prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — medför en regelav detta slag atl alla fall av skadestånd i anledning av uppsåtligt brottkommer att få en enhetlig behandling när det gäller rätten tiU ränla påskadeståndsbeloppet. Enligtmin mening bör en sådan regel begränsas till att avse ersättning med anledningav uppsåtligt brott. Så är faUet i den finska räntelagen vars beslämmelse omränta på skadestånd med anledning av brott i viss mån kan tjäna som mönster förden nu förordade regeln. Detkan i och för sig diskuteras humvida del finns någon anledning atl göra enskillnad meUan gämingar som är straffbara redan vid oaktsamhet och gämingar sombeslraffas bara när de har utförts avsiktligt. En sådan åtskUlnad kan bl.a.framstå som omotiverad vid exempelvis etl brott som häleri, där lagstiftaren ivissa fall har bedömi oaklsamma former av brottet som lika slraffvärda somuppsåtsfallen. För den händelse det - såsom normalt är fallet föreligger enolikhet med avseende på straffvärdet mellan uppsåtliga och oaklsamma gärningar,synes emellertid denna olikhet trots allt vara en omsländighet som bör spelain vid bedömningen av räntefrågan. Oaklsamhetsbrolleninnefattar generellt setl inte ell Hka klandervärt beleende som uppsåtsbroiten.Oftast blir det inte heller officiellt fastslaget om etl visst vårdslöstbeleende i det enskUda fallet har utgjort elt brott. Härtill kommer alt det iaUmänhet är svårt atl överblicka hela del straffbara området för oaklsammagärningar. I periferien kan detla sträcka sig tUl att omfatta även deobetydligaste förseelser. Det kan vara svårt att skapa sig en rättvisande bildav hur en regel om obligatorisk ränta även vid oaklsamma brott skulle komma atlfungera i praktiken. Liksom utredningen anser jag därför att del är lämpligaslatt begränsa regelns tUlämplighet lill fall då det skadeståndsgrandande brottetär uppsåtligt. 2.5 Ogrundade krav på dröjsmålsränta, faktureringsavgiftm.m. Min bedömning:Ogmndade krav på dröjsmålsränta, faktureringsavgifter eller liknande bör äveni fortsättningen bedömas efler aUmänna avtalsrättsliga principer. Någonsärskild beslämmelse om sådana krav bör alltså inle föras in i räntelagen. Utredningens förslag: Omen näringsidkare kräver en konsumeni på högre ränta än räntelagen medger, skalldel anses som en otillbörlig hand- Det innebär all frågan skall kunna prövas avkonsumentombudsmannen eller . Detsamma skaU gälla för krav påavgift för fakturering, avisering eller annan betalningspåminnelse som inte ärinkassoåtgärd enligt inkassolagen och inte heUer har särskilt avtalats (sebetänkandet s. 131-141). En av utredningens experter är dock kritisk (sebetänkandet s. 219). Remissinstanserna:De flesla av remissinslanserna ställer sig bakom ulredningens tankegångar attkrav på högre ränta eller andra avgifter än som har avtalals eller annarsframgår av lag inte kan accepteras. Utredningens ståndpunkt i frågan har ocksåvunnii stöd eller i vart fall lämnals utan erinran av många remissinstanser.Flertalet har dock reagerat mol kopplingen till marknadsföringslagen, eflersomman anser atl denna typ av krav inte är någon marknadsföringsåtgärd. Skälen för min bedömning:Enligt allmänna avtalsrättsliga grunder är en gäldenär inte skyldig alt erläggahögre ränta än som har avtalats eller i vissa fall följer av handelsbruk ellersedvänja eUer annars kan utgå enligt lag. Delsamma gäller förfaklureringsavgifier och Uknande. Atl rättsligt ogmndade krav på ränta ochavgifter ändå framställs och i många fall också betalas lorde i huvudsak beropå brislande kännedom om gällande rättsregler. Enligl min mening är delta iförsta hand ett informationsproblem, som man borde kunna komma till rätta medgenom konsumentpoliliska ålgärder av annal slag än lagsliftning. De offentligakonsumentorganen har här etl ansvar för atl den enskilde konsumenten blirmedveten om vad som gäller i fråga om skyldigheten alt erlägga ränta elleravgifter för fakturering, betalningspåminnelse och andra aviseringar. Konsumentorganentorde även kunna stimulera företag, branschorganisationer m.fl. att vidtaåtgärder för en frivillig sanering så all gällande regler på området följs. Jagvill också erinra om att datainspektionen har möjlighet att ingripa mototillböriiga inkassoålgärder med slöd av inkassolagen (1974:182). Demissförhållanden somjag nu har berört aktualiseras ofta i inkassoärenden.Bankinspektionen har en liknande möjlighet att ingripa när det gällerverksamhet som står under dess tillsyn. Jaganser sålunda atl del inte finns något behov av lagstiftningsåtgärder i dennadel. 2.6 Ränta på ersättning för rättegångskostnad Mitt förslag:Bestämmelserna i och vattenlagen (1983:291) om ränta pårättegångskoslnad anpassas tiU räntelagens regler om ränta. Härigenom höjsräntan på rättegångskostnad från nu gällande fasta räntesals om sex procenttill en räntesats som motsvarar det av fastställda diskonlol medtillägg av . Utredningens förslag:Överensstämmer i princip med mitt förslag. Till följd av koppUngen lillräntelagen innebär dock utredningens förslag - i enlighet med dess förslagi fråga om den vanliga dröjsmålsräntan - alt Prop. 1986/87:72 räntesatsensstorlek blir beroende av om någon av parterna är privatperson eller ej (sebetänkandet s. 154-160). Utredningenhar vidare föreslagit all det i ersättningen för rättegångskostnader skallingå ränla på ersällningsgilla utgifter under processen frånden dag beloppet har erlagts till och med den dag då målet har avgjorts (sebetänkandet s. 161 -164). Remissinstanserna:Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna del har lillslyrklutredningens förslag att reglerna om ränla på rättegångskostnad anpassas lillräntelagens regler. Remissinstanserna har också överlag ställt sig positivatill tanken att vinnande part skall erhåUa ränta på sina utlägg underrättegången från den dag han har haft utlägget. Flera av dessa remissinstanserär dock kritiska mol utredningens förslag om hur delta skall lösas lagtekniskl. Skälenför mitt förslag: Genom en lagändring som trädde i krafl -således före räntelagens tillkomst - infördes ett nytl stycke i 18 kap. 8 §rättegångsbalken. Enligt bestämmelsen i detla stycke skaU ersättning förrättegångskostnad även innefatta ränla efter då måletavgörs lill dess belalning sker (se prop. 1973:30, JuU 17, rskr 168 och SFS1973:240). Sexprocent var den räntesats som vid tiden för regelns tUIkomst gäUde för fordringari cJlmänhet när förfallodagen var bestämd i förväg. Del förutskickades dock iförarbetena lill lagändringen att räntefoten kunde komma att få jämkas isamband med en eventuell framlida allmän lagsliftning om dröjsmålsränta (seprop. 1973:30 s. 84). Någon sådan jämkning har emellertid inte sketl. Jag delardärför ulredningens uppfattning att en anpassning lill räntelagens räntenivå nubör ske. Jagkan däremot inte slälla mig bakom ulredningens förslag i fråga om ränta påutgifter som en part har haft under själva processen. Uträkningen av ränianskulle bli myckel komplicerad i fall då - vilket är vanligl -utgifterna uppstårsuccessivt under tvisten. Delär naturiiglvis inte helt tillfredsstäUande om någon får vidkännas enränteförlust på ulgifter som han har haft för att få sin rätt fastslagen. Dessautgifler torde dock vanligen uppgå till relativt små belopp. Med hänsyn tiU delfinner jag att nyttan av en sådan regel som utredningen har föreslagil inteuppväger de nackdelar som den skuUe medföra i form av lillämpningssvårigheleroch ell ökal merarbete för domstolama. Inomjustitiedepartementet och inom ramen för rättegångsulredningen arbelar man, somjag lidigare har framhållit, med att ta fram förslag som skall förkortatidsutdräkten när del gäller processerna i domslol. Sådana förslag kan, om degenomförs, också bidra till att problemen med ränteförluster på ulgifter somhar uppstått under processen minskar. Enbestämmelse om ränta på rättegångskostnad av samma slag som den irättegångsbalken finns i 20 kap. 5 § valtenlagen. Den bör ändras på samma sättsom bestämmelsen i . Mitt förslag:Beskrivningen av ocker i avtalslagens ockerparagraf skall delvis anpassas tillmotsvarande beskrivning i ockerparagraf. Det sker genom attkravet att den som utövar ocker utnyttjar en beroendeslällning inle längreskall behöva avse ett beroendeförhåUande mellan honom och målsäganden. Skälenför mitt förslag: Ansvarei för ocker enligt 9 kap. 5 § skärptesden i två hänseenden (se SFS 1986:123). Den ena nyheten var attbeskrivningen av ockersituationen utvidgades något i förhållande till vad somdittUls gälll. När en gärningsman utnytijar en beroende ställning lUl atlbereda sig en förmån som står i uppenbart missförhållande tiU vederlaget ellerför vilken vederlag inte skall ulgå, behöver del beroendeförhållande somgämingsmannen utnyttjar inte längre vara ett förhåUande mellan honom ochmålsäganden. Slraffbarhel kan alltså inträda även när gämingsmannen utnyttjaratt målsäganden befinner sig i beroende ställning gentemoi en tredje person.Rent tekniskt har detta åstadkommits genom att den i brottsbalkensockerparagraf efler rekvisitet beroende ställning intagna bestämningen "iförhåUande lill honom" (dvs. gärningsmannen) har utgått ur lagtexten. Pådet sättet är beroenderekvisitet redan utformat i och och i ettförslag som har lagts fram i . Denandra nyheten var att den som lämnar kredit i näringsverksamhet eller annarsvanemässigt eller i större omfattning skall kunna dömas för ocker, om del råderett uppenbart missförhållande mellan den ränta e.d. han betingar sig ochmotprestationen. Detta innebär att man när det gäller låneocker slopar detuttryckliga kravet på att målsäganden skall ha befunnit sig i underläge avviss beskaffenhet. Redan det förhållandet atl någon i samband med bl.a.yrkesmässig kreditgivning bereder sig ränla eller annan ekonomisk förmån somstår i uppenbart missförhållande till motprestationen är alltså lillräckligtför straffbarhet. Man slipper därmed att i varie enskilt fall utreda och bevisahur låntagarens situation setl ut i detalj och att långivaren faktiskt medvetetutnyttjat att låntagaren befunnit sig i trångmål eller handlat på gmnd avoförstånd, lättsinne eller beroende ställning. Syftet med denna utvidgning avstraffansvaret är att man lättare skall kunna komma åt oseriös verksamhet påområdet, ofta bedriven av s.k. grå lånefirmor utanför samhällets insyn ochkontroll. Vidgranskningen av det lagförslag som låg till gmnd för lagändringen (se prop.1985/86:65) förklarade sig lagrådet inte ha någon erinran i och för sig moländringama i bestämmelserna om ocker. Lagrådet uppmärksammade emellertidsambandet mellan reglema om straffansvar för ocker och dem om rättshandlingarsogUtighet enligl 31 § avtalslagen. Lagrådet påpekade därvid attstraffbestämmelserna om ocker skulle komma att ha en större räckvidd än demotsvarande ogillighetsbestämmelserna i 31 § avtalslagen. Såvitt gällde fråganom målsägandens beroende ställning till någon annan än gärningsmannen förefölldet enligl lagrådet inte föreligga några bärande skäl för att inte genomföraden ändringen också i avtalslagen. Beträffande den nya straffbestämmelsenom låneocker vid yrkesmässig Prop. 1986/87:72 kredilgivning o.d. var enligtlagrådel läget hiéra komplicerat; möjligen kunde man här länka sig att fallatillbaka på regeln om jämkning av avtalsvillkor i 36 § avtalslagen (se prop. Imin anmälan av lagrådsyttrandet uttalade jag alt det naturligtvis kan synasönskvärt att och avtalslagens bestämmelser om ocker såvittmöjligt korresponderar, även om del finns andra exempel på skillnader mellanden civilrättsliga regleringen i avtalslagen och utformningen av destraffrättsliga bestämmelser som har samband med denna. Jag ansåg emellertidall man i detta sammanhang också måste beakta önskemålen om nordisk rättslikhet(se prop. s. 54 f)- Beträffandefrågan om målsägandens beroende ställning framhöll jag att beslämmelsema omocker i det aktuella hänseendet hade samma lydelse i de finska och norskaavtalslagarna som i den svenska. En eventuell ändring på denna punkt bordeunder sådana förhållanden föregås av nordiska överläggningar. har skillnaden mellan de straffrättsliga och de civilrättsliga bestämmelsemasavfattning knappast någon betydelse. Man torde nämligen kunna ulgå från att enrättshandling, som genom lagändringen förs till det kriminaliserade området,civilrättsligt sett - om inle 31 § avtalslagen är tillämplig - i vart fallträffas av någon annan ogillighetsgmnd i avtalslagen, företrädesvis 33 §. Närdet gäller den nya regeln beträffande låneocker vid yrkesmässig kredilgivningo.d. kan nämnas atl det för straffansvar krävs bl.a. atl det råder elluppenbart missförhållande mellan prestationerna. Det är klart alt ett avtal somträffas av denna straffbestämmelse även kan drabbas av ogihighet enligt 36 §avtalslagen. I vissa fall torde även här 33 § avtalslagen kunna varatillämplig. Detär svårt att se några avgörande skäl som lalar mot att 31 § första stycketavtalslagen utvidgas så att ogillighel kan inträda också när någon utnyttjarett beroendeförhållande mellan motparten och en tredje person. Vid de nordiska överläggningarsom har hållits i lagstiftningsärendet har övriga nordiska länder förklarat sigdela denna bedömning. En sådan ändring av paragrafen bör alltså nu genomförasför del. Detkan synas mera tveksamt om den nya straffbestämmelsen beträffande låneockervid yrkesmässig kredilgivning o.d. bör få en direkt motsvarighet blandogiltighetsreglerna i avtalslagen. Som jag anförde i den tidigare nämndapropositionen står det klart att ett avtal som träffas av straffbestämmelsenäven kan jämkas enligt 36 § avtalslagen. EnUgt min mening kan det vara enfördel om avlalet inle blir såsom är följden vid en tillämpning av 31 § -helt ogiltigt ulan endasl blir föremål för en slörre eller mindre jämkning.Jämkningen kan då ske i den omfattning som behövs för att avtalet skall bUskäligt. Enligtmin mening är det inte heller lämpligt alt i avtalslagen föra in en så speciell regel som den som har tagits in i om låneocker. DärtiU kommer alt man i övriga nordiska länder vid de nordiska överlägg ningar som hållits i lagstiftningsärendet har varit negativ till tanken på en sådan ändring. På grund av vad jag nu haranfört ärjag inte beredd alt förorda att några Prop. 1986/87:72bestämmelser om låneocker, motsvarande dem som finns i , tas in iavtalslagen. Deföreslagna lagändringarna bör träda i kraft . Tidpunktenför ikraftlrädandet kan lämpligen bestämmas tiU den 1 juh 1987. Dennya regeln om jämkning av dröjsmålsränta är av sådan karaktär att den i principbör få fuU genomslagskrafl i och med ikraftträdandet. Jag föreslår därför attden skall gälla i fråga om ränta som avser tid efter ikraftträdandet, oavsettnär huvudfordringen har tillkommit. Däremot bör den nya regeln om ränla på enskadeståndsfordran som grundas på uppsåtligt brott inte gälla, om brottet lillnågon del har utförts före ikraftträdandet. Denya reglema om ränla på rättegångskostnad bör inte lillämpas i fall då räntanhar böriat löpa före ikraftträdandet (jfr prop. 1975:102 s. 112, 131, 204 och211 samt prop. 1983/84:138 s. 10). I sådana faU bör i stället äldrebestämmelser tUlämpas. IenUghet med allmänna principer bör ändringen i avtalslagen inte tUlämpas pårättshandlingar som har förelagils före ikraftträdandet, även om frågan humvidaocker föreligger aktualiseras först efler ikraftträdandet. Deföreslagna ändringarna torde inle medföra några ökade kostnader för detallmänna. Denföreslagna möjligheten alt i vissa fall jämka dröjsmålsränta kan komma atlinnebära en margineU ökning av antalet mål vid de allmänna domstolarna. Dennaökning kan emellertid under alla omsiändigheter förmodas resultera i enmotsvarande minskning av anlalet ärenden som går vidare tillkronofogdemyndigheterna för exekuliva åtgärder. Jaghar i mitl slällningstagande titl utredningens förslag påpekat vikten av allbl.a. konsumenterna informeras om de regler som gäller i fråga omdröjsmålsränta m.m. Detta är en uppgift för . Kostnaderna fören sådan information torde kunna rymmas inom ramen för tillgängliga medel. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lag om ändring i räntelagen (1975:635), 2. lag om ändring i rällegångsbalken, 3. lag om ändring i lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandUngar Prop. 1986/87:72 på förmögenhetsrättens område, 4. lag om ändring i vallenlagen (1983:291). Förslagenbör fogas lill protokollet i detla ärende som bilaga 4 '. 4.1 Förslaget till lag om ändring i räntelagen (1975:635) Förslagetinnebär atl ändringar görs i 1 och 4 §§ räntelagen samt att en ny paragraf, 8§, införs i lagen. Dennalag är tillämplig på penningfordran inom förmögenhetsrättens område. Lagengäller i den mån ej annat är avtalat eller utfäst eller särskUt föreskrivet.AvlalsvUlkor som inskränker gäldenärens rätl till Jämkning enligt 8 § är dockutan verkan mot denne. (Jfr10 § i utredningens förslag) Räntelagenär genomgående dispositiv. Som jag har angetl i avsnitt 2.2 iden allmänna motiveringen bör detta i princip gälla även i fortsättningen. Enligtvad jag har förordal i avsnitt 2.3 bör det finnas en möjlighel tiU jämkning avdröjsmålsräntan i vissa faU. I förevarande lagförslag regleras denna fråga iden nya 8 §. I sakens nalur ligger att en bestämmelse av detta slag måste varatvingande till förmån för den till vars skydd den har tillkommit. I1 § har därför lagts till en mening som uttryckligen anger att gäldenärensrätl lill jämkning enligt 8 § inte kan avtalas bort lill hans nackdel.Bestämmelserna i 1 § utgör däremot inle någol hinder mol avtal som innehålleren förmånligare reglering för gäldenärens del än vad som följer av räntelagen. 1 annatfall än som avses i 3 § utgår ränta på förfallen fordran, för vilken betalningstiden försittes, från den dag som infaller efter det borgenären har avsänt räkning eller på annal sätt framställt krav på betal ning av bestämt belopp med angivande att underlåtenhet atl betala medför skyldighet alt ulge ränla. Gäldenären är dock ej skyldig att erlägga ränta för tid innan räkningen eller kravet har kommit honom lill hända. Avserfordringen skadestånd eller annan liknande ersättning som ej kan fastställasutan särskild utredning, utgår ränta på förfallet belopp från den dag sominfaller en månad efler det borgenären har framställt krav på 'Bilagan har uteslutits här. Lagrådsremissens lagförslag överensstämmer med pro positionens. ersäitningoch lagt fram utredning som med hänsyn tUl omständigheterna Prop.1986/87:72 skäligen kan begäras av honom. Gäldenären är dock ej skyldig atterlägga ränla för lid innan kravet och ulredningen har kommit honom till banda. Oavsettvad som föreskrives i försia och andra styckena ulgår ränta på förfallenfordran senasl för delgivning av ansökan om lagsökning ellerbeialningsföreläggande eller av stämning i mål om ulgivande av belalning. Utan hinder av bestämmelserna i andra och tredje styckena utgår räntapå en fordran, som avser skadestånd med anledning av ett uppsåtligt brott ochinte skaU utges som livränta, alltid från den dag då skadan uppkom. (Jfr4 § i utredningens förslag) Andrastycket i förevarande paragraf innehåller specialregler för ränteberäkningenbeträffande fordran som avser skadestånd eller annan liknande ersättning sominte kan fastställas ulan särskild ulredning. Till skillnad från huvudfalletenligl försia slyckel i 4 §, som avser fordran i allmänhet med en icke i förvägbeslämd förfallodag, krävs för skadestånd och liknande ersättning (l.ex.försäkringsersättning) inte bara att krav framställs för att ränteberäkningenska la sin början. I dessa fall fordras dessutom, för att ränta skall börjautgå , all borgenären har lagl fram den utredning som skäligenkan begäras av honom. Att bestämmelserna har getts detla innehåll beror framföralll på all del har rimligt atl gäldenären skall fä underlag för atlkunna ta ställning lill om skadeståndskravet är berättigat innan hansunderiåtenhet att betala skall medföra att dröjsmålsränta utgår. Iett nytt fjärde stycke införs nu en särskild regel för ränta på sådanaskadeståndsfordringar som grundas på ett uppsåfligt brott. Som framgår avlagtexten skall ränta böria löpa i och med alt skadan uppkommer.Innebörden härav är främst att det vid ett sådant skadestånd inte längre skalluigöra en förutsättning att gärningsmannen har kunnat anträffas och krävas påbetalning eller ens identifieras för att räntan skall böria ulgå. Formelll ärdel inte heller erforderligt alt borgenären lägger fram denutredning som han kan tillhandahålla för att ränta skall böria löpa. Alt skadanhar uppkommit och alt denna är en följd av etl uppsåtligt brott på grund avvilket gärningsmannen är skyldig att betala skadestånd är alltså i sigtillräckligt för atl ränla skall börja utgå. Räntapå etl livräntebelopp kan dock inte börja löpa från den dag då skadan uppkom.Sådana belopp förfaller ju lill betalning successivt. I paragrafen görs därförett undanlag för den siluationen. Denföreslagna bestämmelsen är tillämplig inte bara på målsägandes anspråk påskadestånd. Även om fordran tillkommer någon annan till följd av atlskadeståndsanspråket har överlåtits, beräknas räntan redan från skadansuppkomst. Delbör påpekas alt den dag skadan uppkom inle behöver sammanfalla med den dag då broitei begicks eller den skadegörande händelsen inträf fade utan kan ligga senare i tiden. Den skadliga effekten av gärningen kan nämligen inträda först , och innan denna har uppstått finns del inte någon grund för del krav som skall utgöra underlag för ränteberäk ningen. Finns det flera poster som skall ersättas, kan dessa hänföra sig tiU j skadliga effekter som har inträtt . Räntan får då beräk nas på varje post för sig och för resp. effekts uppkomst. Av skäl som har redovisatsi avsnitt 2.4 i den allmänna moliveringen har Prop. 1986/87:72 bestämmelsenom ränla på skadeståndsfordran med anledning av brott begränsats lill alt gällaendast uppsåtliga brott. Haren gäldenär på grund av sjukdom, arbetslöshet eller annan Uknande omständighetsom han inie har kunnat råda över varit förhindrad alt beiala i rält tid ochskulle en skyldighet att utge full ränta med anledning av dröjsmålet med hänsynhärtUl vara oskälig, får den ränta som annars skulle utgå Jämkas. (Jfr9 § i utredningens förslag) Förevarandeparagraf är tvingande lill gäldenärens förmån (se 1 §). Räntasom ulgår enligt elt avtal kan jämkas med stöd av 36 § avtalslagen. Del öppnasnu en möjlighel atl med stöd av bestämmelserna i den nya 8 § jämka inle bara enavialsenlig dröjsmålsränta utan även en lagstadgad dröjsmälsränta. Det äremellertid inte till skillnad från jämkning enligt 36 § avtalslagen frågaom någon allmän jämkningsmöjlighel efter vad som är skäligt. Det är i slället ien väl avgränsad krets av situationer som jämkning skaU kunna komma i fråga.Jämkning skall kunna ske bara vid sådana fall då en underlålenhel att betalaberor på sjukdom eller annan genomgripande personlig händelse, som gäldenärenhuvudsakligen inte själv är skuld till. Detskall alltså vara fråga om oväntade händelser som på ett avgörande sättpåverkar gäldenärens möjligheter att betala. Framför allt avses fall dågäldenärens sociala situation och därmed också hans förmåga alt göra rätt försig i ekonomiskt avseende har påverkals. Sjukdomkan ibland medföra aUvarliga konsekvenser för en persons belalningsförmåga. Isådana fall finns alltså en möjlighel till jämkning av dröjsmälsräntan. Omgäldenären är en företagare bör dock jämkning normalt komma i fråga barabeträffande privata skulder. För småföretagare, särskilt av typen hantverkareeller liknande, kan det emellertid finnas anledning alt jämka även ränlapå andra skulder. Andrapersonliga händelser som på ett genomgripande sätt kan påverka gäldenärensbetalningsförmåga är exempelvis en närslåendes dödsfall i fall då gäldenärenhar levt i en ekonomisk gemenskap med den avlidne. På samma sätt kan skilsmässaeUer separation föranleda en radikal förändring av de ekonomiskafömtsättningarna för gäldenären.