prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Tvärtemot vad som sägs i motivenblir det ofta även i uppsåtsfaUen försäkringen i form av skadeUdandens s.k.överfaUsskydd eUer "garanti-försäkring" som får bära bördan av atltillämpa räntereglerna. Omen person övertrasserar sitt check- eller personkonto är detta en brottslig gärning. Vid sådant förhållande utgår inte ränta förtän vederbö rande har fått del av stämning i målet. Atl under mellanflden åtnjuta 154 ränlefrihel för ensjälvtagen kredit är därför stötande. Utredningens förslag Prop. 1986/87:72flllstyrks därför enligt de skäl som anförts i betänkandet. 6 Ränta på rättegångskostnader Utredningenhar genom införande av ett nytt stycke i 18 kap. 8 § rättegångsbalkenföreslagit att part även för tid före ett måls avgörande skall vara berättigadtill ersättning för viss angiven ränta på utgtft som parten hafl i anledning avrättegången och som vid målets avgörande visar sig vara ersättningsgillrättegångskostnad. Konstmktionen med ränta på ränta innebär ett avsteg från denordning som vanligen anses gälla. Därtill kommer att det för domstolama i nurådande situation med höga balanser och knappa resurser, vilka förhållanden deli vaoe fall inom överskådlig tid synes svårt att komma till rätta med, är avyttersta vikt att man icke utan mycket noggrann avvägning inför regler somytterligare komplicerar handläggningen av etl mål. Den nu föreslagnaersällningsmöjligheten, som kan förväntas ge upphov till överväganden i snartsagt varie dispositivi tvistemål, synes läll kunna leda tiU en "process iprocessen". Förslaget avstyrks därför i denna del. Tingsrättendelar ulredningens uppfallning att räntan på ersällning för rättegångskostnadbör höjas. En part bör vidare tillerkännas ränta även på koslnad som partenhafl i anledning av rättegången från den dag då kostnaden uppkom. Sådan ränlabör dock inte utgå på vaoe utgtft som parten har haft utan endasl på egenlligakostnader. Ränta bör således inle utgå på en ulgifl som en part hafl förförskott lill rättegångsombud. Del kommer att medföra onödiga svårigheler ochbekymmer att avgöra när den kostnad som utgiften avser har uppstått ochtidpunkten för ränteberäkningens börian kommer dessulom att bU beroende avstorleken på förskottet. Tingsrätten ifrågasätter vidare om regeln bör utformasså all ränta på ränta kommer att utgå. Videlar utredningens uppfattning alt det är lämpligt att anpassa räntesatsen vidränta på rättegångskostnader till räntelagens nivå. Videlar åsikten i betänkandet att om den föreslagna skillnaden genom- 155 förs beiräffandeflllämplig räntefot bör den upprätthållas även vid fordring- Prop.1986/87:72 ar på räntegångskostnadsersäitning. anför angående all rättegångskostnaderna spelar en allt störte roUi civilprocessen (s. 163) torde i och för sig vara riktigt. Enligt vår meningär förslaget om att ränta generellt skall utgå på utgifter under processen frånbetalningsdagen till och med den dag då målet avgörs emellertid inle någonlyckad metod all komma till rätta med dessa problem. Förslagetkommer att medföra åtskilliga bekymmer för domstolarna. I många fall kommerpartema sannolikt ha svårt att exakt ange datum för sina betalningar. Framförallt innebär förslaget emeUertid elt avsevärt merarbete för domstolama vidfaslslällandet av den ersättningsgilla rättegångskostnaden. I stora mål är detofta fråga om åtskiUiga utbetalningar, vilka skelt vid oUka tidpunkter. Detkommer alt la mycket tid i anspråk för domslolarna alt i kronor och ören räknaut flll vilket belopp den ersättningsgilla ränian uppgår. Vadsom föreslagits i denna del går dessutom stick i stäv mot strävandena undersenare år atl så mycket som möjligt schablonisera uträknandet av oUkaersättningsbelopp. I avsikt atl minska domstolarnas sysslande med sådana frågorhar för åtskilliga fall införts taxesystem för bestämmande av ersättning. Attersättning faslslälls enligt taxa innebär att man gett avkaU på kravet påmillimetertältvisa i varie enskilt ersättningsfall. Förövrigl innebär inle heller utredningens förslag att man får ett helt rättvistsystem. För del försia har man nämligen av prakliska skäl föreslagit attden flilämpliga räntefoten för ränta på utgifter som utgör ersättningsgillrättegångskostnad besläms till en fixerad procentsats -molsvarande en någoriunda genomsnittlig räntesals för avkastningsräntan. Fördet andra har man - likaså av praktiska skäl - tvingats välja en metod sominnebär att det sammanlagda ersättningsgilla rätle-gångskostnadsbeloppel blirbeslämt inklusive ränta. Detta medför - som också påpekas i betänkandet - eventuella dröjsmålsränta som utgår efter domens dag till en del kommer attutgöra ränta på ränta. Den vinnande parten får således en viss överkompensation. Eftersomdet inte utgår ränta på kostnader som genom rättshjälpen betalas av staten,accentueras dessutom genom det framlagda förslagel den skillnad iersättningsskyldighet som föreligger beroende på om den vinnande parten hafträttshjälp eller ej. Trotsatt vi delar utredningens åsikt att det är olyckligt att den vinnande parten ien process kan göra ränteförluster lill följd av a conlo-belalningar m.m.,anser vi på anförda skäl inte att vad som föreslagits i denna del börgenomföras. Vi vill däremot väckatanken på att ge domstolarna möjlighet att i vissa faU döma ut ränta på ulgifter som en part haft under processen. Vad vi syflar lill är en reform som kompenserar en vinnande part för verkligt betydande ränteförluster men inte belastar domstolama med ränteberäk ning i sådana fall, där ränteförlustema får anses vara av mindre belydelse. Man kan tänka sig olika sätl att avgränsa de fall i vilka det kan vara rimligt att döma ut sådan ränta. En tänkbar metod är att såsom fömtsättning 156 uppstäUa attränteförlusten skall uppgå till en viss procent av rättegångs- Prop.1986/87:72 koslnadema. Idetta sammanhang bör också påpekas atl vi i vårt arbele bl.a. strävar efter attgöra processen snabbare. Förkortade processtider innebär givelvis attproblemet med ränteförluster lill följd av utbetalningar under processenminskar. Slutligenvill vi i förbigående påpeka atl högsia domstolens uttalande i del på s.156-157 i betänkandet behandlade rältsfaUet NJA 1981 s. 1006 inte är oförenligtmed departementschefens uttalande i prop. Departementschefen lalar ommål enligl RB. I sådant mål skall ränta utgå även på inkassokostnader. Högsiadomstolen däremot uttalar sig om mål enligt småmålslagen. Av 8 § femle slycketsmåmålslagen följer alt ersättning för kosinader som uppkommil i eltbetalningsföreläggande skall utgå enligt vad som gäUer om kostnader i mål ombetalningsförelägganden även när målel senare handläggs som ett småmål. Ränlaskall således inte utgå på inkassokostnader i småmål, medan ränta däremoi skallutgå på sådana kostnader i mål enligt RB. Ulredningenföreslår atl den ränla på rättegångskostnad som regleras i 18 kap. 8 §rättegångsbalken skall höjas från nuvarande nivå på till den nivå sombestäms i räntelagen, dvs. diskontot med tUlägg av dåparterna är näringsidkare och diskontot med lUlägg av iövriga fall. Bankinspektionendelar uppfattningen atl nuvarande räntenivå är för låg och tillstyrker atträntan kommer att utgå med den räntefot som anges i räntelagen. Tidigarei delta yttrande har bankinspektionen avvisat förslaget att dröjsmålsräntanskall vara olika beroende av partskonstellationen i fordringsförhållandet. Godtaslikväl utredningens förslag i 8 § räntelagen, blir följden att räntan pårättegångskostnad också kommer att variera med förekommandepartskonstellafloner. Om t.ex. en näringsidkare är tappande part och har enprivatperson som motpart, får han betala ränla med den lägre räntefoten; ärdäremot motparten också en näringsidkare skall ränta ulgå enligt den högreräntefoten. Denna konsekvens av lagförslaget framslår för bankinspektionen somegenartad. Utredningenföreslår vidare en helt ny regel om ränta på sådana utgtfter som part ådrar sigunder rättegångens förlopp och som sedermera visar sig utgöra ersättningsgillrättegångskostnad. Ersällningen för sådan koslnad skall innefatta ränta påutgivet belopp efter från den dag beloppet erlades till ochmed den dag då målet avgörs. Bankinspektionenmotsätter sig inte förslagel i denna del, men viU likväl 157 betonarisken för att förslaget kan komma att medföra etl störte merarbete Prop.1986/87:72 för domstolama än vad som kanske fömtsetts. Inför utsikten atlräntekostnader för delbetalningar ' conlo kan komma att bli ersatta avhuvudmannens moipart, lorde advokater bli mer benägna att oftare kräva sådanadelbetEdningar än vad som är fallet. I etl mål med lång handläggningsfld kandet då bli många delposter som domstolen tvingas ränteberäkna. Dessutomföratsättsatt domstolen skall pröva om utbetalade belopp svarat mot det arbetesom faktiskt utförts vid betalningstidpunkten. Med hänsyn tUl nu redovisadefarhågor för ökad arbetsbelastning för domstolama kunde övervägas att begränsabestämmelsen till andra utgtfter än sådana som avser ombudsarvode. Detär riktigt att man när bestämmelserna om ränta på rättegångskostnad infördes år1973 närmast betraktade reformen som en interimistisk lösning som skulle fåulvärderas i samband med behandlingen av köplagsutredningens kommandebetänkande. Att någon sådan utvärdering inte blev av torde, som utredningenförmodar, huvudsakligen bero på tillfalligheter. -biträder förslagel alträntan enligt 18 kap. 8 § nu anpassas till räntelagens nivå. Vadgäller förslaget om fillgodoräknande av ränta på utgtft avrälte-gångskostnadskaraktär som en part har haft före dom i måletkan nämnden i sak godta utredningens synsätt. Nämnden undrar dock om inteutredningens tekniska lösning är onödigt krånglig. Kan man inte nöja sig medatt vid fastställande av det ersättningsgilla kostnadsbeloppet "räknaupp" betalda ersättningsgilla kostnadsposter med ett skäligtpåslag för fiden fram tiU domen, gäma efter . domstolen skulle gesmandat att tiUämpa i princip samma teknik som enligt utredningens antagande(s. 203) en advokat normalt gör vid sin debitering när förskott inte haruppburits. Därigenom slipper man också ifrån de tillämpningsproblem som medutredningens lösning måste uppkomma vid prövning av fråga om när ett"rent" förskott skall bli räntebärande genom att det så atl säga"arbetas av" (betänkandet s. 203 n204 ö). anserdet högst moflverat att i RB 18:8, 2 st., ersätta den hek otidsenliga fastaräntesatsen om sex procenl avseende rättegångskostnader med den vanligadröjsmålsräntan. anseratt förslaget kan fillstyrkas. Utredningenföreslår att regler om ränta anpassas tiU räntelagens regler.Styrelsen har principiellt ingen erinran mot detta under fömtsättning attulredningens förslag om konsumenträntan inte genomförs. Styrelsen flilstyrkerockså förslaget om ett tioprocentigt räntepäslag på utgtfter som part ådrar sigunder rättegången och som sedan visar sig vara ersättningsgillrättegångskostnad. Styrelsentillstyrker också den föreslagna nya regeln om en fast ränta med tio procentper år på utgtfter för ersätlningsgUla rättegångskostnader för att undvikakomplicerade beräkningar för domstolama. harinte funnit skäl till erinran. TCOdelar den uppfattningen atl de nuvarande reglerna om ränla pårätlegångskoslnadsersättning är otidsenliga. En anpassning av rättegångsbalkenlill räntelagens regler om ränta är därför motiverad. Detta gäller även denföreslagna nya typen av ränta på rättegångskostnader som uppkommer undersjälva rättegångsförloppet. Det kan dock tfrågasättas varför just denna räntaska vara schabloniserad till i stället för att följa diskontot.Moflveringen att domstolama därigenom skuUe slippa belastas av "etlmerarbete som är oproportionerligt stort" är svår alt förstå. Frågan hardock så liten ekonomisk betydelse att TCO inte föreslår någon ändring på dennapunkl utan tUlstyrker utredningens förslag. Utredningenhar också sett över reglema om ränta på ersättning för rätte gångskostnader. I betänkandet föreslås atl räntefoten för den ränta som ska utgå efter del att målet avgjorts anpassas lill räntelagens regler. För bundel tillstyrker detta förslag. I fråga om ränta på utgifler som part ådrar sig under rättegångens förlopp föreslår emellertid utredningen en fix ränte fot på . Utredningens motiv för detta är all domslolarna inte skall behöva göra komplicerade uträkningar som innebär merarbete. För bundet anser dock att fördelen med ett enhetUgt och enkelt system över väger df n nackdel som ett antal extra räkneoperationer kan innebära för domslolarna. Även räntan på utgifter under rättegångens förlopp bör där för anpassas tUl räntelagens regler. Förbundetlillstyrker också förslaget all ränla på rättegångskostnad skall anpassas tiUräntelagens nivå men vUl avvisa förslaget om skilda dröjsmålsräntor, sommedför ett merarbete genom atl särskild utredning och diskussion kan blinödvändig för att klarlägga vilken paragraf som skall tillämpas. Om detförhåUandet atl en partssuccession efter (dödsfall) skall förändraränteberäkningen, uppkommer svårigheter all ange lillämplig räntesats idomslutet. Skältalar för att en part som på etl fldigt skede i ett tidskrävande mål har haftbetydande rättegångskostnader får ersättning motsvarande ränta på beloppel ävenfram lill dagen för dom. Del är emellerfld också viktigt att sådan ersättninginte liUåts kompUcera förfarandet genom att domstolen betungas med tidsödandedelaljberäkningar. Parten lorde i allmänhet inte kunna ange del exaktaränlebeloppel enUgl utredningens förslag som en totalsumma, eftersom han inle iförväg känner till dagen för domen i målet. Han kan då endasl ange belopp ochdatum för utlägget, varefter domstolen skulle behöva göra beräkningen.Alternaflvet att domstolen anger tidsperioden och räntesatsen, varefterberäkningen sker på verkställighetsstadiet, blir inle mindre kompUceral. Iålskilliga mål ulgörs ufläggen endast av ansökningsavgtft och eventuelltmanialsskrivningsbevis eller registreringsbevis. I andra mål finns mängder avsmå utlägg vid olika lider. Atl beräkna ränta på dessa utlägg för avnågra månader kan uppenbarligen inle komma ifråga. Över huvud taget bör partenha rätt tUl ersättning endast om utläggen avsett betydande belopp och tidenmellan ulläggen och domen varit tämligen lång. Ersättningen bör vidare inte uträknasi detalj utan bestämmas lUl ett skäligt belopp, gärna med utgångspunkt i enräntesats för vilken givits vissa riktlinjer. Parten får då möjlighet attframställa etl beloppsmässigt beslämt yrkande med angivande av hur detlaberäknals. Förslagetär välmotiverat och tiUstyrks. Del kan dock övervägas om inle en beloppsgränsom förslagsvis högst skall tillämpas så alt rättegångskostnaderupp till detla belopp alltid skall vara fria från ränla. Beräkning av ränta påmindre belopp medför kostnader som inte står i proportion lill värdet avarbetsinsatsen. Atten höjning av räntan på rättegångskostnader inte kommii tidigare understrykerden konservatism som ibland känneiecknar lagsflfiningsarbe-tet. Med sammamoflvering som under avsnitt 2 förordas dock en enhetlig räntesats för allakategorier av gäldenärer. Omriksdagen fattar beslut om föreslagna ändringar och reglema skallträda i kraft blir omställningstiden en ä . , , ,, och Deföreslagna ändringarna föreslås träda i kraft . Även sådanafordringar som, p. g. a. avtal eUer eljest, löper med dröjsmålssränta föreslåsbli föremål för de nya reglernas tillämplighet. Vi vill här framhålla följande. Enriksdagsbehandling av en evenluell proposifion i anledning av betänkandet kantidigast ske . Antages förslagen om en tvingande reglering ochen maximering av räntefoten ges näringsidkama, med den föreslagnaikraftträdandelidpunklen, icke rimlig tid alt anpassa sina mtiner tUl deändrade förhållandena. I många fall måste beflnfligt fordringsbestånd gåsigenom och uppdelas i konsument- och övriga fordringar. Beträffande sådana fordringarsom redan löper med dröjsmålsränta måste en omedelbar anpassning till de nyabeslämmelsema ske. Näringsidkare med datoriserad reskontraföring måste ändrasina system. Tillgång på härför kompetent personal är begränsad och personernaifråga engageras ofta en lång fld i förväg. Elt ikraftträdande bör enligt vårmening därför inte ske tidigare än från lagens antagande. Vitfrågasätter vidare det principiellt riktiga i att sådan dröjsmålsränta skallomfattas som lill följd av avtal redan löper. harhämtöver för egen del anfört: Omförslagel - mot allt förnuft ändå skulle komma att genomföras, får det i vartfall inte göras retroaktivt och påverka avtal där annan dröjsmålsränta redan äravtalad. Inom trähusbranschen finns ålskilliga avtal som är både etl och två årgamla. En ensidig ändring av innehållet i dessa avtal skulle helt förtyckarisk- och ansvarsfördelningen partema emeUan. I betänkandetanförs (sid 200) att det kan vara befogat - t ex med hänsyn till leveranser av elektrisk ström - med en viss omställningslid innan lagen träder i kraft. Därför föreslås att den nya räntelagen träder i kraft den 1juli II 1986/87. Som förat anförts skullekonsekvenserna för eleveranlörerna av den Prop. 1986/87:72 föreslagna lagenbli omfattande och synnerligen besvärliga. Den föreslagna omstäUningstiden ärdärför hell otillräcklig och ikraftträdandet måste i vart fall för vårbransch senareläggas i förhållande till utredningens förslag. Ibelänkandet föreslås alt dröjsmålsränta för bl a konsumentkrediter sänks redanvid lagens ikraftträdande. Av beiänkandei framgår inle hur KFM påverkas. Om medförslaget avses att redan utdömda och vid ikraftträdandet utdömda räntor skallsättas ned från den dag då lagen träder i kraft, innebär detta ett stortmerarbeie för KFM. För det första måste vid det föreslagna ikraftträdandet den1 alla hos KFM anhängiga enskUda mål undergå en prövning humvida deavser etl privatpersons-/konsument-förhållande och om så är fallelomregislreras i beträffande ändrad ränteberäkning från nämnda dag. Dessulommåste KFM under en över-gängslid för vaoe anhängiggjort enskik mål göra enprövning beträffande löpande räntor som dömts ut före ikraftträdandet.Övergångstiden blir i princip Uka lång som gällande preskriptionsfld förkonsuméntkrediler. Även i denna del är det nödvändigt alt undvikaresurskrävande konsekvenser av förslaget för KFM. En begränsning av lagensretroaktiva verkan på verkställighetssladiel måsle därför tas med iövergångsbestämmelsema. Ibelänkandet föreslås att dröjsmålsräntan för konsuméntkrediler sänks redan vidlagens ikraftträdande. Inte heller här slår del klart hur de exekutivamyndigheterna påverkas. Om med förslaget avses att även redan utdömdaränteanspråk skall sättas ned från lagens ikraftträdandedag innebär detla ettstort merarbete för de exekufiva myndighetema. För det första måsie allaanhängiga enskilda mål per undergå en prövning huruvida de avser eltkonsumentförhållande och om så är fallet omregislreras i beträffande ändradränteberäkning från nämnda dag. För det andra måste kronofogdemyndighelernaunder en övergånstid för varie anhängiggjort enskilt mål göra samma prövningbeträffande ränleanspråk som dömts ut före ikraftträdandet. Övergångstidenblir i princip densamma som gällande preskripflonsfld för konsuméntkrediler.Även i denna del är det nödvändigt att undvika resurskrävande konsekvenser avförslagel för kronofogdemyndighetema. En begränsning av lagens retroaktivaverkan på verkställighetssladiel måsle därför tas med i övergångsbestämmelserna. Förslagetinnebär alt lagändringarna skall träda i krafl (med den moflveringen att "viss omslällningslid" kan behövas; detta sett urper spektivet all frågan kan väntas komma upp i ). Omförslaget genomförs - oavsett om det blir 8607-01 eller vid senare Prop.1986/87:72 flltfäUe, måste över : Samfliga kreditkunder få stalusmarkering (privatperson eller ej). En stor del av näringslivetsreskonlror är datoriserade och lagförslagel innebär att man måste göra omprogrammen, vilkel medför kostnader flll miljardbelopp och också avsevärdasvårigheler. Brislen på flllgång på kompetent dalapersonal är påfallande. Attfå arbetet utfört flll en viss dag möter problem. En orimlig tanke är attföretagen skall böoa förbereda dessa ingrepp i sina syslem innan riksdagenanlagil lagen. En omställningstid efter beslutet behövs . Samtliga pågående betalningsdröjsmål hos privat personer, oavsett omärendet ligger kvar i den egna reskontran eller är föremål för inkasso,anpassas tUl de nya reglema. Beiräffandeden föreslagna ikraftträdandetiden måste vi med skärpa framhålla atl omförslagel trols allt skulle genomföras, della kräver en avsevärdförberedelsetid för att kunna företa omfallande dataprogramomläggningar,utformning av blanketter, utbildning av personal m m. Ikraftlrädandel bör skefidigasl elt år efter riksdagsbeslutel. Med hänsyn lill de slora kostnader somär förenade med en omläggning, kan förberedelsearbelet nämligen inte påbörjasförtän fattal sitl beslut. Denya särskilda beslämmelsema i 811 §§ har försetts med inledande rabrik. Förökad tydlighet och konsekvens bör därför också lagens första sju paragraferföregås av en molsvarande rubrik, t ex "Allmänna beslämmelser". Dei förslagel använda begreppen privatperson, konsument och näringsidkare böråtminstone i motiven tiU en kommande lagstiftning närmare preciseras. Särskiltgäller detta begreppet privatperson. Konsument och näringsidkare finns ju itidigare lagstifning, t ex konsumentköplagen och 16:9. Iförslagets 9 § anges, förutom andra villkor för lagrummets tillämpning, altgäldenären haft "skälig anledning att fllls vidare hålla inne betalningen".Detla rekvisit synes ha civilrältslig belydelse vida uiöver räntelagen och detär därför angeläget att innebörden får en utförligare redovisning. Avförslaget till 18 kap. 8 § iredje stycket RB sammanställt med förslaget flll 18 kap. 14 § RBframgår inte klart om avsikten är alt domstolarna 163 liksom hitfllls - skaU idomslutet skriva ut alt ränta skall utgå på rätte- Prop. 1986/87:72gångskoslnaderna. Förslaget kan tolkas så att ränta utgår även om del inte ståri domslutet. Enligt vår mening bör det av lagtexten framgå att domstolenuttryckligen skall döma ut räntan. Iandra stycket första meningen sägs atl lagen "gäller i den mån ej annal är... föreskrivet". Förslaget motsvarar ordagrant 1 § andra meningen i dennuvarande räntelagen. Samma formulering finns i bl a 1 § preskriptionslagen(1981:130) och 4 § förslaget tiU ny köplag (NU 1984:5). Samfundet vUI här sätta i fråga om ifrågavarande formulering - ehuminte ovanlig - är lämplig. De föreskrifter som kan åsidosätta räntelagen måstekvalificeras, och enligt samfundets uppfattning kan det inle bli fråga om annatän föreskrifter i lag. Den föreslagna regleringen kan lolkas som ett mandat förregeringen eller kanske ett ämbetsverk alt utfärda föreskrifter. Detta kaninte ha varil avsikten med stadgandet. Samfundet vUl därför föreslå denskrivningen att lagen sägs gälla i den mån annat ej är föreskrivet i lag. Omen differentierad dröjsmålsränta införs har samfundet inte någon invändningmol den föreslagna avgränsningen, dvs. alt hög dröjsmålsränta ulgår endasl närgäldenären är näringsidkare (beiräffande del fallet alt borgenären är privatperson,se dock A.3 ovan avsnitt 2). Inte heller har samfundet någon principiellinvändning mol begreppet privatperson som kontradiktorisk motsats tillnäringsidkare, dock att tUlägget "i egenskap av konsument ellereljest" synes överflödigt. EmeUertid är det enligt samfundets meninglämpligt att om möjligt undvika atl ett och samma begrepp får olika belydelse iolika sammanhang. Det bör därför genom motivuttalande klargöras att ordet"näringsidkare" anses ha samma innebörd i den föreslagna lagen som it ex I § marknadsföringslagen (1976:1418), och atl den som inle ärnäringsidkare är privatperson. Härigenom kan undvikas vissatolkningssvårigheter som annars skuUe uppstå, l.ex. humvida en privatpersonsdödsbo är att anse som en privatperson. Den lagtekniskakontmktionen att genom 6 § och 8 § ange räntans höjd i olika situationer är svåröverskådlig och svårläst. Lämpligt vore att i 6 § hänvisa tiU 8 §.