prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — En av utredningenssakkunniga anser att bestämmelsen bör avskaffas under anförande att det ärtveksamt om bestämmelsen är förenlig med ochFN-konventionen (se betänkandet s. 203). Remissinstanserna:Nästan alla som har uttalat sig i frågan stöder förslaget om att behållanuvarande regel. Skälenför mitt förslag: När det gäller de grövsta typema av brott finns enligtgällande rätt en särskild regel om häktning. Är straffminimum för brottetfängelse skall enligt 24 kap. 1 § tredje stycket RB häktning ske, omdet inte är uppenbart att anledning härtill saknas. Regeln innebär således enpresumtion för häktning. Till skillnad från vad som gäller enligt huvudregeln iparagrafens första stycke krävs alltså vid de grövsta brotten att det skallvara uppenbart att ingen av de särskilda häktningsförutsättningarna föreliggerför att den misstänkte skall undgå häktning. Regelngmndar sig i första hand på det faktum att det finns anledningatt räkna med risk för i vart fall flykt eller kollusion vid sådana brott. Iförarbetena till bestämmelsen nämndes emellertid också att den ger möjlighettill häktning vid mycket grova brott, då det skulle vara stötande förallmänheten om gämingsmannen lämnades på fri fot, även om något direkt stöd förnågot av häktningsskälen inte visats. Detkan nämnas att före ikraftträdandet av RB häktning var obligatorisk i Sverigevid svära brott. Lagstiftningen i många andra europeiska länder innehålleralltjämt regler om obligatorisk häktning vid svära brott. Häktningsmöjlighetenknyts då antingen direkt till ett brott eller till en typ av brott. Detbmkar anföras åtskilliga argument för en ordning med obligatorisk häktning vidsvåra brott. Utöver de motiv som jag redogjorde för i fråga om den svenskapresumtionsregdn kan nämnas hänsynen till allmänpreventionen. En omedelbarreaktion på mycket allvarliga brott anses sålunda vara avskräckande. Ocksåhänsyn till den misstänkte själv sägs i vissa fall tala för häktning vid såallvarliga brott som det här är fråga om. I de allra allvarligaste fallen kandet t. o. m. tänkas att den misstänkte har ett akut behov av skydd mot enuppretad allmänhet. Utredningenhar undersökt om den svenska presumtionsregdn är förenlig med Sverigeskonventionsåtaganden och kommit fram till att så är fallet. Om man enbart utgårfrån själva ordalydelsen i förefaller det som om det för atthäktning skall få ske skall föreligga antingen misstanke om brott eller någonav häktningsgmnderna flykt- eller recidivfara. Det har emellertid ifrågasatts(se H. Dandius, Mänskliga rättigheter, 3 uppl., s. 91 f), om inte bestämmelsen,trots ordalydelsen, måste anses kräva att det skall föreligga både misstanke ombrott och 3 1986/87. antingenflykt- eller recidivfara. Kollusionsfara nämns för övrigt inte ikonventionstexten vid sidan av flykt- och recidivfara. Vidare har utredningenpekat på en av antagenrekommendation R(80), som torde innebära att obligatoriska häktningsregler ivissa undantagsfall kan accepteras. När det gällerFN-konventionen torde denna enligt utredningen innebära förbud motobligatoriska häktningsregler genom regeln i art. 9 (3) som säger att "detej skall vara en allmän regel att personer som avvaktar rättegång hålls iförvar." För egen del vill jagförst konstatera att en presumtionsregd av svensk modell inte kan likställasmed en regel om obligatorisk häktning. Gmnden för den svenska regeln är att vidmycket grova brott fara för flykt, kollusion eller fortsatt brottsligverksamhet som regel föreligger. Regeln kan därför ses i huvudsak som enpraktisk handlingsregel för domstolarna, genom vilken rätten utan närmareundersökningar kan utgå från att häktningsskäl föreligger, så länge inte annatframgår av utredningen. innebär regeln en skyldighet för rätten att ivarje enskilt fall pröva om fömtsättningar för häktning föreligger Gfr NJA 1985s. Är det uppenbart att det inte finns något särskilt häktningsskäl, t.ex. pä grund av att den misstänkte är intagen i kriminalvårdsanstalt ellersvårt sjuk, skall häktning inte ske. Mot den nu angivna bakgrunden instämmerjag i utredningens slutsats att presumtionsregdn inte kan anses stå i strid medde internationella traktater som har anslutit sig till. Med denutgångspunkten, och eftersom regelns tillämpning knappast synes ha medförtnågra problem från räftssäkerhetssynpunkt, ansluter jag mig till utredningensoch remissopinionens uppfaUning att regeln bör finnas kvar i sak oförändrad. 2.3 Förfarandet vid prövning av frågor om häktning m. m. Mittförslag: Kortare frister införs för prövning av de straffprocessuellafrihetsberövandena. får förflyta från det faktiskafrihetsberövandet till dess att den misstänkte ställs inför domstol förprövning av häktningsfrågan. Prövningen skall dock alltid ske så snabbt sommöjligt, och maximifristen får utnyttjas endast om det behövs med hänsyn tillutredningen. Vid beräkning avfristerna skall , och helgdagar likställas med vanligaarbetsdagar. Utredningsförslaget:Överensstämmer i princip med mitt förslag (se betänkandet s. 143-149). Remissinstanserna:Samtliga lämnar utan erinran att de svenska reglerna anpassas tillEuropakonventionen. Skälenför mitt förslag: Denuvarande fristerna enligt 24 kap. RB för prövning av frihetsberövanden iinledningsstadiet av en fömndersökning innebär bl. a. följande. Omdet förekommer skäl att anhålla någon på grund av misstanke om Prop.1986/87:112 brott men beslut om anhållande inte utan fara kan avvaktas, får enpolisman gripa den misstänkte. Var och en har också rätt att gripa den sombegått brott, om denne anträffas på bar gärning eller flyende fot och brottetär av viss svårhetsgrad. Detsamma gäller den som är efterlyst för brott (7 §första och andra styckena). Ett gripande genom polisens försorg kan ocksåförekomma som s. k. skrivbordsgripande. Det innebär att ett beslut om gripandefattas av förhörsledaren genom att en person som redan finns hos polisen, t.ex. efter frivillig inställelse eller efter hämtning till förhör, förklarasgripen. Ett gripande kan också utgöra verkställighet av ett redan fattat beslutnär någon har anhållits eller häktats i sin frånvaro (6 §). Ettgripande skall skyndsamt anmälas till åklagaren, som har att efter förhör, dets. k. anhållningsförhöret, besluta om den gripne skall anhållaseller friges (7 § tredje stycket och 8 §). Anhållningsförhöret får pååklagarens uppdrag hållas av en polisman (8 §). Någon bestämd tidsfrist för näranhållningsförhöret senast skall genomföras är inte utsatt. Av lagtextenframgår endast att den misstänkte så snart det kan ske skall inställas för förhör(8 §). Näråklagaren har beslutat att anhålla någon börjar däremot en frist att löpa. Ominte den anhållne friges skall åklagaren enligt huvudregeln senast dagen efteranhållandet göra en framställning hos domstolen om att den misstänkte skallhäktas. Var den misstänkte inte närvarande när beslutet om anhållandemeddelades, skall åklagaren, sedan beslutet verkställts, avge framställningensenast dagen efter att den anhållne inställdes för förhör. Behövs detytterligare utredning för prövningen av häktningsfrågan får åklagaren dröja medframställningen utöver vad som följer av det nu sagda. Häktningsframställningskall dock avges så snart det kan ske och senast på femte dagen efteranhållandet eller anhållningsförhöret (12 §). Närhäktningsframställningen har kommit in till domstolen, vilket ibland, närframställningen måste skickas med posten, inträffar dagen efter det attåklagaren avgav den, börjar en ny frist att löpa. Häktningsförhandling skallhållas så snart det kan ske och som regel senast fiärde dagen efter det atthäktningsframställningen har kommit in (13 §). Pågrund av polisens skyldighet att skyndsamt anmäla ett gripande till åklagarenoch kravet på ett snabbt beslut i anhållningsfrågan, kommer fristen föråklagarens häktningsframställning att i allmänhet räknas förgripandet eller dagen därefter. I vissa fall, t. ex. när den misstänkte måstetransporteras från orten där han gripits till orten där brottet har begåttseller när han varit så påverkad av alkohol eller narkotika vid gripandet a«anhållningsförhöret inte har kunnat hållas , kan anhållningsbeslutetbli försenat och äga mm kanske efter frihetsberövandet. I sädanafall förskjuts åklagarens frist för häktningsframställningen i motsvarandemån. Avden redogörelse jag nu har lämnat framgår att de nuvarande reglema om frister kan medföra att tiden mellan det faktiska frihetsberövandet och häktningsförhandlingen kan komma att uppgå till mer än de som fömtsätts i lagen. Det är emellertid sällsynt att man utnyttjar dessa och ännu ovanligare att man går över den gränsen. undersökningar visar attuppåt två tredjedelar av häktningsframställning- Prop. 1986/87:112 arnaprövats av domstolen inom efter frihetsberövandet. Fristreglernamåste självfallet ses i sitt sammanhang inom hela det regelsystem som gäller ifråga om frihetsberövande i samband med utredning av brott. Ett av syftena medvåra relativt generösa anhållningstider är att möjliggöra för polis och åklagareatt åstadkomma en så fullständig utredning som möjligt fillhäktningsförhandlingen för att huvudförhandlingen vid domstolen skall kunnagenomföras snabbt och koncentrerat. På så sätt kan den totala tiden undervilken en misstänkt person hålls frihets-berövad i avvaktan på rättegång ochlagakraftägande dom hållas nere. Och genom att anhällningsbesluten alltid skallfattas av åklagare är det sörjt för att en kompetent juridisk instans snabbtprövar det inledande frihetsberövandet. Ävenom man sålunda med fog kan hävda att nuvarande regler motsvarar högtställda krav på rättssäkerhet, bör nu som jag tidigare nämnde - en anpassningske till den praxis som utvecklats vid tolkningen av . har anfört kan detta ske antingen genom ändringar iförutsättningarna för åklagarprövning av frihetsberövanden eller genomnedkortning av fristema för domstolsprövningen. Jagdelar utredningens åsikt att det är bättre att behålla ett system meddomstolsprövning av frihetsberövanden, men med en nedkortning av de frister somgäller , än att tillskapa ett system med fristående åklagare som - närmastsom ett slags förundersökningsdomare enligt kontinental förebild skulle prövafrågan om frihetsberövande. Det sistnämnda alternativet kräver stora ingrepp iåklagarväsendets stmktur och organisation, bl. a. för att uppnå att det alltidfinns fristående åklagare till hands som uppfyller konventionens i praxisutvecklade kriterier för en med domsmakt beklädd ämbetsman. Som utredningenanför ter sig den lösningen alhför kostsam. Den nuvarande uppdelningen avbeslutsbefogenheterna har vidare i allt väsentligt visat sig fungera väl ipraktiska hänseenden, som den ger goda garantier för en rättssakerprövning. Mot den bakgmnden har jag liksom utredningen stannat för att intelåta en anpassning till leda till något ingrepp ikompetensfördelningen när det gäller prövningen av straffprocessuellafrihetsberövanden. Vårt system, där åklagaren gör den första prövningen avlagligheten av ett frihetsberövande och beslutar om den misstänkte skallbegäras häktad eller friges, medan det ankommer på domstolen att sedermerapröva häktningsfrågan, bör alltså behållas. Meddetta ställningstagande återstår bara alternativet att förkorta fris terna för domstolsprövningen. I diskussionen i den frågan framkastas ibland tanken att ett gripande eller ett anhållande alltid bör prövas av domstol . I många länders lagstiftning krävs att häktnings frågan prövas av en domare inom 24 eller efter gripandet. Att en sådan ordning är möjlig sammanhänger med att bl. a. de organisatoriska fömtsättningama i dessa länder är annoriunda än i . Att ha en kort anhållningsfrist får emellertid inte bli ett självändamål. Det måste också finnas rimliga möjligheter för polis och åklagare att ta fram tillräcklig utredning för domstolens prövning. Jag har därför svårt att se några sakliga 36 fördelar med en så kortanhållningsfrist som sagts. Resultatet skulle Prop. 1986/87:112 mångagånger bli att domstolen trots betydande utredningsinsatser från polisens sidavore tvungen att pröva häktningsfrågan på ett alltför magert utredningsmaterialoch ibland då häkta personer som inte skulle blivit häktade om polis och åklagarehaft någon tid på sig för sina utredningar. Därmedär inte sagt att det inte finns fall som kan underställas domstolens prövningredan inom något eller från frihetsberövandet. Jag tänker då t.ex. på fall där den misstänkte gripits på bar gärning eller erkäntbrottet. Enligt min mening sker - som utredningen också har varit inne på - enanpassning till den praxis som utbildats i anslutning till Europakonventionenbäst på det sättet att man inför regler som garanterar att prövningen avfrihetsberövandena äger rum så snart som det är möjligt med hänsyn tillutredningen i målet, men att man skapar utrymme för att vänta medprövningen upp till den frist som godtagits i konventionsorganens praxis - fyradagar efter frihetsberövandet - om det är nödvändigt av utredningsskäl.Däremot bör den omständigheten att veckoslut och infaller under fristeni princip inte få föranleda att prövningen förskjuts. Motden nu angivna bakgrunden bör reglema i 24 kap. RB utformas så att åklagaren,sedan han beslutat anhålla en gripen person, som regel skall görahäktningsframställställning till rätten som anhållandet har sketteller dagen därefter. Han bör dock ha möjlighet att vänta med framställningentill tredje dagen efter anhållandet, om det är påkallat av utredningsskäl.Domstolen, å sin sida, bör ha en principiell skyldighet att hållahäktningsförhandling som häktningsframställningen görs eller senastdagen efter. Även för domstolens del kan dock omständigheterna undantagsvisföranleda att fristen måste överskridas. Som gemensam fömtsättning för allafall bör dock gälla att häktningsförhandling aldrig får hållas senare än fyradagar efter det faktiska frihetsberövandet. Något behov av en möjlighet attöverskrida fyradagarsfristen vid exceptionella omständigheter torde i praktikeninte föreligga; i det sammanhanget bör uppmärksammas möjligheten till häktningpå en lägre misstankegrad i vissa fall (jfr avsnitt 2.3.6). Jag återkommer ispecialmotiveringen (24 kap. 12 och 13 §§ RB) närmare till frågorna om hurfristerna skall beräknas och i vilka fall den normala fristen får överskridas.Jag återkommer strax också till frågan om utgångspunkten för fristberäkningen ivissa fall. Fleraremissinstanser har pekat på att en absolut tidsfrist för domstolens del efter frihetsberövandet kan medföra praktiska svårighe ter för domstolen i vissa speciella fall, nämligen när anhållandet skett först dagen efter det faktiska frihetsberövandet som åklagaren nödgats utnyttja hela den frist som han enligt förslaget har till sitt förfogande. Om häktningsframställningen görs sent på fristens sista dag kan det vara myc ket svårt för domstolen att hålla häktningsförhandlingen inom den stipule rade tiden. En häktningsframställning som skett efter tjänstetidens slut en vanlig arbetsdag, skall i domstolen normalt inte behöva åtgärdas . Det bör åligga åklagaren att, om behov av domstolsprövning efter tjänstetidens slut undantagsvis skulle uppkomma, anmäla detta för rätten. Åklagaren bör givetvis även kunna avisera att han ännu inte 37 hunnit ta ställning tillbehovet av domstolsprövning, men att behov kan Prop. 1986/87:112 uppkommaunder kommande kväll. Behövliga bestämmelser i dessa hänseenden kan meddelas iförordning. Ilikhet med utredningen anser jag att de frister som jag berört i detta avsnittav praktiska skäl bör räknas i kalenderdygn/rå« , och inte från och med, dagenför frihetsberövandet. k. söndagsregeln enligt lagen (1930:137) om beräkning av lagstadgad tidgäller för frister också beträffande anhållna och häktade.Regeln innebär att om en åtgärd, t. ex. avlätande av häktningsframställning,skulle ha företagits , söndag eller annan helgdag, får åtgärden vidtasnästa vardag. Som jag har nämnt bör med den nya ordningen prövningenav frågor om frihetsberövanden ske oberoende av om det är fråga om vanligaarbetsdagar eller ej. I den tid inom vilken en häktningsförhandling skallhållas måste sålunda räknas in de dagar som inte räknas enligtsöndagsregeln. Man måste därför skapa fömtsättningar för att häktningsfrågorskall kunna prövas vid domstolarna under veckoslut och . Ett slopande avsöndagsregeln får givetvis också konsekvenser för t. ex. åklagarensberedskapstjänstgöring. Jag återkommer till de organisatoriska frågorna iavsnitt 2.6. Omman skapar ett system med en mycket kort frist för att hålla enhäktningsförhandling där fristen räknas från tidpunkten för det faktiskafrihetsberövandet, är det, som utredningen har framhållit, viktigt att detillämpande myndigheterna utan svårighet kan fastställa denna tidpunkt. I deflesta fall kan utgångspunkten för fristberäkningen lätt fastställas. Vid ett gripandesom beslutas och verkställs av en polisman kommer fristen att räknas från dentidpunkt dä den misstänkte rent fysiskt har omhändertagits. Detsamma gälleräven vid verkställande av ett anhållningsbeslut som fattats i den misstänktesfrånvaro. Isamband med vissa ingripanden kan emellertid uppstå tveksamhet om den rättafristberäkningen. Jag tänker på sådana situationer där ett gripande harföregåtts av att den misstänkte har hämtats, medtagits eller kvarhål-lits förförhör enligt reglerna i 23 kap. 7-9 §§ RB eller då den misstänkte urspmngligenomhändertagits på gmnd av bemsning enligt lagen (1976:511) om omhändertagandeav bemsade personer m.m. (LOB) eller enligt 13 § andra stycket polislagen(1984:387) och det för omhändertagandet uppkommit misstanke ombrott för vilket fömtsättningar för gripande enligt 24 kap. RB föreliggereller det framkommer att den misstänkte är anhållen i sin frånvaro. Beträffandede först nämnda fallen har dessa enligt min mening inte karaktären av frihetsberövande i den mening som avses i art. 5 (1) (c) i . De gmndläggande förutsättningama för ett frihets berövande enligt art. 5 (1) (c) är att det föreligger ett syfte att ställa den frihetsberövade inför domstol och att han är skäligen misstänkt för brott. När det gäller en person som medtagits eller hämtats till förhör eller, som efter att ha inställts, kvarhållits , föreligger inte 38 Sädana tvångsåtgärder kan därför inte jämställas Prop. 1986/87:112med de frihetsberövanden som avses i art 5 (1) (c). Jag finner inte helleranledning att av andra skäl jämställa dessa tvångsåtgärder med ett gripande.Slutsatsen blir att fristberäkningen i dessa fall liksom skall ske medutgångspunkt från den tidpunkt då åtgärden övergår i ett straffprocessuelltgripande. Närdet gäller ett sådant gripande för brott som har föregåtts av ettomhändertagande enligt LOB eller 13 § andra stycket polislagen anser jag avskäl som sagts inte heller att det möter några hinder att räkna fristen frånden tidpunkt då omhändertagandet övergår i ett gripande enligt RB. Enligt såväl18 § polislagen som 9 § LOB har gripande enligt 24 kap. RB dessutom företräde,dvs. har någon omhändertagits enligt bestämmelserna i 13 § andra stycketpolislagen eller LOB och grips han enligt är detgripandet som gäller. Gällande bestämmelser på området bör därför behållas. Enligtförarbetena till polislagen löper sextimmarsfristen för ett omhändertagandevid ordningsstörning frän den tidpunkt då den misstänkte tas om hand av t. ex.en ordningsvakt, och inte exempelvis från den tidpunkt dä den omhändertagneöverlämnas till polis (prop. 1983/84:111 s. 110). En motsvarande svårighet attbestämma utgångspunkten för fristberäkningen uppkommer i de fall då en enskildperson har gripit någon enligt 24 kap. 7 § andra stycket RB (s. k.envarsgripande). För sädana gripanden är föreskrivet att ett överlämnande tillnärmaste polisman skall ske skyndsamt efter gripandet. Av praktiska skäl börtidsfristen i dessa fall kunna räknas från den tidpunkt då den misstänkteöverlämnas till en polisman. Enannan situation vid vilken det kan uppstå svårigheter att bestämmautgångspunkten för fristberäkningen gäller frihetsberövanden i samband medutlämning för brott till . En begäran att någon skall utlämnas tillSverige för lagföring har ofta föregåtts av en efterlysning och ett gripande iden främmande staten. Utlämningsframställningen gmndas i allmänhet på etthäktningsbeslut av en svensk domstol, som regel fattat i den misstänktesfrånvaro. Det krävs därför med hänsyn till reglerna i art. 5 (3) att denutlämnade ställs inför en svensk häktningsdomare. Tidsfristen för dennaförhandling kan inte gärna bestämmas med hänsyn till tidpunkten för detfaktiska frihetsberövande som har föregått utlämningen. Av praktiska skäl kantidsfristen knappast heller räknas från det en svensk myndighetsperson övertaransvaret för den frihetsberövade. Jag anser i stället att tidsfristen i dessa fallbör räknas från det att hindret för den misstänktes närvaro vid rätten harupphört, vilket i praktiken innebär att tidsfristen räknas från den tidpunkt dåden misstänkte anländer till . Ytterligareen situation som bör uppmärksammas vid fristberäkningen gäller frihetsberövanden ombord på svenskt fartyg. Enligt 178 § sjölagen (1891:35 s. 1) och 54 § sjömanslagen (1973:282) får befälhavaren, om han finner det nödvändigt, hälla en passagerare eller en - som miss tänks för brott för vilket kan följa fängelse i minst ett är - i förvar ombord tills den misstänkte kan överlämnas till svensk utlandsmyndighet eller till polismyndighet i . Enligt min mening bör även i denna situation 39 tidsfristen för eneventuell häktningsförhandling kunna räknas frän det att hindret för denmisstänktes närvaro i rätten upphört, dvs. från den tidpunkt då den misstänkteanländer till . Motsvarande gäller i fråga om befälhavare på luftfartyg. En ordning där man harolika utgångspunkter för fristberäkningen ställer stora krav på att demyndigheter som hanterar de olika instituten gör klart för sig vilken typ avomhändertagande som föreligger och att de tidpunkter som är av intressenoggrant dokumenteras. Mitt förslag:Fommreglema i 19 kap. RB ändras så att det blir möjligt för andra tingsrätterän sådana där åtal för brottet kan väckas att, om särskilda skäl föreligger, taupp frågan om häktning. Utredningsförslaget:Utredningens förslag överensstämmer i princip med mitt förslag med undantag föratt något krav på att särskilda skäl skall föreligga inte uppställs (sebetänkandet s. 151 152). Remissinstanserna:Utredningsförslaget har föranlett yttranden främst från åklagarhåll. Enmajoritet av dem som har yttrat sig tillstyrker utredningsförslaget underfömtsättning att man behåller nuvarande fommregd som huvudregel. Många pekarockså på nödvändigheten av att åklagarens behörighet utvidgas. Många kritiskaröster mot förslaget har avgivits från åklagarhåll. De anser att förslaget harövervägande nackdelar. Att bedriva fömndersökning inom annat åklagar- ochpoUsdistrikt än det där målet fortsättningsvis skall handläggas sägs leda tilldels sämre kvalitet på utredningen, dels merarbete för såväl åklagare sompolis. Detta beror på att informationen måste överföras mellanbefattningshavarna på de skilda orterna eller på att åklagare och polis frånutredningsorten måste bege sig till gripandeorten. Skälenför mitt förslag: Gällande fommregel (19 kap. 12 § RB) innebär att enhäktningsförhandling skall hållas inför en tingsrätt vid vilken åtal förbrottet kan väckas, dvs. i allmänhet tingsrätten på gämingsorten eller den ortdär den misstänkte mera varaktigt uppehåller sig. Ivissa av de fall, där enligt nuvarande regler förhållandevis förflyterfrån gripandet till dess häktningsförhandlingen har kommit till stånd, hardröjsmålet sin gmnd i att den misstänkte, som kanske varit anhållen i sinfrånvaro, har anträffats i ett annat polisdistrikt än det inom vilket brottetutreds. Frågan om anhållande prövas då ofta först sedan den misstänkte hartransporterats till utredningsorten och blivit förhörd där. Transporttidenräknas då inte in i den frist inom vilken häktningsframställningen skallavlåtas.