prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Den som tar emot samtalet brukar uppmana den som ringer att iefterhand styrka sina påståenden med t.ex. läkarintyg. Även om något sådantbevis sedan inte kommer in till rätten, brukar del anses att vilet inte kandömas ul, om förhandlingen har ställts in i förväg med anledning av att denkallade anmält laga förfall. Vitesföreläggandet anses nämligen i och med dettaåterkallat. För att bättre kunna komma till rätta med obefogade anmälningar omlaga förfall har RU föreslagit en ny regel i 9 kap, 9 § RB som ger domstolenmöjlighet att döma ut vilet även i de nu aktuella situationerna. Förslaget hartillstyrkts eller lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Även enligtmin mening bör förslaget genomföras. Regleringen i detta hänseende får en jämkadlydelse i förhållande till RU:s förslag. Somjag tidigare nämnt har sedan RU avgav sitt betänkandeen ny generell lagstiftning rörande vite trätt i kraft. Denna lag, viteslagen,innehåller vissa regler som är eller genom mitt förslag nu blir gemensamma medde regler som skall gälla enligt RB. Enligt min mening bör man nu ur RB ochförvaltningsprocesslagen utmönstra sädana regler och låla de generella reglernai viieslagen gälla. Jag återkommer i specialmotiveringen närmare till detta. 2.4.8 Användning av telefon i rättegången Huvudpunkterna i mitt förslag IRB införs regler som gör det möjligt att använda telefon vid sammanträde förförberedelse i tvistemål, vid huvudförhandling som hålls i förenklad form iomedelbart samband med ett telefonsammanträde för förberedelse och förupplagande av bevisning vid huvudförhandling i såväl tvistemål som brottmål.Även överinstanserna ges möjlighet att använda telefon i principiellt samma utsträckningsom tingsrätterna. Frågan om telefonanvändning i förvaltningsprocessen tasinte upp i delta sanimanhang. 1 RB finnsför närvarande inga regler om i vad mån domstolarna har möjlighet att användatelefon som ett alternativ eller komplement till huvudförhandling ellerskriftlig handläggning. På RU:s initiativ inleddes emellertid enförsöksverksamhet med sådan telefonanvändning. De grundläggande bestämmelsernaom försöksverksamheten finns i den tidsbegränsade lagen (1979:103) omförsöksverksamhet med användning av telefon i rättegång, vilken efterförlängning av giltighetstiden i flera omgångar numera gäller till utgången avär 1987 (prop. 1986/87:14, JuU 9, rskr. 44, SFS 1986:1044). Till lagen anknyteren förordning i ämnet (SFS 1981:1293).Försöksverksamheten avsåg frän börian lio tingsrätter och tvä Prop.1986/87:89 hovrätter. Antalet tingsrätter har successivt utökats. Enligt 2 8 lelefonförsökslagen kan i tvistemål somhandläggs enligl RB telefon användas i samband med förberedelse och omedelbarhuvudförhandling. Telefon kan användas ocksä vid sammanlräde enligt småmälslagenoch vid huvudförhandling i mål om bölesbrott. Vid förhandling som hälls medhjälp av telefon fär parterna helt eller delvis utföra sin lalan och höras pertelefon i den mån rätten finner det lämpligt och parterna samtycker lill det. Enligl 3 8 lelefonförsökslagen kan vid sammanträde som påvanligt sätl sker inför rätten bevisning tas upp per telefon. Delta gällerförhör med vittne, sakkunnig eller målsägande. En förutsättning är all rättenfinner del lämpligt och atl parterna och den som skall höras samtycker. har fortlöpande följt försöksverksamhetenoch avgett en rapport över denna till RU. Rapporten är i stortsett myckel positiv till telefonanvändning. Både och samtliga detingsrätter som deltagit i försöksverksamheten tillstyrkte att dennapermanentas. RU har på grundval av denna rapport tagit upp frågan i sittbetänkande. 1 fräga om rättssäkerhetssynpunkterna på telefonanvändningkonstaterar utredningen att själva identifieringen av dem som hörs per telefoni praktiken inte tycks ha erbjudit nägra problem. Inte heller har det rapporteratsnägra andra negativa effekter från rättssäkerhetsynpunkt. Tvärtom har detrapporterats fall där man kan tala om atl rällssäkerheten ökat pä det sättetatl förhör i vissa fall har kunnat komma lill stånd just tack vare att förhöretkunnat ske per telefon. Utredningen drar av det framlagda materialet denslutsatsen att telefonen erbjuder betydande rationaliseringsmöjligheter förvissa mål. är det enligl utredningen klart atl telefonsamtalet intemer regelmässigt bör ersätta sammanträden inför rätten eller en skriftlighantering av mål. Utredningen föreslår regler som gör det möjligt alt användatelefon både för att hålla förberedelse i tvistemål och för att ta uppbevisning vid huvudförhandling i såväl tvistemål som brottmål. Förslaget har vunnit en praktiskt lagel enhälliguppslutning vid remissbehandlingen. har i sitt remissvar ånyo framhållitatl erfarenheterna av försöksverksamheten är mycket positiva. För egen del anser jag del angeläget atl man nu tar tillvara de rationaliseringsmöjligheter som telefonen uppenbarligen erbjuder förtingsrätternas del. Det har framgått av försöksverksamheten atttelefonanvändningen inte medför nägra egentliga problem frånrättssäkerhetssynpunkt. Under sådana omständigheter bör enligt min mening enlagstiftning i allt väsentligt i enlighet med utredningens förslag genomföras.Utöver det område för telefonanvändning som RU föreslagit bör enligt min meningäven huvudförhandling som hålls i förenklad form i samband med etttelefonsammanträde för förberedelse få hällas per telefon, I likhet med utredningen anser jag alt frågan omtelefonanvändning i överinstanserna också kan lösas i detta sammanhang och atl lelefonför sökslagen därför kan upphävas. Möjligheten till telefonanvändning i över- 128 rätt bör ifräga om huvudförhandlingsskedet avgränsas pä i princip samma Prop.1986/87:89 sätl somför tingsrätternas del. När det gäller förberedelseskedet i överrätt bör mandäremot i avvaktan pä RU:s förslag angående överrättsprocessen avstå frånatt över huvud laget göra nägra ändringar . uttryckligmöjlighet att hälla ett sammanträde under förbéredelseskedet pertelefon, torde det emellertid finnas ett vissl utrymme för överrätlerna altanvända sig av telefonsammanträden under detta skede (jft 50 kap. 12 8 12 § RB). I fråga om vissa enskildheter vill jag ytterligare anföraföljande. En väsentlig fråga vid utformningen av de nya reglerna iRB är i vad mån systemet skall vara frivilligt. Den försöksverksamhet sombedrivs bygger helt och hållet på frivillighet. För parts medverkan krävs althan uttryckligen samtycker till telefonanvändning. Detsamma gäller förvittnens, sakkunnigas och mälsägandes medverkan. Nägon påföljd förunderlätenhet att svara i telefon eller bege sig till anvisad plats förekommerinte heller. RU har konstaterat alt frivilligheten inte tycks ha haflnågra praktiska nackdelar av betydelse. Erfarenheterna av försöksverksamhetenvisar sålunda alt frågor om samtycke jämförelsevis sällan ställs på sin spets.Enligt utredningen bör man mot bakgrund av dessa erfarenheter kunna tänka sigatt antingen slopa kravet på samtycke eller införa påföljder för underlåtenhetatt medverka. Utredningen anser övervägande skäl tala för den förstnämndalösningen. Dels skulle ett system med påföljder bli ganska komplicerat, delstalar allt för att de allra flesta ändå medverkar och dels finns det fall dären påföljd skulle framstå som direkt olämplig. Remissinstanserna har i denna del tillstyrkt utredningensförslag eller lämnat det ulan erinran. Även jag ansluter mig till förslaget avde skäl utredningen anfört, och vill härutöver tillägga att rätten - om ettpåföljds-hot i något fall skulle framstå som motiverat givetvis alltid harmöjlighet att låta målet handläggas på annat sätt, t.ex. vid en vanlig muntligförhandling. En särskild fråga i detta sammanhang är huruvida man börkräva samtycke av part för att bevisupptagning skall få ske per telefon. Detankommer enligt 35 kap. 6 § RB i första hand pä parterna alt söria förbevisningen. Men rätten har ett stort inflytande över valet avbevismedel. Rätten skall sålunda i flera hänseenden - i enlighet med principenom del bästa bevismaterialet - se lill all del bevismedel används som medförden säkraste bevisningen, under förutsättning att detta bevismedel kan användasutan orimlig kostnad eller olägenhet (se bl.a. 35 kap. 8 § och 36 kap. 19 §).Samtidigt skall rätten övervaka all onödigt resurskrävande eller på annal sättolämpliga bevismedel inte används (35 kap. 7 §). Mot denna bakgrund anser jagliksom utredningen och remissinstanserna att rätten bör ha en självständigbeslutanderätt ocksä i fråga om det skall tillåtas att en viss bevisningsuisagaupptas per telefon. Rätten bör dock givetvis ta stor hänsyn till parternasuppfattning. Man bör ocksä i enlighet med vad utredningen föreslagit allmäntsöka i lagtexten precisera förutsättningarna för telefonanvändning. Som utredningen anför kan man när det gäller kallelserinte för telefon fallen utforma ett system på grundval av RB:s vanliga regler för samman- 129 9 1986/87. De förhållanden under vilka en telefonmedverkan kan Prop.1986/87:89 aktualiseras och försigå är nämligen högst skiftande. Eftersom någradirekta rättsverkningar inte är knutna till kallelserna i telefonfallen,fyller de särskilda regler om kallelse som kan behövas endast endomstolsadmini-strativ funktion. Jag instämmer mol denna bakgrund iutredningens slutsats att några regler om kallelse e.d. inte behöver tas in iRB ulan i mån av behov kan meddelas i förordning. Underremissbehandlingen har betonats vikten av att offentlighetsaspekten beaktasnär rätten bestämmer i vad mån telefonen skall användas i en rättegång. Jagvill också understryka detta och tillägga att det i allmänhet torde varamöjligt atl med hjälp av lämplig teleteknisk apparatur tillgodose intresset avrältegångsoffentlighel, t.ex. med högtalande telefoner vid en huvudförhandingmed åhörare, där etl vittne skall höras per telefon. Skulle det i något fallinte gå att genomföra etl telefonförhör ulan atl offentlighelsintressel trädsför när, bör rätlen som regel välja en annan handläggningsform, Nägra särskildalagbestämmelser om detta torde inte behövas. Närdel gäller vem som skall slå för kostnaderna för telefonverksamheten bör förstoch främst konstateras att huvuddelen av dessa hänför sig till de fastakostnaderna för telefonanläggningar och abonnemang. Som utredningen anför bördet inte komma i fråga atl låla enskilda parter belala sådana fasta kostnader.Övriga kostnader, dvs. kostnaderna för själva telefonsamtalen, är enligt vadförsöksverksamheten ger vid handen sä små att det inte finns tillräckliganledning att bygga upp etl avgiftssystem för dem, särskilt mot bakgrund av derationaliseringsvinster för staten som telefonanvändningen kan medföra. Jagvill slutligen nämna att del under remissbehandlingen ifrågasalts om interegler om telefonanvändning borde införas även i förvaltningsprocesslagen(1971:291). Frågan i vad män regler behövs för telefonanvändning ställer sigemellertid någol annoriunda i förvaltningsprocessen med hänsyn lill reglerna omvad som där skall anses vara processmaterial. Jag vill därför återkomma lilldenna fräga i etl annat lämpligt sammanhang. 2.4.9Vissa frågor rörande bevisningen Huvudpunkterna i mitt förslag En klarareskiljelinje dras mellan sakframställning och förhör med part i bevissyfte. fria partsförhöret lagregleras, Den tilltaladeges i brottmål rätt till kompletterande sakframställning. Rätten ges ivissa fall möjlighet att förbjuda en målsägande atl vara närvarande vid den delav huvudförhandlingen, som föregår förhöret med honom. Rätten fär vidareutrymme att själv bestämma ordningsföljden mellan olika förhör underbevisupptagningen. Allapartsförhör, i bäde tvistemål och brottmål, regleras gemensamt i 37 kap. RB.Där upptas bl.a. nya, mer tidsenliga, regler för hur förhör i rättegång skallgå till. En möjlighetinförs att ålägga en åhörare atl lämna rättssalen under förhör med någon som ärrädd för åhöraren. Jaghar tidigare (avsnitt 2.2.3) tagit upp en del frågor som rör förebringande avbevisning i domstolarna, bl.a. ökade möjligheteratt göra undantag från den förnärvarande myckel stränga grundregeln om atl all bevisning skall tas upp vidhuvudförhandlingen. Jag skall i det följande ta upp ytterligare några disparatafrågor rörande bevisningen vilka aktualiserats i olika sammanhang. Karaktärenav partsulsagor vid huvudförhandhng När det gäller förhör med part i rättegång har endastförhör under sanningsförsäkran i tvistemål tagits upp som ett särskiltbevismedel i RB. Det s.k. fria partsförhöret, dvs. förhör med part i tvistemåli bevissyfte utan sanningsförsäkran, är inte alls reglerat i balken. Förbrottmålens del är mäisägandeförhöret inte närmare reglerat, medan vissaföreskrifter, t.ex. i fråga om förhörsledning, lämnats för förhöret med denlilltalade. Skälettill a» de nu nämnda partsförhören inle tagits upp under bevisbestämmelsernatorde vara att förhören kan innehålla inslag av sakframställning. Enligtbalkens nuvarande system torde t.ex. målsägandens och den tilltaladesberättelser teoretiskt setl vara alt betrakta till övervägande del somsakframsiällning. I praktiken förhäller det sig emellertid ofta annorlunda.Förhören med målsäganden och den tilltalade torde normalt betraktas nästanhelt som bevisförhör. SjälvfaUet kan förhören också innehålla moment avsakframsiällning, framför alll när den lillalade inte biträds av försvarare. RU har anfört att det framförts reformkrav som går ut påatt man klarare skiljer mellan sakframställning och förhör i bevissyfte. Dessareformkrav har bl.a. gått ul på att försvararen i brottmålsprocessen skall fäen lagfäst rätt att hälla s.k. kompletterande sakframställning och på att detfria partsförhöret i tvistemål lagregleras för alt begränsa omfattningen av förhöretunder sanningsförsäkran sä mycket som möjligt. RU föreslår mot denna bakgrund en ordning där man iprincip delar upp Prop. 1986/87:89 alla partsutsagor i en del som avsersakframställning och en del som avser förhör i bevissyfte. 1 fräga omsakframställning föresläs försvararen fä en rätt all göra en kompletterandesakframställning. Förhöret med målsäganden och den tilltalade skall enligtförslaget även formellt hänföras till den del av huvudförhandlingen som avserbevisupptagning. Det föreslås en gemensam reglering av alla partsförhör, bädeför tvistemål och brottmål, i 37 kap. RB. Förslagen har i allmänhet godtagits vidremissbehandlingen. För att det inte skall råda någon tvekan rörandelagligheten av alt den tilltalade, normalt genom sin försvarare, hällerkompletterande sakframställning eller att en part i tvistemål förhörs ibevissyfte utan sanningsförsäkran anser jag det för min del lämpligt alt RBsom utredningen föreslagit anpassas till vad som på många håll i praktikentillämpas . Att en räll till kompletterande sakframställning lagfästsär enligl min mening ett naturligt led i utvecklingen mot en mer ackusatoriskprocess i brottmål än vad man var beredd att acceptera vid RB:s tillkomst. 1samband med dessa justeringar av RB:s system är det enligt min meninglaglekniskt fördelaktigt att som utredningen föreslagit sammanföra allapartsförhör i ett gemensamt kapitel i RB:s bevisningsdel, lämpligen i 37 kap.,som redan nu behandlar vissa typer av partsförhör. Jag återkommer ispecialmotiveringen till vissa lillämpningsfrågor. SkaU målsäganden behandlas som vittne i vissa fall? Enligt gällande regler får en målsägande aldrig höras somvittne i brottmålsprocessen. Det gäller oavsett om han för talan i processen -rörande ansvar eller skadestånd eller ej. Enligt RU har det från detpraktiska rättslivets sida framförts krav på atl man öppnar möjlighet alt ivissa fall behandla en målsägande mer enligt vittnesreglerna än enligt reglernaför part. Kravet gäller framför allt de fall då målsäganden inle för lalan imålet utan endast skall höras pä begäran av part. Målsäganden är, menar RU, isädana situationer i praktiken ofta närmast att betrakta som ett vittne. Detframstår därför enligt utredningen som en egendomlig ordning att förhöra honomi anslutning till åklagarens sakframställning och inte i samband med övrigbevisupptagning. Vidare anses det, anför RU, vara en brist att målsäganden idessa fall inte kan åläggas att lämna rättssalen under åklagarens sakframställning. För att komma till rätta med en del av de ölägenheter somnämnts nu har RU föreslagit en regel, enligt vilken en målsägande som ej förtalan skall anses som ett vittne, dock att han inle får avlägga ed. Förslagelinnebär bl.a. att målsäganden inte fär närvara vid huvudförhandlingen före förhöretoch att han förhörs i anslutning till övrig bevisupptagning. Förslaget har under remissbehandlingen mötts av en delkritiska röster. Det har sålunda anförts att målsäganden, även om han i det enskilda fallet inte för nägon egen talan, ändå måste anses generellt sett ha en sädan motsatsställning till den tilltalade att det från principiell synpunkt framstår som mindre lämpligt att betrakta honom som ett vittne. problem som finns bör man, menar de kritiskaremissinstanserna, kunna Prop. 1986/87:89 lösa pä mindre ingripande sätl. För egen del vill jag först konstatera att detuppenbarligen finns fall där en förhörsperson visserligen formellt sett måstebetecknas som målsägande men där det står klart att han i rättegången spelaren roll som är jämställd med ett vanligt vittnes. finns delsituationer där målsäganden visserligen inte för någon egen talan om ansvareller skadestånd men där målsägandeintresset är så starkt atl enmotsatsställning till den tilltalade klart kan konstateras. Det kan isistnämnda fall ofta framstå som en slump om målsäganden för någon egen talaneller ej. En otillfredsställande konsekvens av utredningens förslag skullevara att olika regler skulle komma att gälla bl.a. beroende pä om en målsägandeformellt förklarar sig biträda åklagarens ansvarslalan eller ej. Jag är mol denna bakgrund inle beredd att förorda enordning där alla målsägande som ej för talan i princip behandlas enligtvittnesreglerna. 1 stället mäste man lämna utrymme för rätten att i detenskilda fallet bedöma i vad män man utan avkall på rättssäkerhetskraven kangöra undantag frän vanliga regler. Av de reformkrav som i praktiken framförts i denna delgäller det första att målsäganden i fall där hans ställning liknar ett vittnesskall kunna förbjudas att närvara vid den del av huvudförhandlingen som föregårförhöret med honom. Delta krav bör man enligt min mening kunna tillmötesgå pädet sättet att man i 46 kap. inför en möjlighet för rätlen alt ålägga enmålsägande som inte för talan att lämna rättssalen. Vidare har det hävdats all målsäganden när han närmast kananses ha ställning som vittne borde kunna förhöras efter den tilltalade. Jagvill i den delen erinra om vad jag sagt om att målsägandens och dentilltalades utsagor i bevissyfte skall tas upp i samband med övrig bevisning.Det bör enligt min mening finnas utrymme för rätten att själv bestämma ordningsföljdenmellan olika förhör under bevisupptagningen, men jag vill betona attdet normalt setl måste anses vara ett rimligt krav från den tilltalade all blihörd efter målsäganden så snart nägon motsatsställning mellan dessa personerkan antas föreligga. Detta gäller oavsett om målsäganden för någon egen talan ellerej. Jag återkommer lill dessa frågor i specialmotiveringen. Hur skall förhör under huvudförhandling gå tUl? Enligt gällande regler i RB spelar rätten en domineranderoll vid förhör med parter och vittnen. Rätten skall i princip leda förhöret, och parterna får efter tillstånd av rätten ställa frågor. 1 praktiken har emellertidparterna en långt större roll i dessa hänseenden än vad lagtexten ger vid handen. RU har föreslagit att RB moderniseras på denna punkt och förordar som huvudregel för alla förhör alt dessa skall ledas av parterna, om det inte finns särskilda skäl för nägot annat, och att förhöret normalt skall inledas av den part som begärt förhöret. En majoritet av remissinstanserna har godtagit förslaget, men nägra kritiska röster har höjts, framför allt i vad avser förhöret med den tilltalade. Jag återkommer strax lill detta. Enligt min mening talar flera omständigheter för attansvaret för för- Prop. 1986/87:89 hören inför domstol i möjligaste mån läggspå parterna. Framför allt medför detta att rättens ordförande helt kan ägna sigät vittnets berättelse och uppträdande i övrigl och slipper att tänka pä vadhan skall fräga vittnet härnäst. Givelvis finns del situationer där det ler sigbefogat att rätten ingriper i förhörsledningen på ett eller annat sätl, t.ex.när en part processar utan hjälp av advokat eller motsvarande. Principen bördock, enligt den praxis som blivit alltmer förhärskande vid domstolarna, varaden atl förhören så långt möjligt hälls av parterna själva. När det sedan gäller förhörets närmare uppläggning börförhöret precis som normalt böria med atl förhörspersonen avger en s.k.spontan berättelse, dvs. utan stöd av frågor talar om vad han vet i saken. Imån av behov kan en sådan berättelse hjälpas fram med stöd av neutrala frågorav typen "och vad hände sedan?". Därefter skall tillfälle gesparterna och rätlen alt ställa frågor till förhörspersonen. Frågan om vem avparterna som skall börja förhöret ställer sig delvis något olika, beroende påvilken sorts förhörsperson det är fråga om. När det gäller vittnesjörhör torde vid domstolarna numerai allmänhet tillämpas den ordningen att förhörsledningen först överlämnas tillden part som åberopat vittnet. Denne fär då dels söka få fram en spontanberättelse och dels därefter underkasta vittnet etl mer ingående förhör i månav behov, dock ulan ledande frågor (det s.k. huvudförhöret). Därefter gesmotparten lillfälle atl i ett s.k. motförhör söka fä fram bl.a. omständighetersom kan förringa vittnets trovärdighet. Sedan ges den part som åberopatvittnet tillfälle att återkomma i etl s.k. återförhör. Den nu beskrivnaordningen fungerar enligt vad jag har inhämtat i allt väsentligt väl i normalfallet,och den bör enligt min mening tillämpas som en huvudregel. Givetvis mäste delfinnas utrymme för rätten att bestämma om avvikelser, t.ex. i det fallet attett vittne har kallats in ex officio av rätten. I fråga om parisförhör i tvistemål torde det normala varaatt parten begär förhör med sig själv. 1 sådana fall är del naturligt attpartens eget ombud håller huvudförhöret. Skulle det i nägot fall vara sä attendast motparten begärt förhöret, kan del ocksä vara bäst alt den åberopadeparlens ombud håller huvudförhöret och motparten håller motförhöret. Jag går sedan in pä förhör med parterna i brottmål. Närdet gäller målsäganden, som praktiskt laget ulan undantag har begärts hörd avåklagarsidan, är den naturliga ordningen att åklagaren håller huvudför-höreloch att försvararen kommer in med ett motförhör. Mer problematisk ter sig situationen i fråga om förhöretmed den tillta lade. RU har i denna del föreslagit att huvudregeln bör vara att åklagaren häller huvudförhöret men att försvararen bör kunna anförtros detta, om särskilda skäl föreligger. Mol denna ordning har flera remissinstanser varit kritiska. Man pekar pä att huvudförhörets funktion är alt fä fram förhörs personens egen version av händelseförloppet, medan motförhörets är att finna omständigheter som förringar trovärdigheten av denna version. Man menar att den föreslagna ordningen i vissa fall där åklagaren hävdar att den lilltalade far med osanning kan skapa svårigheter för den tilltalade att fä fram sin version. Del kan nämligen, menar man, vara svårt för åklagaren 134 att hållahuvudförhöret skilt från det motförhör som skall följa därefter. Prop.1986/87:89 Det hävdas att det i sådana fall är bättre att huvudförhöret hällsav rätten, som sedan lämnar ordet till åklagaren för motförhör. För mig framstår del som en given utgångspunkt altmanskall ha en ordning som garanterar den tilltalade att fä framfört vad han villha sagi i rättegången.