prop · GA03157 · 1986-12-31 00:00:00 — De undersökningar som hargenomförts tyder på att inte ens de högsta nivåerna på utsläpp av klorväte somkan bli aktuella vid avfallsförbränning innebär några påtagliga risker förirritationseffekter i and- ningsvägarnahos befolkningen i anläggningarnas närhet. Med en '''- l9o6/87. 157 reduktionav dessa utsläpp böfdé dessa risker kunna vara eliminerade. Dioxiner, som här används som en sammanfattande benämningpå klorerade dibenso-p-dioxiner och dibensofuraner, bildas bl a vid förbränningav klorhaltigt organiskt material som hushållsavfall. Dioxinerna utgör iverkligheten 210 olika kemiska föreningar med mycket skilda egenskaper när detgäller bl a toxicite-ten. De giftigaste - det s k dirty dozen - är extremtgiftiga. Förutom att vissa av dioxinerna är mycket giftiga är de också persisten-ta(motståndskraftiga) och har förmåga att ackumuleras i näringskedjorna. Det är mot denna bakgrund som man skall se det mycketstora intresset för dessa ämnen, trots att utsläppen jämfört med andra typer avföroreningar kvantitativt sett är obetydliga. Som exempel kan nämnas attrökgaserna från en modern anläggning för avfallsförbränning innehåller dioxin (TCCD-ekvivalenter)i en halt av i genomsnitt ca 10 ng/nm' dvs 0,000 per m eller i envolym på 10 000 000 m-'. De knapphändiga uppgifter om utsläpp med rökgaserfrån ohka källor som förehgger pekar mot att avfallsförbränningen kanskesvarar för ungefär hälften av de totala dioxinutsläppen i . Dennabedömning är dock mycket osäker och ytterligare mätningar av framförallt andrakällor än avfallsförbränning behövs för att vi skall få en säkrare bild. Riskerna för att utsläpp av dioxiner skall orsaka effekterpå människors hälsa är framförallt knutna till intag av vissa födoämnen, t exfisk och mjölkprodukter och som en följd härav amning av spädbarn. Sådanafödoämnen förorenas av dioxiner som släpps ut i luften från bl aavfallsförbränning. Biologiska processer leder till att det i låga halterutsläppta dioxinet koncentreras i vissa födoämnen. Riskerna för hälsoeffektergenom direkt inandning vid de mycket låga halter som kan förekomma iutomhusluften bedöms som försumbara. Vissa av dioxinerna har mycket kraftigaoch mångfacetterade effekter på levande organismer. För människor anses deavgörande riskerna med nu aktuella halter vara knutna till cancereffekter ochpåverkan på immunförsvaret. De utvärderingar av hälsoriskerna med dioxiner som hargjorts av statens miljömedicinska laboratorium (SML) tyder på att depreliminärt föreslagna gränsvärdena för tolerabelt dagligt intag av dioxin kanmed nuvarande situation komma att överskridas vid konsumtion av fisk frånÖstersjön. Kunskaperna om dioxinhalter i andra livsmedel är ännu alltförbristfälliga för att närmare slutsatser skall kunna dras. Intaget av dioxinkan givetvis begränsas genom att man t ex undviker alltför stor konsumtion avlivsmedel som har högre halter. Mestoroande är dock de halter av dioxin som uppmätts i mo- Skr. 1986/87: 157 dersmjölk.Data är ännu ofullständiga men de pekar på att spädbarn kan utsättas förhalter som klart överskrider de prelimärt föreslagna gränsvärdet för tolerabeltintag, 1-5 pg TCCD per kilo kroppsvikt och dag. Det föreUgger dock osäkerheteri dessa bedömningar när det gäller såväl intagets storlek som riskbedömningarna.Osäkerheten i bedömningarna är emellertid av den arten att de enligt SML intebör ses som ett argument mot fortsatt ammande. Modersmjölken har en så positivbetydelse för barnen att fördelarna av fortsatt amning måste bedömas varastörre än de eventuella riskerna som kan knytas till dioxiner. Detta bekräftadeshelt av en arbetsgrupp inom () somarbetat med klorerade föreningar i modersmjölk. Resultaten understryker den redan tidigare dragnaslutsatsen att den nuvarande situationen vad gäller dioxiner är otillfredsställandefrån hälso- och miljösynpunkt. Belastningen på miljön med dioxiner måste därförreduceras kraftigt. Avfallsförbränningen är här en betydande källa och detinnebär att utsläppen av dioxiner måste skäras ner i betydande omfattning. Det närmare sambandet mellan utsläppen av dioxiner frånolika källor och de halter som förekommer i miljön är ännu inte klarlagt. Detär därför inte möjligt att närmare uppskatta hur stor del av dioxinhalterna ilivsmedel etc som beror på utsläpp från avfallsförbränningsanläggningarna iSverige. Det är därmed inte heller möjligt att förutsäga mer exakt hur storeffekt som åtgärderna kan få eller hur det kommer att ta innanåtgärder för att minska utsläppen från avfallsförbränningsanläggningar gerpåvisbara effekter i miljön. Situationen kompliceras av att avfallsförbränningens rolli jämförelse med andra dioxinkällor f n bara grovt kan uppskattas. Degenomgångar som har gjort inom ramen för sitt dioxinprojekttyder på att förbränningen av avfall svarar för ungefär hälften av desamlade dioxinutsläppen i . Avfallsförbränningen är den mest undersöktaföroreningskällan vad gäller dioxiner och indikationer finns på en rad andrastora källor. Det finns därför skäl att anta att avfallsförbränningens relativaroll kan komma att minska något i takt med att fortsatta undersökningar ochutredningar av källmönstret genomförs. Utsläppen av dioxiner och förhöjda halter av dioxin ilivsmedel är inte heller något isolerat svenskt problem. Det finns inget som tyderpå att dioxinsituationen i skulle vara speciellt allvarlig i ettinternationellt perspektiv. Motsvarande källor för diox-inspridning finns iandra länder. Mycket talar för att dioxinerna sprids via luftströmmarna pålikartat sätt som t ex försurande äm- Via import av livsmedel är det också troligt attSverige till- Skr. 1986/87: 157 förs dioxiner som har sitt ursprung i andraländer. Det innebär att liksom när det gäller försurningen är det sannoliktinte möjligt att lösa dioxinproblemet enbart genom isolerade svenska åtgärder.De studier som har genomförts tyder t ex på att utsläppen av dioxiner frånvissa utländska avfallsförbränninsanläggningar kan vara väsentligt högre änfrån motsvarande svenska anläggningar. Hittillsvarande underlag och dioxinproblemetsnatur pekar således på att det blir nödvändigt att söka lösa problemet genomen kombination av nationella åtgärder och ett samarbete över nationsgränserna.Detta gäller inte minst för att åstadkomma en förbättring av situationen iÖstersjön. Utredningsarbetet har visat att det är möjligt attväsentligt minska utsläppen av dioxin från avfallsförbränning. Utsläppen frånbefintliga anläggningar kan reduceras till 0,5-2,0 nglnm torr gas vid CO2,räknat som ekvivalenter. I något fall har ännu lägre värden rapporterats.Dessa reduktioner kan man genomföra dels genom att effektivisera förbränningeni anläggningarna, dels genom att komplettera anläggningarna med mer avanceradrökgasrening. Ett åtgärdsprogram enligt dessa riktlinjer skulle reducera desamlade utsläppen av dioxiner från avfallsförbränningen i iförhållande till dagsläget. Ett sådant åtgärdsprogram har redan börjatgenomföras genom ombyggnader av anläggningar och kompletteringar avrökgasreningen. Den pågående forsknings- och utvecklingsverksamheten ger vidhanden att utsläppen från nya anläggningar för avfallsförbränning kanreduceras ner r///0,7 /jg/«m torr gas, CO2, Eadon-ekv. Detta värde börbetraktas som ett riktvärde under en prövotid. Reduktioner ner mot denna nivåhar redan erhållits vid försök både med avancerad rökgasrening som kopplatstill en större befintlig anläggning och i en pilotanläggning för den s k plasmawas-temetodensom bygger på en pyrolys av avfallet. Dessa och andra försök har varit sålovande att och anser att man vid nyaanläggningar bör kunna räkna med denna låga nivå på dioxinutsläppen.Definitivagränsvärden för utsläpp fastställs i det enskilda fallet efter en prövotidsedan den nya miljöskyddstekniken utvärderats. Med utnyttjande av i stort sett tillgängUg teknik skulledet således vara möjligt att kraftigt reducera utsläppen av dioxiner frånsvenska avfallsförbränningsanläggningar. Det innebär att andra källor till dioxinutsläppän avfallsförbränning skulle bli de helt dominerande. utrederf n möjligheterna till åtgärder även när det gäller dessa källor. De ovan angivna åtgärderna skulle således mycket kraftigt re- ducerautsläppen av dioxiner från avfallsförbränning, men avfalls- Skr. 1986/87: 157förbränning skulle fortfarande medföra vissa dioxinutsläpp. Ett utsläpp pådenna nivå bedöms dock av SML vara miljömedicinskt acceptabelt. I sin bedömninghar SML vägt in följande faktorer av särskild betydelse för slutsatserna. Depreliminärt föreslagna gränsvärdena för högsta tolerabelt intag av dioxiner harsatts med vissa säkerhetsmarginaler utifrån experimentella studier av känsligadjurarter. Känsligheten hos ohka djurarter är f ö starkt varierande, men ingettalar för att människan skulle vara speciellt känslig. Föreliggandeundersökningsresultat talar också för att TCDD-ekvivalentbegreppet överskattarriskerna. Vidare kan man räkna med att dioxinhalterna i livsmedel m m kommeratt minska genom att miljövårdsåtgärder vidtas. Det är viktigt att vid ställningstagandet till dioxinfråganbeakta att dagens dioxinproblem är ett resultat av utsläpp frånmånga källor inom och utom . Inom vårt land finns möjligheter attdiskutera de båda huvudalternativen förbränning av avfall och direkt deponeringav avfallet. Andra länder på t ex kontinenten har av bl a utrymmesskäl mycketbegränsade möjligheter att klara avfallsproblemen genom deponering avavfallet. I en hel del fall finns därför sannolikt inte valmöjligheten förbränningeller deponering. Det torde därför vara ofrånkomligt att avfallsförbränningsom metod för att ta hand om avfallet även i fortsättningen kommer attanvändas i tätbefolkade länder. Kraftfulla svenska åtgärder för att minska utsläppen av dioxineroch liknande organiska ämnen från avfallsförbränning i skulle kunna geen god utgångspunkt för det internationella och bilaterala samarbete somsannolikt kommer att krävas för att påtagligt reducera dioxinbelastningen påmiljön. Vid förbränning av avfall uppkommer nya avfall beståendeav slagg, flygaska och rökgasreningsprodukter. Dessa utgör volymmässigttillsammans av det ursprungliga avfallet och viktmässigt ca 25 %.Problemet med utlakning av föroreningar är den avgörande faktornvid bedömning av miljöpåverkan vid deponering av dessa restprodukter frånförbränning. Utförda lakförsök visar att tungmeiallhalterna i lakvattenvarierar mellan olika anläggningar och olika restprodukter. Slagg avger normaltlägre halter än flygaska och rökgasreningsprodukter. Dessa båda materialgrupperbör därför deponeras skilt från varandra. Undersökningar som genomförts talarockså för att hushållsavfall och slagg och aska inte heller bör samdeponeras. Upplag för restprodukter från avfallsförbränning börutformas med samma krav som gäller för deponering av restprodukter från andrafasta bränslen. Genom en sådan utformning reduceras den lakvattenbildning somorsakas av infiltrerande nederbörd till 15-20 %av som är fallet vid äldre tippar för hushållsavfall. 1986/87:157deponering av våta rökgasreningsprodukter'med hög metallhalt bör studeras omkraven behöver skärpas utöver att deponera produkterna i likhet med flygaska. Utförda försök tyder på att utlakningen vid deponering avförbränningsrester av hushållsavfall kan bli mindre för flertalet tungmetallerän vid direktdeponering av oförbränt hushållsavfall. Särskilda försök hargjorts inom ramen för detta utredningsarbete för att klargöra om dioxiner, sominfångats på främst flygaska och rökgasreningsprodukter, lakas ut. Vidkolonnförsök med slagg, en flygaska och en våt rökgasreningsprodukt, utlakademed smält snö, kunde inte någon utlakning av dioxiner konstateras trots omfattandeläkning och högkänsliga analysmetoder. Det flnns ett intresse att nyttiggöra den slagg somuppkommer vid de svenska anläggningarna. I utlandet används slaggen bl a somfyllningsmaterial. I finns anvisningar hur slaggen skall hanteras genomsiktning, skrotavskiljning och lagring innan den kan nyttiggöras. I harförsök härmed utförts i mindre skala, men innan en större användning kan bliaktuell måste ytterligare försök genomföras. En kontinuerlig produktkontrollav slagger erfordras för att klargöra att tungmetallhaltiga slagger ej kommer tillanvändning. I avvaktan på ställningstaganden i dessa frågor kommer större delarav slaggen att behöva deponeras. Vid förbränning eftersträvas bästa möjliga avskiljning avtungmetallerna ur rökgaserna. Genom att man utformar rening och deponering påriktigt sätt blir då den totala belastningen på miljön så liten att utsläppeninte bedöms orsaka oacceptabla effekter. Arbetsmiljön vid avfallsförbränning är istort sett Hkvärdig med miljön vid annan verksamhet av likartat slag, t ex vidandra fastbränsleeldade värmeverk. Speciella inslag i miljön är vissaolycksfallsrisker, t ex risk för fall, skärskador och klämskador eller olyckormed olämpligt gods, samt främst närvaron av damm av speciellt slag medinnehåll av bl a mikroorganismer, tungmetaller och delvis mycket toxiska klorföreningari låga halter. Vissa arbeten måste också utföras under ergonomiskt besvärligaförhållanden. De undersökningar som utförts har dock visat attmiljöriskerna synes vara under kontroll och att personalens hälsotillstånd ärtillfredsställande. Skyddsarbetet bör emellertid gå vidare med den typ avförebyggande åtgärder som redan i stor utsträckning praktiseras. Det betyderinformation, utbildning, instruktion, träning. Stor vikt måste läggas vidplanering och projektering. Man måste eftersträva säkra metoder och slutnakonstruktioner som är lätta att arbeta med och t ex kan rengöras och underhållasmaskinellt. Om en större användning av industriavfall bliraktuell krävs en kraftig satsning på skydds- och säkerhetsfrå- Skr.1986/87: 157 gor. En god lokal skyddsverksamhet och företagshälsovård bör säkerställaatt förhållandena fortlöpande kontrolleras och att arbetarskyddet efter handutvecklas och förbättras. 10.5 Ställningstagande och handlingsprogram Genomgången av de energitekniska förutsättningarna harvisat att det finns en potential att i stort fördubbla energiproduktionen baseradpå hushållsavfall och industriavfall. Det skulle innebära en ökning frånnuvarande bränsle till . Den totalt tillgängliga energimängdeni hushållsavfallet och industriavfallet uppgår till bränsle. Bedömningen av hälso- och miljöeffekterna orsakade av avfallsförbränningavgör om denna energipotential skall kunna utnyttjas och om avfallsförbränningäven skall kunna användas som en huvudmetod för behandling av dethushålls- och industriavfall som återstår efter åtgärder för återvinning och återanvändning.Omhändertagandet och deponeringen av slagg, aska och andra restprodukter frånavfallsförbränning bedöms inte orsaka problem från miljösynpunkt. Den avgörande frågan för möjligheterna att utnyttja avfallsförbränningär om utsläppen till luften av vissa föroreningar kan begränsas till sådananivåer att riskerna för människors hälsa och miljö kan hållas på en acceptabelnivå. De genomgångar som gjorts och som redovisas i rapporten visar attbetydande insatser har gjorts för att minska utsläppen frånavfallsförbränningen i . Trots det är utsläppen fortfarande alltför höganär det gäller vissa ämnen. Det gäller i första hand försurande ämnen, kvicksilveroch kadmium samt dioxiner och andra organiska föroreningar. Det är därförnödvändigt att vidta ytterligare kraftfulla åtgärder om avfallsförbränningenäven skall kunna användas för avfallsbehandling ochenergiproduktion. De utredningar, undersökningar, genomgångar och analysersom genomförts i detta utredningsarbete har visat att det är möjligt attväsentligt reducera utsläppen av föroreningar från avfallsförbränning. Det kanske genom en kombination av åtgärder i form av produktkontroll o d för att fåett "renare" avfall, förbättrad och effektivare förbränning vidanläggningarna och införande av avancerad rökgasrening. För de från hälso- ochmiljösynpunkt nu aktuella föroreningarna - klorväte, kvicksilver och dioxiner - är detfråga om reduktion av de nuvarande utsläppsnivåerna med Skr. 1986/87: 157 . ' Nedbringas utsläppen av i första hand klorväte,kvicksilver, kadmium och dioxiner till dessa låga nivåer kommer bidragen frånavfallsförbränning att endast marginellt bidra till hälso- och miljöriskerna.Detta gäller även i det fall att förbränningen av avfall skulle öka frånnuvarande ca 1,4 Mton till ca 2,5 Mton . De bedömningar som gjorts avnaturvårdsverket i samarbete med främst statens miljömedicinska laboratoriumtalar för att dessa återstående begränsade utsläpp bör vara acceptabla från hälso-ochmiljösynpunkt. Förutsättningen är dock givetvis att utsläppen verkligenkan bringas ned till och hållas på dessa låga nivåer. Det innebär att ett åtgärdsprogrammed hårda utsläppskrav måste genomföras när det gäller de befintUgaanläggningarna och att nytillkommande anläggningar redan från början utrustaspå ett sådant sätt att de kan klara utsläppskraven. Därutöver fordras aktiva produktkontrollåtgärder,källsortering m m för att undvika att miljöfarliga ämnen som kvicksilver o dtillförs avfallet. I ett sådant program kommer även att ingå krav på åtgärdervid deponering av restprodukter från förbränning och rökgasrening. Bedömningar av hälso- och miljörisker kommer alhid attvara behäftade med större eller mindre osäkerheter. Detta beror på problemenskomplexitet och ofullständigheter i det vetenskapliga underlaget. I dettautredningsarbete är det framförallt osäkerheterna beträffande dioxinerna ochderas effekter på människors hälsa och miljö som ger anledning tillförsiktighet när det gäller att dra slutsatser. har i sinabedömningar beaktat denna osäkerhet genom att ställa hårda krav påbegränsningar av utsläppen av dioxiner. Dessa hårda krav är motiverade medhänsyn till den extrema giftigheten hos dioxiner, som dessa ämnen är persistentaoch ackumuleras i ekosystemen. Med dessa bedömningar av avfallsförbränningens hälso- och miljöfrågorsom grund dras slutsatsen att avfallsförbränning är en acceptabelbehandlingsmetod för hushålls- och industriavfall. Förutsättningen är dock attde krav på utsläppsbegränsningar som diskuterats i avsnitt 10.4 och sompreciseras i det följande genomförs vid befintliga anläggningar och att nyaanläggningar uppfyller strängare utsläppskrav. Under dessa förutsättningarfinns inte skäl att förlänga det moratorium som av miljöskäl infördesför utbyggnad av avfallsförbränningsanläggnigar. Det innebär att nyaanläggningar på sedvanligt sätt får prövas enhgt miljöskyddslagensbestämmelser. Forskningen har visat att kvicksilvret har ettspridningsmönster som liknar det som gäller för försurande svavelföreningar. Detta innnebäratt nedfallet av kvicksilver över är en Skr. funktionav både utsläpp från inhemska källor och intransport via luftströmmarfrån andra länder. Resutalten av den hittillsvarande forskningentyder på att situationen är likartad för spridningen av I ett förhållandesvis glest befolkat land som Sverigefinns möjlighet att åtminstone inom vissa regioner klara avfallsproblemengenom direkt deponering av hushållsavfallet och industriavfallet. Itätbefolkade länder på t ex kontinenten är däremot denna valmöjlighet mellanförbränning och deponering betydligt mer begränsad. Det torde därför vararealistiskt att räkna med att avfallsförbränningen kommer att fortsätta iländer med utrymmesproblem, oavsett vilka beslut som fattas i . Kraftfulla svenska åtgärder för att minska utsläppen frånavfallsförbränningen i skulle då kunna utgöra goda argument i detinternationella och bilaterala samarbete som kommer att krävas för att lösadessa svåra miljöproblem. Detta gäller inte minst Östersjösamarbetet. Svenskteknik, som redan nu ligger långt framme på detta område, skulle också kunnagöra värdefulla insatser i ett sådant arbete. Den från miljöskyddssynpunkt viktigaste åtgärden är att begränsautsläppen från de befintliga anläggningarna för avfallsförbränning.Kompletterande miljöskyddsåtgärder för att åstadkomma effektivare förbränningoch långtgående rökgasrening har redan genomförts vid några anläggningar ochutbyggnad pågår på ett flertal platser. Överläggningar som ochnaturvårdsverket haft under utredningsarbetets gång talar för att kommunernaoch anläggningsägarna i allmänhet är positiva till att genomföra de åtgärdersom kommer att krävas för att minska utsläppen till acceptabla nivåer.Naturvårdverket räknar därför med att målen skall kunna nås utan attbestämmelserna i 24§ miljöskyddslagen skall behöva tillgripas för att omprövavillkoren för befintliga anläggningar. Vid prövningen av nytillkommande anläggningarkommer verket att begära att dessa från början byggs på ett sådant sätt att dekan uppfylla långtgående krav på ut-släppsbegräsningar. Följande riktlinjer bör gälla för de viktigasteutsläppskraven: Klorväte:utsläppen bör ej överstiga /nm-' torr gas, CO2, räknat sommånadsmedelvärde. Kvicksilver:utsläppen bör vid besiktning ej överstiga /nm\ torrgas, CO2. I taktmed att produktkontrollåtgärder vidtas skall värdet kunna sänkas ytterligarened till /nml Stoft:utsläppen bör ej överstiga /nm, torr gas, CO2, räknat sommånadsmedelvärde. Dioxiner:utsläppen från beflnthga anläggningar bör vid be- Skr. 1986/87: 157 siktningej överstiga ett riktvärde av 0',5-2,0 ng/nm, torrgas, CO2. Förnytillkommande anläggningar bör gälla ett riktvärde på 0,1 ng/nm torrgas, CO2.Dioxinvärdena avser TCDD-ekvivalenter beräknade enligt Eadons modell ochuppmätta i enlighet med den nordiska dioxingruppens rekommendation vid normaldrift. Angivna värden bör gälla som riktvärden under en prövotid. Definitivagränsvärden bör sättas först efter prövotidens utgång i det enskilda fallet. Enprövotid för utvärdering av erfarenheter av den nyamiljöskyddstekniken erfordras. Utöver dessa utsläppskrav kommernaturvårdsverket att vid omprövningar ställa sedvanliga krav på godförbränning, restprodukthantering, damning, buller, m m. Som allmänna driftkrav bör gälla att en anläggning föravfallsförbränning bör drivas kontinuerligt och på sådant sätt att en högförbränningseffektivitet kan upprätthållas . Koloxidvärdeti rökgasen bör ej överstiga /nm. Vid risk för överskridande skallstödbränsle kopplas in. En avfallsförbränningsanläggning bör vidare vara utrustadmed driftautomatik och instrument för kontinuerlig driftövervakning ochregistrering av utsläpp. Bland dessa driftinstrument bör ingå instrument förövervakning av temperatur i ugnen, klorväte-halt, stofthalt, koloxidhalt ochkoldioxidhalt alternativt syrgas-halt i rökgasen. Vidare bör väsentligaluftflöden och eldstadstryck kunna mätas. En förutsättning för att en komplicerad anläggning avdetta slag skall kunna drivas på ett effektivt sätt är en kompetent ochvälutbildad personal. De hårda miljökraven kommer här att kräva särskildainsatser för att kunna upprätthållas. En fortlöpande utbildning av personalenär ett viktigt hjälpmedel i detta arbete. Specialavfall som inte är lämpligtatt förbränna bör inte tillföras anläggningen. Sådant avfall som vidförbränning kan leda till särskilt miljöstörande utsläpp med rökgaserna av suraämnen, tungmetaller e d bör inte tillföras anläggningen utan omhändertas påannat sätt. Behovet av produktkontrollåtgärder för att minska belastningen påavfallet och därmed på miljön bör också understrykas. Slagg och aska bör matas ut separat frånförbränningsanläggningen och deponeras separat enligt samma principer somgäller för restprodukter från annan fastbränsleeldning, t ex koleldning. Rökgaskondensatoch annat avloppsvatten skall före utsläpp i recipient genomgå långtgåenderening. Det är angeläget att miljöskyddsåtgärder med ovanredovisad målsättning genomförs så snabbt som möjligt. Det är dock samti- digt nödvändigt att nya tekniker för t ex avanceradrökgasrening Skr. 1986/87: 157 utprovas och utvärderas innan de förs in i storskala inom hela branschen. Den statliga insatsen för att stödja forskning ochutveckling, liksom uppförandet av prototyps- och demonstrationsanläggningar,spelar här en mycket viktig roll. Ett program härför redovisas i kapitel 9.