvändiga regeländringarna. De argument som framförs för att dämtöver i mängaavseenden ändra reglerna är inte hållbara. i åklagardistrikt: Vadgäller avkortade tidsfrister för frihetsberövanden torde väl "loppet varakört" eftersom är bundet enligt EuropakonvenUonen. Att ändringarnakommer att innebära stora kostnader och försämrad effektivitet i brottsbekämpningenoch samhällsskyddet behöver man inte vara särskilt synsk för alt inse. Det ärbara att fromt hoppas alt del ska dröja innan de nya reglerna införs. I övrigt innehåller betänkandet förslag som är bra, en delmindre bra och några, som måste betecknas som rent dåliga. : Ett frihetsberövande innebär alltid enallvarlig kränkning av den enskildes integritet. Möjligheterna all vidtafrihetsinskränkade åtgärder på gmnd av misstanke om brott måste därför varastarkt begränsade. Det är viktigt att de bestämmelser som reglerar förfarandetvid sådana frihetsingripanden uppfyller högt ställda krav på rättssäkerhet. Utredningen har sett över de nu gällande reglema påområdet. Dess förslag syftar till att begränsa möjligheterna all besluta omhäktning och att påskynda förfarandet så att frågan om häktning kan prövas påett tidigare stadium än som är fallet. Hovrätten anser alt utredningen på ett berömvärt sätt harredovisat sina 150 överväganden.I allt väsentligt kan hovrätten ansluta sig de framlagda Prop. 1986/87:112förslagen. Enligt hovrättens mening är del särskilt betydelsefullt att fristernaför anhållande och häktning hålls sä korta som möjligt. I den mån detta är enresursfråga är det viktigt alt de resurser satsas som är nödvändiga. Hovrättenvill också framhålla alt det är lika viktigt alt tiden mellan häktning ochhuvudförhandling inte blir längre än som är nödvändigt. Alltför långahäktningstider kan förekomma i de mer komplicerade målen. Dessa långahäktningstider är skadliga för de häktade. kan den påtvungna isoleringenha en direkt nedbrytande verkan. Det är därför angeläget att polis- ochåklagarmyndigheterna får sådana resurser alt utredningarna kan bedrivas snabbtoch koncentrerat. Tillhovrätten överklagas ett stort antal häktningsbeslut men det ärrelativt sällsynt att tingsrättemas beslut ändras. Såvitt hovrätten kan bedömafinns det således inte fog för ett påstående att häklningsinslilutel används ionödigt hög utsträckning. Sådana fall förekommer när hovrätten finner atthäktning inte erfordras eller kan ersättas med reseförbud ochanmälningsskyldighet. Men delta förekommer dock inte så ofta all del enligthovrättens mening kan anses föreligga ett behov av att mera avsevärt inskränkahäktningsgmnderna. Hovrättenöver och : Gmndtankarna i betänkandet går i huvudsak i sammariktning som de förslag som framfördes av häktningsutredning i dessbetänkande "Häktning och anhållande" (SOU 1977:50). Som hovrättenframhöll i sitt yttrande däröver är del ett vällovligt syfte att försökabegränsa användandet av straffprocessuella frihetsberövanden. Hovrättenställde sig då i stort bakom de förslag som lämnades i betänkandet, men gjordevissa påpekanden. Påsamma grunder som då kan hovrätten i stort ställa sig bakom de förslag som 1983års häktningsutredning nu lagt fram. Förslagen om kortare frister vid dennatyp av frihetsberövanden ligger i linje med de avgöranden som i dessa frågorträffats i och och synes vara nödvändigaatt genomföra. Som utredaren pekat på kommer detta att medföra en del problembl. a. för domstolarna. Ävenom hovrätten således i princip tillstyrker förslaget vill hovrätten dock anförasynpunkter på några frågor. Stockholmstingsrätt: Tingsrätten finner att de förslag som läggs fram i betänkandet istort är välgrundade och kan läggas till gmnd för lagstiftning. Vissainvändningar kan dock riktas mot delar av förslaget. I det följande berörtingsrätten förslagen i princip i den ordning de har redovisats iallmänmotiveringen i betänkandet. Göteborgstingsrätt: Tingsrätten delar utredningens uppfattning all den straffprocessuella lagstiftningen bör anpassas till de internationella trak tater som har anslutit sig till. Likaså anser tingsrätten att lagstift ningen bör utformas så att den bidrar till en försiktigare användning av de personella tvångsmedlen utan alt därför samhällsskyddet försämras eller effektiviteten i brottsbekämpningen minskar. Tingsrätten ifrågasätter dock om inte vissa av förslagen skulle innebära just sådana icke önskvärda effekter. 1 synnerhet förslaget att begränsa häklningsmöjlighetema vid risk för fortsatt brottslig verksamhet kan förväntas medföra såväl försämrat 151 samhällsskydd som minskadeffektivitet i brottsbekämpningen. 1986/87:112 ten anservidare att det föreslagna institutet rannsakningsövervakning inte är någotrealistiskt allemativ till häktning när det gäller att slävja återfall i t. ex.förmögenhetsbrott. Domstolsverket:Förslagen i det remitterade betänkandet företer stora likheter med de förslagsom häktningsulredning lade fram i betänkandet Häktning ochanhållande (SOU 1977:50). I remissyttrande över betänkandet instämdedomstolsverket (DV) i att man borde försöka begränsa användningen av destraffprocessuella frihetsberövandena och förkorta dem till vad som äroundgängligen nödvändigt. DV ansåg dock att häktning borde kunna komma tillanvändning i fråga om vissa misstänkta i betydligt större utsträckning änutredningen tänkt sig. Beträffande fristerna vid anhållande och häktning deladeDV utredningens uppfattning att dessa utan olägenhet kunde nedkortasväsentligt. DVdelar alltjämt grundsynen att användningen av de personella tvångsmedlen börbegränsas så långt det är möjligt utan att samhällsskyddet försämras ellereffektiviteten i brottsbekämpningen minskar. Med hänsyn både till de förändradekraven i anledning av konvenlionsåtagan-den och att det nuframlagda förslaget synes vara mindre långtgående än förslag tordefömtsättningama för en lagstiftning i frågan nu också vara större . RPS:RPS tillstyrker förslaget om att förkorta häktningsfristerna. En sådanförkortning är nödvändig med hänsyn till den tolkning, som ges åtbestämmelsema om häktning i den Europeiska konventionen 1950 angående skydd förde mänskliga rättighetema och de gmndläggande frihelema ().Förslagets genomförande torde dock komma alt kräva mera resurser från polisenssida än vad utredningen har beräknat. RPS har också en del invändningar motdetaljer i förslaget. Däremotavstyrker RPS förslagen om rannsakningsövervakning, natt-häkte och minskademöjligheter att häkta en misstänkt vid fara för fortsatt brottslighet. Av skälsom kommer att närmare utvecklas i det följande anser RPS att förslagen inte ärförenliga med intresset av att kunna ingripa mot kriminalitet på etttillräckligt effektivt sätt. Kriminalvårdsstyrelsen:Styrelsen instämmer i utredningens gmndtan-kar all användningen av destraffprocessuella tvångsmedel som medför frihetsberövande bör begränsas. Dettastår också väl i överensstämmelse med de allmänna kriminalpoliliska strävandenaalt ge företräde åt åtgärder som innebär minskad användning av frihetsberövande.I likhet med utredningen menar styrelsen också att tvångsmedlen i vissutsträckning kan begränsas utan att därmed nödvändig effektivitet ibrottsbekämpningen eftersatts och utan att samhällsskyddet försämras. Närdet däremot gäller detaljutformningen i utredningens förslag har styrelseninvändningar, särskilt när del gäller rannsakningsövervakning och nalthäkle. : BRÅ utgår ifrån att innehållet i art. 5 i Euro pakonventionen, med den tolkning och Europadom stolen gjort, nu skall transformeras till svensk intern rätt. Mot bakgmnd härav tillstyrker rådet att fristerna för anhållande- och häktningstider be- 152 stäms på sätt som föresläsi betänkandet. BRÅ föiiitsätter att detaljfrågor i Prop. 1986/87:112 dennadel löses i samråd med RPS, RÅ och , varför yttrandet överbetänkandet begränsas till övergripande frågor av principiell natur. Allmännaförutsättningar för straffprocessuella tvångsmedel: Utredningenframhåller på flera ställen all slraffprocessuell lagstiftning ofta innebär enintresseavvägning. BRÅ ansluter sig till detta synsätt. Å ena sidan finnssamhällets intresse av effektivitet i brottsbekämpningen, å den andra kravenfrån medborgarna all rättssäkerhet skall föreligga saml alt även lagöverträdareskall Ullförsäkras en human behandling. EnkonkreUsering av denna intressemotsättning frågan om användning avpersonella tvångsmedel inom straffprocessen förutsätter att man klartdefinierar det syfte sädana tvångsmedel skall tjäna. Den gmndupp-faltningutredningsmannen företräder, att tvångsmedel skall syfta till att säkerställalagföring väger tungt när det gäller att utforma tvångsmedel som innebär skyddmot att den misstänkte inte avviker eller på annat sätt försämrar polis ochåklagares möjligheter att utreda brottet. Däremot måste ett annat syfte;samhällets och enskilda individers skydd mot brottslighet, få en merframträdande roll än vad utredningsmannen fömlsalt när tvångsmedel motiverasmed risken för fort.satl brottslighet från den misstänktes sida. Oavsettvilket syfte man väljer för att motivera förekomsten av straffprocessuellatvångsmedel finns i ett allmänt accepterat rältssäkerhetskrav. Sammauppfattning går igen i de principer som bygger på.Tvångsmedel skall endast få tillgripas när lagstöd finns och lagreglerna måstevara så utformade all de endast i undantagsfall ger den tillämpande myndighetenutrymme för skönsmässiga avvägningar. Om inte dessa fömtsättningar är uppfylldakan den enskilde inte fömtse hur lagen kommer att tillämpas. Den sistnämndaaspeklen är inte minst viktig ur brottsförebyggande synpunkt, särskilt vadgäller Ivångsmedelsanvänd-ning som syftar till all hindra fortsaltbrottslighet. Dessutom råder enighet om att tvångsmedelsanvändningen skallöverprövas av domstol eller myndighet som är frislående från den myndighet somhar befogenhet att använda tvångsmedlen. Också för denna prövning samt för denkontroll JO och JK har att utföra av polis och åklagares arbete är det viktigtatt reglerna är klara och entydiga. 1den skisserade inlresseavvägningen ligger också att tvångsmedlen skall varahumana. Häktning bör därför endast användas i de fall där det intresse sommotiverar frihetsberövandet tveklöst har större styrka än den enskildesberättigade krav på att fritt välja uppehållsplats. Givetvis måste liknandeavvägningar ske vid användningen av mindre ingripande tvångsmedel, t. ex. denav utredningen föreslagna formen, rannsakningsövervakning. Detkan på goda gmnder antas, att skadeverkningama till följd av en frihetsinskränkning är större ju längre den pågår. Korta anhållanden och häktningslider kan de flesta individer säkerligen uthär da utan alt få bestående men. Samma förhållanden bör också gälla andra begränsningar av den personliga friheten, t ex reseförbud och anmäl- 153 Medden utgångspunkten torde i de flesta fall samhällets intresse av att Prop.1986/87:112 få till stånd en snabb och effektiv lagföring väga tyngre änenskildas krav på att vid misstanke om brott fritt få välja sysselsättning ochuppehållsplats. Om dessutom sådana frihetsinskränkningar betyder en ökadeffektivitet i lagföringen, har tvångsmedelsanvändningen en viktigallmänpreven-Uv effekt. Allmänheten kan förlita sig på att brott utreds och attlagöverträdare straffas. För vissa gmpper, t ex ungdomar och gravida kvinnorfår skaderiskerna vid frihetsberövanden anses väga särskilt tungt. I dessa fallfår de allmänpreventiva synpunkterna som regel vika för humaniletsaspek-terna.Det sagda innebär således att BRÅ anser frihetsinskränkningar vara ett viktigtinstrument när det gäller att främja polisens och åklagamas arbete med attuppdaga och beivra brott. Men självklart bör humanitära hänsyn tas i valetmellan häktning, rannsakningsövervakning och andra former avfrihetsinskränkningar, så syftet nås med minsta möjliga tvångsmedelsanvändning. RRV:RRV beaktar i sitt yttrande i huvudsak ekonomiska aspekter. Länsstyrelseni : Såvitt kan finna är det angeläget att reglernaför de straffprocessuella tvångsmedlens användning blir anpassade till denrättspraxis som hävdas av och för demänskliga rättigheterna i såvitt avser allmänt omfattade lidsfristerför de personella tvångsmedlens användning. Enligt internationell praxis börtidsfristen för ett frihetsberövande innan den misstänkte ställes inför domstolvara . Utredningsmannensförslag till ny lydelse av 24 kap. 10 § RB har anpassats angiveninternationell praxis. Även om förstår de betänkligheter som kanfinnas mot en förkortning av nuvarande anhållnings- och häktningstider bör deföreslagna förenklingarna i kommunika-Uonen med bl. a. häklningsdomslolen samlövriga av utredningsmannen framlagda rationaliseringsförslag vara ägnade attkunna reducera handläggningstiderna vid anhållande och kanske framför allt vidhäktning. Polisstyrelseni polisdistrikt: Enligt betänkandet skall det nuvarande systemet medåklagaren som anhållningsmyndighet och domstolen som häklningsmyndighetbehållas med en nedkortning av de frister som gäller . Mot delta finnsintet alt invända då det korresponderar med EuropakonvenUonens krav på enmyckel kort frist för första inställelsen inför domstol. De föreslagnafristerna kommer sannolikt att för polisens del innebära en ökadarbetsbelastning på icke ordinarie arbetstid. Förslagetsynes inte innebära några större negativa konsekvenser för distriktet. Polisstyrelseni polisdistrikt: konstaterar att ett genomförandeav utredningsmannens förslag innebär avsevärda förändringar i rättsväsendelstraditionella arbetssätt och kan knappast ske utan att effektiviteten ibrottsbekämpningen minskar och att därmed samhällsskyddet försämras. Länsstyrelseni : Med hänsyn till att ratificerat de aktuella konventionerna är det enligt uppfattning ofrånkom- hgl att de föreslagna reglerna om den tid som får förflyta från frihetsberö vande inställelse inför domare införs. Allmännaenheten vid i Malmöhuslän: Med hänsyn alt Prop. 1986/87:112Sverige ratificerat de aktuella konventionerna är endast att konstatera attanhällningstiderna måste kortas drastiskt eller därhän att aldrig mer än fyradagar förflyter frän gripandet till dess den misstänkte ställs inför en häktningsdomare.Målet är således givet. Att bedöma är endast hur del skall uppnås.Häktningsutredningens förslag i den delen synes väl kunna läggas gmnd förlagstiftning. Polisstyrelsenvid : har inledningsvis denuppfattningen alt utredningsmannen icke helt lyckats i sin uppgift att föreslåbegränsningar i användningen av de frihetsberövande tvångsmedlen ulan attsamhällsskyddet försämras eller effekUvilelen i brottsutredningen minskar. Polisstyrelsenvid polisdistrikt: Antalet anmälda brott mot i Malmöpolisdistrikt har ökat . Ökningen enbart under de tvåsenaste åren uppgår till . Del är framförallt slöldbrollslighelen,den vardagsnära brottsligheten som har ökat och alltjämt ökar. Som del framgårav bil. analys från polisdistrikt har antalet misstänkta som gripits förbrott ökat, i ungefäriigen samma takt som brottsligheten har ökat. Andelen avde gripna som an-hålles har emellertid minskat i en sådanomfattning att medan nästan hälften (45,) av alla gripna anhölls 1983anhölls endast var tredje gripen (33,) . Analysen ger inte svar päfrågan varför det skett en så drastisk förändring under en så kort lidsperiod.Kan del möjligen vara så att bl. a. utredningsmannens skrivelse den 13 januari1984 till samtliga åklagare med begäran om vissa uppgifter haft en sådan påtryckningseffektatt antalet anhållanden och häktningar redan nu bringats ned på en mycket lågnivå? Om dessa förändringar i sig har bidragit till att den vardagsnärabrottsligheten ökat torde vara oklart men erfarenhetensäger att del i första hand är gärningsmännen som begår den vardagsnärabrottsligheten som har undgått frihetsberövande efter gripandet. Att fortsättadenna utveckling i den omfattning som utredningen föreslår kan enligt polismyndighetensuppfattning endast ske på en väsentlig bekostnad av samhällsskyddet ocheffektiviteten i brottsbekämpningen. är därför av den bestämdauppfattningen att häktningsgrunden recidivfara vid bl. a. förmögenhelsbrottmåste vara kvar i nuvarande huvudsakliga utformning. En vidare konsekvens avförslaget om det genomförs är också all ett allt större ansvar förbrottsbekämpningen läggs på den enskilde. Upplever den enskilde att han intefår ett rimligt rättsskydd från samhället kan detta leda till en utveckhng sommotsvarar den i där privata polisbevakningar inte bara tilläts i betydandeomfattning ulan också uppmuntras. Erfarenheten från praktisk polisiärverksamhet säger all del är svårt att förklara för målsäganden ochfolk i allmänhet varför tjuven så snart är på fri fot eller varför polisen intehar tid alt ägna sig åt målsägandens "vanliga" brottslighet.Polismyndigheten kan i dessa avsnitt ansluta sig i huvudsak vad somframförts av och Hans Wranghuh. vid : Juridiska fakultets- nämnden får härmed genomdess forskningsnämnd anföra följande. 1986/87:112 randel gmndarsig på förslag, utarbetat av professorn . Forskningsnämndenhar ej funnit anledning gå genom utredningsmannens betänkande för granskning idess helhet. Vad som här tas upp till bedömning är dels vissa grundläggandespörsmål av övergripande betydelse av typen häktningsgmnden o.d. och delsvissa delproblem eller inci-densfrågor, vilkas behandling nämnden ansettförtjäna större uppmärksamhet än övriga med hänsyn till frågans principiellabetydelse eller påtagligt teoretiska valör. I enlighet därmed skerredovisningen dels under mbriken Allmänt, avseende vissa iakttagelser ochbedömningar av mer generell räckvidd, och dels under mbriken Vissaincidensfrågor. som framgår av del följande ej accepterar ellerreservationslöst accepterar allt vad utredningsmannen föreslår, hänger dettasamman jämväl med nämndens gmndinställning, alt alltför många nydaningar ochändringar icke bör, av principiella men även av praktiska skäl, vidtas vid ettoch samma tillfälle i sådant slags lagstiftning som har särskilt stor betydelseför brottsbekämpningen och därmed för straffrätts-ordningens upprätthållande.De framlagda förslagen företer en rik provkarta på åtgärder. Nämnden menar,all bättre vore att blott successivt realisera dem - även om de givnadirektiven går i motsatt riktning - och låta fortsatta ändringar bero av desålunda vunna resultaten. Sverigesadvokatsamfund: Samfundet finner förslaget till ändring av reglerna välunderbyggt och tillstyrker alt del läggs till gmnd för lagstiftning. : Nuvarande regler om anhållande och häktning bygger till störstadelen på den ordning som utbildades före RB:s tillkomst. Vissa smärreförändringar har genomförts främst baserade på det förslag som framlades av1974 års häktningsutredning. Antalet anhållna och häktade har under årens loppalltmera ökat fram och med 1982. Sistnämnda år uppgick antalet anhållnatill 30400 och antalet häklningsframställningar till 9900. Därefter har enbetydande minskning skett trots att antalet anmälda brott ej visat någonnedgång. uppgick antalet anhållna 26388 och antalethäklningsframställningar till 8855. var motsvarandesiffror 12454 resp. 4516. Denna minskning, som inträffat efter del allhäklningsutredningen tillsattes, måste ses som ett uttryck för att man frånåklagarhåll är väl medveten om de kännbara verkningar som ett frihelsingripandemedför för den enskilde och därför försökt begränsa antalet anhållna och ävenantalet häktningsframställningar. Domareförbundetdelar helt departementschefens uttalande i direktiven att det måste krävas starka skäl för att beröva en människa friheten och att det är angeläget att så långt som möjligt begränsa användningen av tvångsmedlen.