prop · GA032 · 1986-12-31 00:00:00 — Innan den intagne kan överförasfrån sjukhuset till ett behandlingshem måste med hänsyn till smittskyddetrimliga garantier ställas för att den planerade narkomanvården kommer tillstånd och att vården utformas så att den kan leda till att den intagne avhällersig från det riskbeteende som föranledde beslutet om intagning enligtsmittskyddslagen. En viktig förutsättning för attmissbrukarvården skall nå ett gott resultat, är att den kan genomföras i enpositiv anda. Jag anser det därför vara självklart, att en överföring till ettbehandlingshem för narkotikamissbrukare förutsätter att den intagne har givitsitt samtycke till detta. Vid vistelsen på behandlingshemmetär den intagne fortfarande formellt omhändertagen enligt smittskyddslagen ochintagen på sjukhuset. Detta innebär att han kan återföras till sjukhuset om haninte tar del av vården, utsätter annan för smittrisk eller ensidigt avbrytervården. Den som förestår behandlingshemmet förutsätts därför underrätta denansvarige läkaren på sjukhuset när en sådan händelse inträffar. som missbrukarenvistas pä behandlingshemmet bör självklart den ansvarige läkaren vid sjukhusetoch den som förestår behandlingshemmet samarbeta och ha så täta kontakter medvarandra som fallet kräver. När ändamålet med vistelsen på behandlingshemmethar uppfyllts, skall den ansvarige läkaren skriva ut den intagne enligt 21 §SmL, såvitt omständigheterna inte är sådana att det fortfarande finns grundadanledning befara att han skall sprida smitta. Mot bakgrund av vad jag här harsagt anser jag att det bör införas en möjlighet att överföra denarkotikamissbrukare som intagits på sjukhus enligl smittskyddslagen till vårdoch behandling för sitt missbruk inom annan institution. Bestämmelser häromkan lämpligen tas in i 16 § SmL. Som jag nämnde bör behandlingshemmen förnarkotikamissbrukare Prop. 1986/87:2 och de LVM-heni som även tar emot klientersom genomgår frivillig vård i första hand komma i fråga i dessa fall. Många avde här nämnda behandlingshemmen har lång erfarenhet av behandling av klienterfrån tvångsvård enligt LVM och LSPV samt av intagna från fängelse som harberetts möjlighet att avtjäna en del av verkställighetstiden enligt 34 § KvaL.Det finns således skäl att anta att behandlingshemmen är väl rustade för attta emot även de missbrukare som intagits på sjukhus enligt smittskyddslagen.Jag vill dock bestämt understryka atl smittskyddslagen under ingaomständigheter får användas som ett intagningsinstrument för t.ex.missbrukarvård enligt LVM. Vård enligt LVM skall beslutas i enlighet med de iden lagen angivna förutsättningarna. Detta gäller självklart också i de fallmissbrukaren är smittad med HTLV-III. Detta hindrar naturligtvis inte attsmittade missbrukare kan intas på sjukhus med stöd av smittskyddslagen. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomsocialdepartementet upprättats ett förslag till lag om ändring ismittskyddslagen (1968:231). Förslaget bör fogas till protokollet somunderbilaga 1.1. Förslaget till lag om ändring i smittskyddslagen(1968:231) 16 § Den som enligt 14 eller 15 § eller eljest förvenerisk sjukdom intagils på sjukhus får kvarhållas och ges nödvändig vård tilldess grundad anledning befara att han skall sprida smitta icke längreföreligger. Om den intagne är missbrukare avnarkotika får han, om han medger det, överföras tid en ochbehandling för sitt missbruk. Beslut om överföring fattas av den överläkareeller motsvarande läkare vid sjukhuset som ansvarar för den intagne. Vidvistelsen på institutionen anses intagningen på sjukhuset bestå. Första stycketgäller dock inte under sådan vistelse. Bestämmelserna i andra styckettillämpas endast om regeringen har föreskrivit det beträffande en vissvenerisk sjukdom. I de nya andra och tredje styckenages bestämmelser som gör det möjligt att ge en narkotikamissbrukare vård ochbehandling för sitt missbruk på en institution inom missbrukarvården under dentid missbrukaren är tvångsvis intagen på sjukhus enligt SmL. Principen att desom har tvångsomhändertagits enligt vissa lagar kan beredas vård ochbehandling på en annan institution än den där omhändertagandet har skett ärinte ny. I 34 § Kval finns bestämmelser om att den som har intagits ikriminalvårdsanstalt under vissa förutsättningar kan få vistas på t.ex.behandlingshem eller inom familjevård. 1 15 § LVM och i 19 § LSPV finnsbestämmelser av liknande innebörd. Bestämmelserna i detta stycke gäller endastde som miss- Prop. 1986/87:2 brukar narkotika, i första hand s.k.intravenösa narkotikamissbrukare. Något behov av att låta bestämmelsernaomfatta även alkoholmissbrukare har inte bedömts föreligga, främst med hänsyntill att alkoholmissbruket i sig inte innebär risk för smittspridning avHTLV-Ill. De vårdinstitutioner som i förstahand bör komma i fråga är dels de hem för vård eller boende som avses i 6 §socialtjänstförordningen (1981:750, förordningen omtryckt 1981:1226, ändrad.senast 1985:901) och som är inriktade på vård och behandling avnarkotikamissbrukare (behandlingshem för narkotikamissbrukare), dels de hem förmissbrukarvård som avses i 11 § LVM. Som har framhållits i den allmännamotiveringen får den intagne överföras till en om han själv accepterar det. Skälet till detta är självklart detförhållandet, att missbrukarvårdens möjligheter att nå framgång är större i defall den behandlade är positiv till vården och behandlingen samt inriktad påatt bryta sitt missbruk. Eftersom vården och behandlingenvid institutionen sker frivilligt har det inte satts någon gräns för hur längebehandlingen får pågå. Det förutsätts att vistelsen pågår så länge att syftetmed behandlingen kan uppnås. Innan beslut fattas om överföring av den intagnetill missbrukarvård bör han därför upplysas om hur man bedömer attbehandlingen kan behöva pågå. Det formella beslutet om överföringskall fattas av den överläkare eller motsvarande läkare vid sjukhuset somansvarar för den intagne. Att uppgiften lagts på denne läkare är naturligteftersom det är han som enligt 21 § SmL beslutar om utskrivning från sjukhusetav den intagne. Givetvis måste huvudmannen för sig beredd att ta emot den intagne innan ett beslut om överföring kanfattas. Ett beslut om överföring till enbehandlingsinstitution innebär inte att den intagne skrivs ut enligt 21 § SmL.I formellt hänseende innebär beslutet endast att den intagne under en del avden tid han är tvångsintagen enligt smittskyddslagen skall behandlas för sittmissbruk på en . Syftet med överföringen tillinstitutionen är att bereda den intagne adekvat vård för sitt missbruk i defall han själv önskar sådan vård. Detta innebär att föreskrifterna i 16 § SmLom kvarhållande och tvångsvård inte skall tillämpas vid vistelsen vidinstitutionen. Tillämpningen av dessa föreskrifter bör som varabegränsad till fall då tvångsingripande krävs för att få till stånd densjukhusvård som krävs från smittskyddssynpunkt. Om däremot den intagne avvikerfrån institutionen, bör dock föreskrifterna i 25 § SmL om handräckningtillämpas för att återföra honom till sjukhuset. Behovet av attöverföra någon som tvångsintagits på sjukhus enligt SmL har bedömts föreliggaendast vid den veneriska sjukdomen infektion av HTLV-III. Eftersom det ärregeringen som bestämmer på vilka sjukdomar som smittskyddslagen skalltillämpas, förutsätter bestämmelsen i detta stycke att regeringen fattar beslutom att bestämmelserna i andra stycket skall tillämpas på denna sjukdom. 18 § Om regeringen har föreskrivitdel beträffande en viss venerisk sjuk dom, är varje myndighet skyldig att på begäran av den läkare som utsetts enligt ' 2 §andra stycket lämna denne de uppgifter om en enskild person som läkaren . 1986/87:2 behöver för att kunna fullgöra sina åligganden enligt dennalag. Samma skyldighet har den som enskih bedriver hälso- och sjukvård. 1 paragrafen ges bestämmelser somsyftar till att underlätta smittskyddsläkarens verksamhet vad gäller arbetetmed att begränsa spridningen av HTLV-llI. Gällande sekretessbestämmelserinnebär att smittskyddsläkaren inte sällan har svårt att inhämta de uppgifterom enskilda som han behöver för att kunna fullgöra sina åligganden enligtsmittskyddslagen. De föreslagna bestämmelserna innebär en skyldighet förmyndigheter och privat verksam hälso- och sjukvårdspersonal att på begäranlämna smittskyddsläkaren de uppgifter som han behöver. Uppgiftsskyldighetenbryter den sekretess som gäller för t.ex. uppgifter hos hälso- och sjukvärdensamt . 1 den allmänna motiveringen harframhållits att skyldigheten att i här aktuella fall lämna uppgifter tillsmittskyddsläkaren bör begränsas till de fall som gäller den veneriskasjukdomen infektion av HTLV-III, I smittskyddslagen anges emellertid endast degrupper av sjukdomar på vilka lagen är tilllämplig. Det ankommer på regeringenatt bestämma vilka sjukdomar som skall hänföras till grupperna (4 § SmL). Iparagrafens första mening första led har därför intagits en bestämmelse somförutsätter att regeringen föreskriver att bestämmelserna i paragrafen skalltillämpas vid infektion av HTLV-III. I paragrafen har inte gjorts någonbegränsning i uppgiftsskyldigheten till en viss krets av myndigheter. Samtligamyndigheter som har uppgifter om enskilda som smittskyddsläkaren behöver i sinverksamhet omfattas således av uppgiftsskyldigheten. I praktiken tordeskyldigheten komma att beröra uppgifter hos främst myndigheter inom hälso- ochsjukvård samt socialtjänst. Men även hos myndigheter inom polisen,kriminalvården och försvaret kan sådana uppgifter finnas. Med hänsyn till detsärskilda förtroende som den kommunala familjerådgivningen bygger på, böruppgifter inhämtas från denna verksamhet endast då det är absolut nödvändigt.Också alla de som enskilt bedriver hälso- och sjukvård omfattas av skyldighetenatt lämna uppgift till smitlskyddsläkaren. Till hälso- och sjukvård räknas äventandvård, företagshälsovård och studerandehälsovård. Smittskyddsläkarens behov avuppgifter kan uppkomma i olika situa tioner. Om den som är smittad med HTLV-III inte följer de föreskrifter som den behandlande läkaren har meddelat honom för att hindra spridning av smitta, skall smittskyddsläkaren, om det behövs, anmana den smittade att följa föreskrifterna. Om det finns grundad anledning befara att han skall sprida smitta, skall smittskyddsläkaren anmana honom att låta inta sig på sjukhus (13 § SmL). Den behandlande läkarens skyldighet att göra anmälan till smittskyddsläkaren i dessa situationer framgår av 9 § SmK. I de fall smittskyddsläkaren får en sådan anmälan, kan han behöva inhämta uppgif ter om den smittade från olika håll. Han behöver t.ex. veta var den smittade befinner sig. När det gäller människor som inle följer meddelade föreskrif ter, måste man räkna med att dessa ofta tillhör de mindre väl socialt anpassa de i samhället. Inte sällan torde det här vara fråga om narkotikamissbrukare som kan vara svåra att nå. Självklart måste smittskyddsläkaren också få upp- -2 gift omvilka föreskrifter läkaren har meddelat den smittade och grunden för Prop.1986/87:2 dessa. Han kan också behöva la del av uppgifter i patientjournalen.För att kunna bedöma den smittades förutsättningar att följa meddeladeföreskrifter, kan smittskyddsläkaren behöva tillgång till uppgifter om hanssociala situation. Det kan gälla uppgifter om missbruk, ekonomi,familjeförhållanden, bostad etc. 1 de fall smittskyddsläkarenerhåller en anmälan enligt 9 § SmK får han uppgifter om den smittade av denanmälande läkaren. Det finns emeUertid även situationer då ett ingripande avsmittskyddsläkaren kan bli aktuellt, men som inte föregåtts av åtgärder av enbehandlande läkare. Enligt 13 § SmL skall smittskyddsläkaren vidta åtgärderbeträffande den som har anledning anta att han smittats av HTLV-llI, men somunderlåtit att uppsöka läkare för undersökning och behandling. vara den, alt polisen har underrättat smittskyddsläkaren om att manuppmärksammat att någon använt samma injektionsverktyg som en smittadnarkotikamissbrukare. I denna situation torde smittskyddsläkaren ha anledninganmana denna person att söka läkare för undersökning. Polisens kännedom ompersonen kan emellertid vara begränsad. Man känner kanske inte ens till namnetpå denne. I ett sådant läge är det nödvändigt för smittskyddsläkaren att, medledning av de uppgifter han erhållit om personen, söka skaffa de ytterligareuppgifter han behöver för vidare åtgärder. Ofta torde situationen vara sådan,att den ger ledning för var sådana uppgifter kan inhämtas. Av paragrafen framgår attskyldigheten att lämna uppgifter till smittskyddsläkaren föreligger endast dådenne begär att uppgifterna skall lämnas ul. Vidare är smittskyddsläkarens rättatt begära uppgifter begränsad till en enskild person. Som framgått av vad somtidigare har sagts, innebär detta dock inte att smittskyddsläkaren ärförhindrad att efterfråga uppgifter också i de fall han inte känner tillpersonens identitet. 25 § skall lämna handräckning på begäran av mUjö- ochhälsoskyddsnämnd, om någon åsidosätter vad som åligger honom enligt 6 § eller 7§ första stycket, på begäran av miljö- och hälsoskyddsnämndom den ål vilken nämnden uppdragit att verkställa smittrening vägras tillträdetill utrymme där smittrening skall ske, på begäran av länsstyrelse ellerläkare som utsetts enligt 2 § andra stycket för verkställande av beslut enligt14 eller 15 §, på begäran av läkare som utsettsenligt 2 § andra stycket eller av överläkare eller motsvarande läkare vidsjukvårdsanstalt om någon som enligt 8 eller 16 § får kvarhållas påsjukvårdsanslalt avviker från denna, på begäran av överläkaren ellermotsvarande läkare vid sjukhuset om någon som enligt 16 § andra stycket haröverförts för vård och behandhng för narkotikamissbruk skall återföras tillsjukhuset. Av bestämmelsen i 16 § andrastycket sista meningen framgår, att bestämmelserna i första stycket sammaparagraf om kvarhållande och tvångsvård inte skall tillämpas då den intagnevistas på en . Den intagne skall dock kunnaåterföras till sjukhuset om han avviker r* 1986/87. För detta ändamål kan handräckning behövas. En komp- Prop.1986/87:2 letterande bestämmelse om detta har tagits in i denna paragraf. 28 § Om regeringen har föreskrivitdet beträffande en viss venerisk sjukdom, skall den läkare som utsetts enligt2 § andra stycket underrätta berörd socialnämnd, polismyndighet ochskyddskonsulent om en anmaning enligt 13 § att följa de föreskrifter som enannan läkare har meddelat. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om vemanmaningen gäller och innebörden av meddelade föreskrifter. ,polismyndigheten eller skyddskonsulenten i sin verksamhet förhåUanden somtyder på au den anmanade inte följer föreskrifterna, skaU de anmäla detta tillden läkare som har underrättat dem. Om denne läkare har överlämnat ärendet tillmotsvarande läkare i en annan landstingskommun, skall anmälan i stället göraslill den läkaren. En underrättelse enligt förstastycket får underlåtas om läkaren bedömer att den inte behövs för att tillseatt meddelade föreskrifter efterlevs. När läkaren anser att socialnämndens,polismyndighetens eller skyddskonsulentens medverkan inte längre behövs, skallhan meddela myndigheten detta. Syftet med bestämmelserna i förevarandeparagraf är att förbättra smittskyddsläkarens möjligheter att tillse att deföreskrifter som de smittade har meddelats om sin livsföring efterlevs. Enligtgällande bestämmelser är smittskyddsläkarens möjligheter i detta avseendestarkt begränsade. Bestämmelserna iparagrafen gäller endast beträffande den veneriska sjukdom som regeringen harföreskrivit. Beträffande skälen för denna lagtekniska lösning hänvisas tillspecialmotiveringen lill 18 §. Om smittskyddsläkaren underrättasav en behandlande läkare om att en smittad patient inte följer de föreskrifterom sin livsföring, som läkaren har meddelat honom för att hindra spridning avsmitta skall smittskyddsläkaren, om det behövs, anmana patienten att följaföreskriftema (13 § första stycket andra meningen SmL). Smittskyddsläkarensmöjligheter att tillse alt föreskrifterna följs är emellertid mycket små.Erfarenheten visar att underlåtenhet att följa meddelade föreskrifter oftastgäller människor som är kända hos de sociala myndigheterna, polisen ochskyddskonsulenten. Dessa myndigheter torde således ha bättre förutsättningar änsmittskyddsläkaren att i sin verksamhet göra iakttagelser beträffande densmittades livsföring. I detta stycke har därför tagits in en bestämmelse om attsmittskyddsläkaren skall underrätta berörd socialnämnd, polismyndighet ochskyddskonsulent när han an-manat någon enligt 13 § första stycket andrameningen att följa de föreskrifter som en behandlande läkare har meddelathonom. Det ställs inle upp något särskilt formkrav på underrättelsen. Delförutsätts dock att underrättelse normalt sker skriftligen. Även om det inteframgår av paragrafen förutsätts också, att smittskyddsläkaren upplyser denanmanade om att dessa myndigheter underrättals eller kommer att underrättas. Det är den berörda socialnämnden,polismyndigheten och skyddskonsu lenten som skall underrättas. Med berörd myndighet avses myndigheten där den anmanade vistas. Om han kan antas vistas på olika orter, skall myndig heterna på samtliga orter underrättas. Skyddskonsulenten skall givelvis un- 34 derrättas endast i de fallden anmanade stårl under övervakning under Prop. 1986/87:2skyddskonsulentens ansvar. Av 11 § SmK framgår hur den anmanade smittskyddsläkarenskall underrätta smittskyddsläkaren inom annat landstingsområde i de fall denanmanade vistas inom detta landstingsområde. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om delsvem anmaningen gäller, dels innebörden av meddelade föreskrifter. Med ordet"vem" avses inte endast namnet på den anmanade utan även andrauppgifter av betydelse för hans identifiering, t.ex. bostadsorl och vistelseortom denna inte är densamma som bostadsorten. Uppgift om innebörden av meddeladeföreskrifter kan lämnas genom en kopia av den handling med föreskrifter som denanmanade har erhållit. Efter en underrättelse enligt förstastycket åligger det socialnämnden, polismyndigheten och skyddskonsulenten atttill den smittskyddsläkare som har underrättat dem anmäla om de i sinverksamhet upptäcker förhållanden som tyder på att den anmanade inte följermeddelade föreskrifter. Om den anmanade vistas inom ett annat landstingsområde,skall smittskyddsläkaren - bl.a. i det fallet då hans anmaning inte följs-överlämna ärendet till smittskyddsläkaren i den landstingskommunen. Av denanledningen har i detta stycke tagits in en bestämmelse om att myndigheternasanmälan i denna situation skall göras till den smittskyddsläkare som harövertagit ärendet. Den smittskyddsläkare som underrättat socialnämnden,polismyndigheten och i förekommande fall skyddskonsulenten måste såledesunderrätta dem också om att han har överlämnat ärendet. En föreskrift härom in i SmK. Av bestämmelserna framgår att det är socialnämnden,polismyndigheten respektive skyddskonsulenten som skall göra anmälan. Dettainnebär dock inte något hinder mot att myndigheten uppdrar åt enskildabefattningshavare att fullgöra denna uppgift. När myndigheten beslutar tillvilka anställda ett sådant uppdrag skall ges, bör den beakta dels att anmälantill smitlskyddsläkaren ofta behöver göras skyndsamt, dels att en kvalificeradbedömning kan behöva föregå anmälan. Enligt bestämmelserna i förstastycket skall smittskyddsläkaren underrätta berörd socialnämnd, polismyndighetoch skyddskonsulent i det fall han har anmanat någon alt följa de föreskriftersom den behandlande läkaren har meddelat den anmanade. En rutinmässig anmälanbör dock undvikas eftersom förhållandena i de enskilda fallen kan vara olika.Om smittskyddsläkaren anser att det finns risk för att den anmanade kommer attbryta mot föreskrifterna och att de nämnda myndigheterna är de som sannoliktkommer att uppmärksamma detta, skall en underrättelse göras. Detta torde varaden vanliga situationen och oftast vara förhållandet beträffande t.ex.narkotikamissbrukare. I enstaka fall torde situationen dock kunna vara sådan,att smittskyddsläkaren bedömer att det inte finns skäl att lämna enunderrättelse. För detta kan det finnas olika anledningar. Så t.ex. kan anmälanfrån den behandlande läkaren till smittskyddsläkaren bero på ett missförståndmellan den smittade och den behandlande läkaren. Vidare kan den smittadessituation ha förändrats på ett sådant sätt att en underrättelse framstår somobehövlig, vilket torde vara fallet t.ex. när han vistas i fängel- Om en underrättelse idessa fall skall ske när situationen åter förändras, Prop. 1986/87:2 fårsmitlskyddsläkaren bedöma från fall till fall. I detta stycke har därför tagitsin en bestämmelse om att smittskyddsläkaren får underlåta att underrättasocialtjänst, polis och skyddskonsulent om han bedömer att det inte behövs föratt tillse att meddelade föreskrifter följs. Vidare finns i detta stycke en bestämmelse om attsmittskyddsläkaren skall meddela socialnämnden, polismyndigheten ochskyddskonsulenten när han anser alt en lämnad underrättelse inte längre behövs.Skälet till bestämmelsen är att det här rör sig om uppgifter som är mycketkänsliga från integritetssynpunkt och att man därför så långt som möjligt börundvika att uppgifterna hålls aktuella längre än nödvändigt hossocialtjänsten, polisen och skyddskonsulenten. Jaghemställer atl lagrådets yttrande inhämtas över förslaget till lag om ändringi smittskyddslagen (1968:231). Lag om ändring i smittskyddslagen (1908:231) Härigenom föreskrivs i fråga om smittskyddsiagen(1968:231) dels att nuvarande 18 § skall betecknas 19 §, dels att 16 och 25 §§ skall ha följande lydelseJ dels att det i lagen skall införastvå nya paragrafer, 18 och 28 §§, av följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Den som enligt 14 eller 15 § eller eljest för venerisksjukdom intagits på sjukhus får kvarhållas och ges nödvändig vård till dessgrundad anledning befara att han skall sprida smitta icke längre föreligger: Om den intagne är missbrukare avnarkotika får han, om han medger det, överföras till en behandling för sitt missbruk. Beslut om överföring fattas av denöverläkare eller motsvarande läkare vid sjukhuset som ansvarar för denintagne. Vid vistelsen på institutionen anses intagningen på sjukhusetbestä.l Första stycket gäller dock inte under sådan vistelse. Bestämmelserna i andra styckettillämpasl endast om regeringen har föreskrivit det beträffande en viss venerisksjukdom. Om regeringen har föreskrivit detbeträffande en viss venerisk sjukdom, är varje myndighet skyldig att päbegäran av den läkare som utsetts enligt2 §\andra stycket lämna denne deuppgifter om en enskild person som läkaren behöver för att kunna fullgöra sinaåligganden enligt denna lag. Samma skyldighet har den som enskilt bedriverhälso- och sjukvård. ' Senaste lydelse 1985:870. Nuvarande Ivdelse Föreslagen Ivdelse Prop. 25 f Polismyndighel skall lämnahandräckning på begäran av miljö- ochhälsoskyddsnämnd, om någon åsidosätter vad som åligger honom enligt 6 § eller 7§ första stycket, på begäran av miljö- ochhälsoskyddsnämnd om den åt vilken nämnden uppdragit alt verkställa smittreningvägras tillträde till utrymme där smittrening skall ske, på begäran av länsstyrelse ellerläkare som utsetts enligt 2 § andra stycket för verkställande av beslut enligt14 eller 15 §, på begäran av läkare som utsettsenligt 2 § andra stycket eller av överläkare eller motsvarande läkare vidsjukvårdsanstalt om någon som enligt 8 eller 16 § får kvarhållas påsjukvårdsanslalt avviker från denna, på begäran av överläkaren ellermotsvarande läkare vid sjukhuset om någon som enligt 16 § andra stycket haröverförts för vård och behandling för narkotikamissbruk skaU återföras tiUsjukhuset. Om regeringen har föreskrivit detbeträffande en viss venerisk sjukdom, skall den läkare som utsetts enligt 2 §andra stycket underrätta berörd socialnämnd, polismyndighet ochskyddskonsulent om en anmaning enligt 13 § aU följa de föreskrifter som enannan läkare har meddelat. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om vemanmaningen gäller och innebörden av meddelade föreskrifter.