prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Lagenhar sin huvudsakliga betydelse när det gäller beslag och telefonavlyssning.Reglerna om förlängd anhållningstid Ullämpas mycket sällan. Det finns dockingen anledning att nu föreslå några sådana ändringar i lagen som innebär någraavgörande försämringar i möjlighetema att utreda de brott som det här är frågaom. Frågan om möjligheterna att genom en permanent reglering föra över reglemai lag till RB har för övrigt övervägts av tvångsmedelskommittén.Kommittén har i sitt slutbetänkande (SOU 1984:54)Tvångsmedel-Anonymitet-Integritet föreslagit att den särskilda regleringen i1952 års lag behälls och att lagen liksom nu har begränsad giltighetstid ochregelbundet omprövas. Betänkandet har remissbehandlats och övervägs förnärvarande inom . Enfortsatt reglering av fristerna för en häktningsförhandling bör ta sikte påatt, med bibehållna möjligheter utvidgad tid för utredningen vidifrågavarande brott, tillgodose krav på en ofördröjliginställelse av den misstänkte inför en domare eller motsvarande för prövning avfrihetsberövandet. Iparagrafen har därför föreslagits att behovet av ytterligare tid för utredningi häktningsfrågan löses genom att rätten i de fall som omfattas av lagen gesmöjlighet att, på åklagarens begäran, förlänga den tid inom vilken en nyhäktningsförhandling enligt 24 kap. 19 § RB skall hållas då den misstänkte pågmnd av att utredningen i häktningsfrågan inte är helt klar har häktats medstöd av regeln i 24 kap. 3 § RB. Genom att rätten ges möjlighet att förlängatiden för en omprövningsförhandling enligt 24 kap. 19 § med högst två eller, omdet med hänsyn till utredningen är oundgängligen nödvändigt, högst fyraveckor, kommer i fortsättningen att stå åklagaren till buds förutredning i häktningsfrågan som enligt de nuvarande reglema. Förslagetinnebär däremot att det i fortsättningen blir rätten som prövar åklagarens begäran om ytterligare tid för att bedöma häktningsfrågan i stället för som JK. Vid tillkomsten av lag diskuterades frågan om kontrollen över åklagarens handhavande av anhållnings- insUtutet. Lösningen med JK som kontrollorgan kom till på förslag av första lagut skottet. Som skäl för att inte lägga kontrollen hos rätten anfördes bl. a. att domstolarna skulle stå främmande för polis- och åklagarmyndighetemas verksamhet och att det också kunde innebära en viss risk för att förtroen det för domstolarna skulle påverkas ogynnsamt, om rätten gjordes till kontrollorgan när det gällde anhållningsinstitutet. Vidare framfördes att den omständigheten att rätten inte skulle vara skyldig att hålla förhandling väsentligt reducerade värdet av en kontroll från domstolens sida. " Medden lösning som föreslås i paragrafen gör sig de nu anförda skälen Prop.1986/87:112 mot att rätten prövar åklagarens begäran om ytterligare Ud förutredning i häktningsfrågan inte lika starkt gällande som Udigare. Genom attskälen för fortsatt frihetsberövande redan prövats av domstol vid éhförhandling tillgodoses den misstänktes rättssäkerhetsintressen t. o. m. bättreän vad som är fallet enligt de nuvarande reglerna. Utformningenav paragrafen medför att nuvarande andra stycket slopas. 5.4 Förslaget till lag om ändring i lagen (1972:260) ominternationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom 1första stycket har de allmänna fömtsättningama enligt denna lag för anhållandeoch häktning i anpassats till de ändringar i fråga omhäktningsförutsättningama som föreslås i 24 kap. 1 och 2 §§ RB. Ändringarnainnebär en starkare markering av konventionsåtaganden (jfrprop. 1972:98 s. 122 och 168). Enligtandra stycket skall förfarandereglerna i 24 och 25 kap. RB Ullämpas i fråga omtvångsmedel enligt första stycket. 1 stycket har vidtagits vissa ändringar avredaktionell art. Att reglerna i 24 kap. RB skall tillämpas innebär bl. a. attde frister som där föreskrivs också gäller i fråga om anhållande och häktningenligt denna lag. Givetvis gäller även i dessa fall undantaget från den s. k.söndagsregeln i 2 § andra stycket lagen om beräkning av lagstadgad tid. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1. lagom ändring i , 2. lag om ändring i lagen(1930:173) om beräkning av lagstadgad Ud, 3. lag om ändring i lagen(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt 4. lag om ändring i lagen(1972:260) om internaUonellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom. Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 1986/87: 112 Utdragur protokoll vid sammanträde Närvarande:justitierädet Mannerfelt, regeringsrådet , jusUtierådet Broomé. Enligtprotokoll vid regeringssammanträde har regeringen påhemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförslag till 1. lag om ändring irättegångsbalken, 2. lag om ändring i lagen(1930:173) om beräkning av lagstadgad tid, 3. lag om ändring i lagen(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt 4. lag om ändring i lagen(1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet avbrottmålsdom. Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn IngegerdThuresson. Förslagen föranleder följande yttrande av lagrådet: Förslagettill lag om ändring i rättegångbalken Inledande synpunkter Detförslag till ändring av reglerna om gripande, anhållande och häktning som läggsfram i lagrädsremissen går till väsenUig del ut på en anpassning denEuropeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och degmndläggande friheterna och den praxis som har utvecklats vid tolkningen avkonvenUonen. Genomsin anslutning till har åtagit sig att anpassa sinlagstiftning till konventionens bestämmelser och den tolkning av dessa somEuroparådets högsta organ kan komma att ge. Om dessa har gjort uttalanden sominnebär att vissa svenska bestämmelser inte står i överensstämmelse medkonventionen, måste slutsatsen bli att de svenska bestämmelserna inte heltuppfyller de rättssäkerhetskrav som kan härledas ur konvenUonen. I motsats tillvad som sägs i remissförslagets allmänna motivering (avsnitt 2.1) anserlagrådet därför att en anpassning de normer som kommit fram i praxis vid tolkningenav är en fråga om rättssäkerhet i egentlig mening och inte iförsta hand en anpassning till ett formellt system. Lagrådet har i detväsenUiga inte något att invända mot innehållet i den föreslagna lagregleringeni denna del. Vidsidan av de förslag som har inspirerats av är det främst förslaget i fråga om häktningsfömtsättningarna som tilldrar sig intresse i remissen. De centrala bestämmelserna härom finns i 24 kap. 1 § (RB). De återspeglar lagstiftarens avvägning mellan, å ena sidan, intresset av effekUvitet i brottsbekämpningen och, ä andra sidan, den misstänktes intresse av att inte utan starka skäl bli berövad friheten. häktningsutredning föreslog ändringar i dessa bestäm melser som innebar en begränsning av möjligheterna att häkta. mentschefen har ställt sigavvisande detta förslag. Han har likväl Prop. 1986/87: 112 förordat vissa jämkningar i lagtexten. Syftet synes vara att häktning åtmin stone vid recidivfara skall tillgripas i något fler fall än enligt praxis påsina håll . mening kan den föreslagna avfattningen bana väg för en sänkning avkraven för häktning på ett sätt som knappast har varit avsett. Lagrådet tar uppdenna fråga i anslutning till 24 kap. 1 § RB. Förnärvarande gäller att häktning kan ske endast om det finns sannolika skäl föratt den misstänkte har begått det häktningsgrundande brottet. Anhållande kandäremot fä stödjas också på svagare brottsmisstanke, om det i övrigt finnsstarka skäl för frihetsberövande, s.k. utredningsanhållande. Kravet påsannolika skäl behålls i remissförslaget som en huvudregel vid häktning.Enligt remissförslaget införs emellertid nu även "utredningshäktning".Skälig misstanke mot den misstänkte måste föreligga. mening kan man inte bortse från behovet av att i speciella fall,särskilt när ett allvariigt brott har begåtts, kunna hälla enmisstänkt frihetsberövad i väntan på ytterligare utredning, fastän misstankeninte är sä väl underbyggd som vanligen krävs. Förslaget att också häktningskall kunna ske redan på skälig misstanke är beUngat av den förkortning avfristen för frihetsberövande utan domstols godkännande som är påkallad avanpassningen till . Allmänt sett innebär förslaget inte någonförlängning av den tidrymd under vilken en person kan vara berövad friheten pågrund av brottsmisstanke utan att misstanken har sannolikhetens styrka. Frånrättssäkerhetssynpunkt är det en fördel att prövningen härav för framtidenkommer att vila pä domstol, när inte frihetsberövandet blir helt kortvarigt.Lagrådet har av anförda skäl inte någon erinran mot förslaget omutredningshäktning. Avslutningsvisi dessa inledande synpunkter är att beröra ett för flera av 24 kapitletsbestämmelser gemensamt spörsmål, nämligen att i framställningar eller beslutskall anges det "brott" som läggs den misstänkte till last (5, 6 och12 §§). I remissprotokollet görs i flera sammanhang uttalanden om det angelägnai att berörda myndigheter i sådana sammanhang preciserar vilket konkrethandlande som läggs den misstänkte till last (andan i avsnitt 2.3.4,uttryckliga ordalag i avsnitt 2.5 saml i någon mån specialmotiveringen till 24kap. 12 §). Lagrådetvill ansluta sig till dessa uttalanden. Sammanfattningsvis bör beträffande deparagrafer vilka ställer kravet att "brottet" skall anges iakttas attden avsedda gärningen blir beskriven på ett individualiserande sätt. Sålundabör tid, plats, handlingssättet i korthet och vid behov målsägandens identitetanges. IEuropakonventionen uppställs kravet att en misstänkt (på ett för honombegripligt språk) skall underrättas om innebörden av den anklagelse som riktasmot honom (art. 5 2. och 6 3. a). Detta krav torde i tillräcklig mån ihäktningssituation bli tillgodosett genom lagrådets förslag nedan under 24 kap.12 § (åsyftande vad lagrådet skrivit i sitt förslag 11 § tredje stycket). 24 kap. Prop. Lagrådet (Mannerfelt ochBroomé): Iparagrafen föresläs vissa jämkningar av saklig betydelse. Ett nytt, enheUigtbeviskrav införs sålunda i fråga om de särskilda häktningsgmnderna flyktfara,kollusionsfara och recidivfara. Dessutom beskrivs recidiv-grunden på ett annatsätt än enligt gällande rätt. Lagrådethar ingen invändning mot att beviskravet för de olika häktningsgrunderna görsenheUigt. Som framgår av de inledande synpunkterna hyser emellertid lagrådetfarhågor för att de nya formuleringarna ger intryck av att kraven för häktningär väl lågt ställda. Beviskravethar sålunda angetts så att det skall finnas "risk för" häktningsgmndandebeteende från den misstänktes sida. Även om avsikten är att det skall handla omen konkret fara, kan man hysa oro för att också en låg risk tas intäkt förfrihetsberövande. För häktning bör emellertid enligt lagrådets mening krävas,om än inte att risken för flykt etc är "påtaglig" det föresloghäktningsutredningen - så i alla fall att den framstår som beaktansvärd, somnågot man på allvar har att räkna med. Enligt lagrådets mening är uttrycket"skäligen kan befaras", som används i fråga om flyktfara ochkollusionsfara, bättre ägnat att rida spärr mot slentrian i prövningen avhäktningsvillkoren. Farhågomaför en alltför häktningsbenägen praxis får ett Ullskott, om man ställer sammandet föreslagna beviskravet med beskrivningen i remissförslaget avrecidivgmnden: återfall i brott. Om detta senare uttryck kan sägas följande. Föratt häktning skall kunna ske på gmnd av recidivfara måste det rimligen varafråga om en Udsmässigt inte alltför avlägsen risk för återfall. Rätten bör hahållpunkter för att den misstänkte skäligen kan befaras begå nya brott inomganska kort Udrymd, i vart fall senast innan en lagföring utan häktning äravslutad. Det bör kunna sägas att den misstänkte antagligen är inne i enbrottsaktiv fas. Vidare förhåller det sig naturligtvis inte så att risken förvilket brott som helst är relevant vid recidivbedömningen. Vad som i allmänhetbör beaktas är återfall i brott av liknande slag som det häktningsgmndandebrottet, låt vara att det inte rör sig om någon mera formell avgränsning. Beskrivningeni gällande lydelse av recidivrisken som en risk för att den misstänkte"fortsätter sin brottsliga verksamhet" markerar ett samband med denhäktningsgrundande brottsligheten och leder tanken de av-gränsningar somnyss har diskuterats. Detsamma kan knappast sägas om den föreslagna, nyaformuleringen. Enligt lagrådets mening är gällande lydelse att föredra medtanke på rättssäkerheten. Departementschefenframhåller i remissprotokollet att det är viktigt att använda häktning bl. a.för att bryta seriebrottslighet. Att sådan träffas av häktningsbestämmelsemaäven i den mera restriktiva utformning som har förordats i det föregående äralldeles klart. Vidareförklarar departementschefen att domstolarna vid tillämpningen avhäktningsreglerna särskilt bör beakta, om det finns risk för återfall i brottsom riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigtallvarligt kränker annans personliga integritet. 1986/87: 112avsikt torde vara att domstolama härvidlag skall inta en mera skärpt hållning iförhällande till de misstänkta än . Någothinder mot att utan stöd i littrycklig föreskrift anlägga ett sådant i viss månselektivt betraktelsesätt kan i och för sig knappast anses föreligga. Denproportionalitetsprincip som ligger bakom bestämmelserna i 1 § andra och tredjestyckena (enligt remissförslaget) bör sålunda kunna färga av sig också inomramen för Ullämpningen av huvudregeln om häktning i paragrafens första stycke.Det är också att märka att denna regel inte är obligatorisk och alltså redandärigenom medger en viss nyanserad bedömning. Slutligen kan erinras om attrecidivfaran enligt lagtexten skall bedömas med hänsyn bl. a. till brottetsbeskaffenhet. Ettsådant hänsynstagande som departementschefen finner önskvärt är säkert inteheller främmande för domstolarna. Huruvida dessa i otillräcklig gradbeaktar skyddet för presumtiva brottsoffer undandrar sig lagrådets bedömning;något belägg för att så skulle vara fallet redovisas inte i remissen och ärnaturligtvis under alla förhållanden svårt att erhålla. Om det verkligen finnsskäl att ge domstolarna signaler till en ändrad praxis - något som lagrådetinte är övertygat om - torde emellertid med utgångspunkt i lagrådetsuppfattning om beskrivningen av häktningsrekvisiten fordras en anvisning ilagtexten; lagrådets förslag till enhetligt beviskrav kan nämligen rentspråkligt tydas som att utrymmet för häktning vid återfall snarare minskar änökar. Anvisningenskulle kunna ges i ett nytt andra stycke i paragrafen och få följande lydelse:"Vid Ullämpning av första stycket 3 skall särskilt beaktas faran föråterfall i brott som riktar sig mot någon annans hv eller hälsa eller somannars är ägnat att medföra kännbart personligt lidande för annan". Somframgår anser lagrådet att det skulle föra för långt att generellt särbedömarisken för återfall i egendomsbrott. Vad som härvidlag främst kommer iblickpunkten är, som också framgår av remissförslaget, stölder som sker efterintrång i annans hem. Sådana upplevs ofta som mycket kränkande och kan"medföra kännbart personligt lidande" för de drabbade (jfr Ds Ju1986: 11 s. 51 fO. Detta uttryck kan träffa också andra brott, t. ex. olaga hotoch sexualbrott. Att uttrycket är ganska vagt torde inte vara alltförbesvärande i sammanhanget. Det måste nämligen noga fasthål-las attfömtsättningama för häktning enligt första stycket alltid skall vara uppfyllda.Å andra sidan medger givetvis detta stycke häktning vid risk för återfall iannan brottslighet än den som utpekas i det av lagrådet skisserade andrastycket. Sammanfattningsvistillstyrker alltså lagrådet att beviskravet i fråga om de särskilda häktningsgrundernagörs enhetligt. Lagrådet föreslår att detta krav beskrivs så att det"skäligen kan befaras" att den misstänkte handlar på angivet sätt ochatt detta handlande såvitt gäller recidivfaran alltjämt anges vara att han"fortsätter sin brottsliga verksamhet". Är avsikten att länka indomstolarna på en något annan praxis än den nuvarande i fråga om häktning vidfara för återfall i brott av viss typ, bör en anvisning härom lämnas iparagrafen efter mönster av lagrådets utkast ovan. Mannerfelt tillägger: Prop. Vid lagskrivning möterofta problemet att i träffande uttryckssätt söka precisera vilket beviskravlagstiftaren åsyftar i det sammanhang som är Inte minstgäller detta när man vill fånga in att något måste vara - på konkreta gmnder -övervägande sannolikt men ändå inte, absolut sett, når upp till nivån"sannolikt". Ett för rättstillämparna invant uttryck är, när något negativt liggeri blickfånget, att viss händelse "skäligen kan Somersättning för det sistnämnda uttrycket lanseras i remissförslaget ordenatt det skall föreligga "risk för att ". förordarett ändrat uttryckssätt, må tvä förhållanden framhållas. För det första geruttrycket "risk för att" otvivelaktigt intryck av ett lägre beviskravän det äldre uttrycket; språkkänslan i den delen kan växla men i vart fallledes inte tanken till att någon sannolikhetsövervikt behöver föreligga för attdet negativa fenomenet skall inträffa. För det andra kan noteras att försökenatt genom språkvariationer uppnå ökad precision blir fmktlösa. En exemplifiering av en mångfald dylika försökhar med ironisk underton redovisats i Bold-ings publiceradedoktorsavhandling (Bevisbördan och den juridiska tekniken s. 166 ff). Jag kaninte se det som en eller bedrift att utöka den av Bolding redovisadefloran av uttryck med den föreslagna lokuUonen (låt vara att varianten"påtaglig risk" - med tveksamt värde -redan har influtit i ett parlagstiftningsprodukter). Detkan tilläggas att en parallell till "skäligen kan befaras/antagas"förefinnes i uttrycket "är skäligen misstänkt", som enligt RBbetecknar ett högre beviskrav än "kan misstänkas" och utlöser vikUgarättsföljder, vilka ej får inträda vid lägen där endast det lägre beviskravetär uppfyllt. När denna distinktion, styrd av ordet "skäligen",bibehållits i remissförslaget, måste man ställa sig något skeptisk till detberättigade i att man i remissförslaget skyggar för parallelluttrycket"skäligen kan befaras". Meddet anförda har jag velat ge något ytterligare eftertryck åt lagrådets ovanuttalade åsikt att orden "skäligen kan befaras" bör bibehållas i nuaktuell lagtext. Bådeav utredningen och i remissen framhålls att innebörden av de båda uttrycken"skäligen kan befaras" och "anledning förekommer" är oklar. Detfinns därför goda skäl för att införa ett enhetligt beviskrav för samUiga Iremissförslaget anges beviskravet så att det med hänsyn till brottetsbeskaffenhet, den misstänktes förhållanden eller någon annan omständighetskall finnas risk för avvikande, försvårande av utredningen eller återfall. Ispecialmotiveringen understryks att risken i det enskilda fallet måste framståsom konkret. Även om förslaget således inte bör kunna ge utrymme förresonemang av typen att en viss risk för ett häktningsgmndande beteende alltidföreligger, kan man inte bortse från möjligheten att riskbedömningen iblandkan komma att göras på ett sådant slentrianmässigt sätt. Föratt undvika en sådan tillämpning kan man antingen kvalificera 88 riskbegreppeteller använda ett annat uttryck: Om man följer den senare Prop. 1986/87: 112vägen, bör något helt nytt uttryck inte övervägas. Valet bör stå mellan deredan förekommande "skäligen kan befaras" och "anledning förekommer".Det sistnämnda kan rent språkligt anses innebära ett lägre beviskrav ochliknande invändningar kan göras mot det som i fråga om ett okvalificeratriskbegrepp. Det bör därför inte användas i detta sammanhang. Om det är så somantyds i lagrådsremissen, nämligen att domstolspraxis skulle betrakta de bådauttrycken som mer eller mindre likvärdiga, lämpar sig emellertid inte heller"skäligen kan befaras" för att uttrycka det enhetliga beviskravet. Pävissa håll men inte på andra skulle det kunna uppfattas som en skärpning avbeviskravet för recidivfara och en viss osäkerhet i rättstillämpningen skullekunna bli följden. Detär därför enligt min mening att föredra om man kan undvika de båda förekommandeuttrycken för alt ange det enhetliga beviskravet och i stället kvalificera deti remissen föreslagna riskbegreppet. Det bör ske genom att tillfoga ordet"påtaglig" - vilket utredningen föreslog och majoriteten avremissinstanserna godtog eller lämnade utan erinran. Uttrycket "påtagligrisk" förekommer i andra sammanhang där det avses markera att risken skallvara konkret i det enskilda fallet, alltså just vad som understryks ispecialmotiveringen till förevarande paragraf. I förarbetena till 4 § lagen(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter sägs t. ex.att risken för att vara påtaglig skall kunna beläggas i det särskilda falletoch att omständigheter som kan knytas till gäldenären måste tala för att detfinns risk för att han inte kommer att betala fordringen. Det understryksvidare att en helhetsbedömning av gäldenärens förhållanden skall göras (prop.1978/79:28 s. 141). En liknande helhetsbedömning skall göras vid tillämpningenav bestämmelsema i 26 kap. 7 § om villkorlig frigivning, för attslå fast om det finns påtaglig risk för återfall i brottslighet (prop.1980/81:76 s. 60 och 1982/83:85 s. 124). Del sagda leder enligt min mening tillatt beviskravet för de tre häktningsgmnderna bör vara "påtagligrisk". Det bör betonas, som också skedde vid ändring avbestämmelserna i 26 kap. 7 § (prop. 1980/81:76 s. 49), att dettanaturligtvis inte får medföra att så höga krav på dokumentation ställs altintresset av samhällsskydd i realiteten inte blir tillgodosett i tillbörligutsträckning. Ifråga om beskrivningen av recidivfaran är jag ense med lagrådet om attuttrycket "fortsätter sin brottsliga verksamhet" bör behållas. Departementschefensynes mena att domstolarna till förfång för allmänna rättsskyddsintressenutnyttjar recidivfara som häktningsgrund alltför restriktivt i fråga om vissaformer av traditionell brottslighet. Som exempel nämns upprepadeinbrottsstölder. Han framhåller att det är viktigt att använda häktning bl. a.för att bryta seriebroltslighel. Vidare menar departementschefen attdomstolarna vid tillämpningen av häktningsreglema bör beakta om det finns riskför återfall i brott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsaeller egendom eller i övrigt kränker annans personliga integritet. Eftersomuttalandena görs i anslutning icke endast redaktionella ändringar i 1 § första stycket, bör de tillerkännas betydelse som tolknings- 89 data vid Ullämpningen avlagrummet i dess nya lydelse. Det hindrar natur- Prop. 1986/87: 112 ligtvisinte att man försöker ge uttryck för lagstiftarens kriminalpolitiskaintentioner genom all i lagtexten ange vissa brottstyper beträffande vilkarecidivfaran skall särskilt beaktas. Svårigheten är emellertid alt ange dessabrottstyper så att de blir varken för snäva eller för vida och därför kanskesnart behöver formuleras om. Vill man t. ex. särskilt framhålla bostadsinbrotten,varmed i remissen synes avses inbrott i någons permanenta bostad, för ettuttryck som "brott mot annans egendom" alltför långt. Detsamma ärenligt min mening fallet med uttrycket "brott som är ägnat att medförakännbart personligt lidande för annan". Säkerligen kan ett inbrott i denpermanenta bostaden medföra ett kännbart personligt lidande förden bestulne. Men man vågar väl knappast påslå alt ett inbrott i t. ex.fritidsbostaden, den egna butiken eller t. o. m. bilen inte typiskt sett kanmedföra ett motsvarande lidande. Mereller mindre allmänna uttryckssätt för all ange vilka typer av brott som skallsärskilt beaktas vid bedömningen av recidivfaran kan också leda till atträttsskyddsinlressel inte uppfattas som lika starkt i fråga om andra brott sominte kan hänföras till de avsedda brottstyperna men där del likväl kan finnasen konkret återfallsrisk i det enskilda fallet.