prop · GA03106 · 1986-12-31 00:00:00 — Olikasynpunkter har gjort sig gällande i frågan om samhällstjänst - i enlighet medkommitténs tankegångar - i så fall bör förenas med villkorligt fängelse ellerom det är möjligt att inordna den under påföljden skyddstillsyn. Den senarelösningen förordas av några remissinstanser. Från något håll påpekas attsamhällstjänst i så fall kan användas i kombination med skyddstillsyn i ställetför fängelse. Försöksverksamheti andra nordiska länder IDanmark påbörjades ett försök med samhällstjänst som till en början varregionalt begränsat. omfattar verksamheten hela landet.Föreskrift om samhällstjänst är i det danska systemet konstruerad som ettvillkor vid villkoriig dom; domstolen kan när den meddelar en villkorlig domföreskriva att den dömde skall fullgöra ett visst antal timmar samhällstjänst,mellan 40 och 200. Arbetsuppgifterna - som till stor del består av städning,uppröjning och liknande okvalificerat arbete - utförs hos såväl privataarbetsgivare som kyrkor och ideella föreningar. Primärtsträvar man i det danska systemet inte efter att uppnå rehabiliteringseffektermed samhällstjänst. Sanktionen skall innebära att den dömde berövas en del avsin fritid. Tanken är vidare att samhällstjänst bara skall användas i fall därpåföljden annars skulle bli ovillkorligt fängelse. Jag har inhämtat att dennaförutsättning i stort sett anses ha realiserats och att man inte synes ha haftnågra svårigheter när det gällt att skaffa fram lämpliga arbetsuppgifter. Underförsöket har belastningen på frivårdens organ ökat i viss utsträckning. Det haremellertid gjorts vissa beräkningar som tyder på att man har kunnatgöra besparingar inom den slutna kriminalvården i storieksordningen 150årsplatser. Liknandeförsök pågår i . Föregen del anser jag i likhet med kommittén att det är uppenbart att samhällstjänsthar vissa förtjänster som det kan vara svårt att ta till vara 23 med andrakriminalpolitiska medel. Jag tänker bl. a. på de fördelar som kan Prop.1986/87:106 ligga i fördjupadekontakter med andra människor utanför den tidigare umgängeskretsen.Samhällstjänst har som kommittén konstaterat också reparativa och pedagogiskainslag genom att den dömde får på sin lott att utan ersättning utföra ettsamhällsnyttigt arbete. I likhet med kommittén anser jag emellertid bör avstå från att göra sig en alltför positiv bild av de rehabiliteringseffektersom samhällstjänsten skulle kunna medföra. Utländskaundersökningar på området ger inte stöd för att påföljden skulle varaförenad med några betydande effekter av det slaget. Klartär också att det är förenat med problem att införa samhällstjänst somstraffrättslig sanktion. Kommittén har pekat på dessa svårigheter. Själv anserjag mig sålunda inte kunna bortse från de principiella betänkligheter som görsig gällande mot att använda arbete som straff. Till bilden hör attsamhällstjänst generellt sett är en så påtagligt mycket mindre ingripandepåföljd än fängelse att jag för egen del tror att det kan vara svårt att få denaccepterad som alternativ i sådana fall där det döms till fängelse.Sannolikt skulle samhällstjänst i praktiken snarare komma att ådömas i sådanafall då påföljden enligt nuvarande ordning normalt blir skyddstillsyn, bötereller överlämnande till vård inom . Detta behöver självfalletinte i sig vara något avgörande argument mot tanken på att i någon form införasamhällstjänst i systemet, men det innebär att överväganden i ämnet knappasthar samband med strävandena att finna nya alternativ till fängelsestraff. Avstor betydelse är slutligen de svårigheter som otvivelaktigt föreligger när detgäller att finna lämpliga arbeten för de dömda, om samhällstjänst skulleinföras som en mera allmän brottspåföljd. Detta gäller vare sig samhällstjänstskulle införas som en särskild påföljd eller som en föreskrift i kombinationmed skyddstillsyn. Minslutsats blir att jag på det underlag som finns inte anser mig böra förordaatt samhällstjänst införs som en generellt inriktad påföljd med syfte attersätta fängelse. Som jag ser det är emellertid den försöksverksamhet som nupågår på andra håll i mycket intressant. I linje med vad har framhållit i sitt betänkande (NU A 1980:13) Altemativertil frihedsstraf (s. 35) anser jag att det inte är alldeles nödvändigt atteftersträva omedelbar nordisk enhetlighet när det gäller verksamhet avförsökskaraktär på detta område. Det ligger i sakens natur att man i vissutsträckning måste pröva sig fram för att finna bärkraftiga nya alternativ tillfrihetsstraff, och det kan då vara en fördel att vi inom kan dra nyttaav varandras erfarenheter. Det finns bl. a. mot den bakgrunden inte skäl attslutgiltigt avskriva frågan om samhällstjänst för svenskt vidkommande. Skullede erfarenheter som görs i och och som fortlöpande utvärderasmotivera det, kan det finnas anledning att återkomma till frågan. har framhållit finns det dessutom tveklöst många posi tiva inslag i idén om samhällstjänst som det är värdefullt att ta till vara inom ramen för redan gällande bestämmelser. Såvitt gäller fängelsedömda synes detta kunna ske i första hand med stöd av reglerna om frigång (11 § Kval; jfr SFS 1986:588 och regeringens förordningsmotiv 1986:6) och om 24 fritidsverksamhetutom anstalten (14 § KvaL). Ävenom dessa regler inte ger stöd för en verksamhet som motsvarar Prop. 1986/87:106idén med samhällstjänst i dess mest renodlade form, synes åtskilliga av de positivaeffekterna kunna uppnås på dessa vägar. Så t. ex. bedrivs en som samhällstjänstbetecknad verksamhet vid kriminalvårdsanstalten under medverkan avSvenska Röda korset med stöd av reglerna om fritidsverksamhet utanföranstalten. Verksamhet som på detta sätt innebär att de intagna engageras i samhällsnyttigtarbete i ideella och liknande organisationers regi bör naturligtvis på alltsätt uppmuntras och stödjas, och man har därför all anledning att se positivtpå nya initiativ i denna riktning. Föreskriftatt avhjälpa skador m. m. Jagvill emellertid i detta sammanhang ta upp en annan fråga som har berörts i dendel remissyttranden och som otvivelaktigt har ett samband med spörsmålet omsamhällstjänst. Det gäller tanken på att skapa en möjlighet för domstolen attålägga den tilltalade att utföra ett arbete som är direkt relaterat tillbrottet och som i princip skulle syfta till att avhjälpa den skada som harvållats genom detta. Till de remissinstanser som uttalar sig i denna riktninghör , och . Självanser jag att en sådan ordning i många fall skulle ge uttryck för en riktigprincip och kunna fylla en betydelsefull funktion. Det är en självklar principinom rättsordningen att den som genom ett brott vållat en skada är skyldig atti möjlig mån hålla den drabbade skadeslös. Det viktigaste medlet för detta ärbestämmelserna om skadeståndsskyldighet. I praktiken är det emellertid vanligtatt förutsättningar saknas för att den som döms skall kunna fullgöra sådanskyldighet. Ofta blir inte heller bl. a. mot denna bakgrund skadeståndsfråganföremål för någon domstolsprövning. Det framstår därför enligt min mening somnaturligt att man prövar också andra vägar än skadestånd i syfte att främja attden som begått ett brott skall göra rätt för sig. Den bakomliggande tankenskiljer sig från den som ligger till grund för samhällstjänst som ju brukarförutsättas gå ut på att den dömde skall utföra ett samhällsnyttigt arbete iallmänhet utan direkt relation till själva brottet. Dentyp av brottslighet som kommer i blickpunkten för en sådan ordning som de nämnda remissinstanserna är inne på skulle väl vara skade görelse och vandalism av olika slag, men också vid annan kriminalitet skulle uppenbarligen ibland ett åläggande för den dömde av aktuellt slag kunna vara en adekvat reaktion, i synnerhet när fråga är om yngre lagöver trädare. Att den som har orsakat skada genom ett brott på ett påtagligt sätt får lära känna brottets verkningar kan i sig ha positiva effekter. Dessutom är det, som jag redan har framhållit, angeläget att målsägandens intressen i all möjlig mån tas tillvara inom straffrättskipningen. Till detta kommer att en ordning av nu skisserat slag säkerligen har en betydande förankring i det allmänna rättsmedvetandet. Den ger inte heller upphov till samma princi och praktiska betänkligheter som samhällstjänst i den utformning som förut har diskuterats. Klartär dock att en sådan ordning är förenad med vissa problem som Prop. 1986/87:106medför att den knappast kan bli något mer allmänt förekommande inslag i påföljdssystemet.Som redan antytts gäller till en början att den skulle framstå som adekvat baravid en viss typ av brottslighet, i synnerhet förhållandevis lindrigbrottslighet som lett till egendomsskador. En mycket viktig begränsning liggerockså i att den självfallet inte bör vara möjlig att tillämpa annat än i sådanafall då målsäganden samtycker till det. I många av de fall då en påföljd avberört slag i och för sig skulle kunna vara lämplig från individualpreventivsynpunkt kan förutsättas att ett sådant samtycke ej skulle lämnas. Den som harblivit utsatt för brottet vill kanske över huvud taget inte ha några fortsattakontakter med den dömde eller föredrar att lita till skadeståndsmöjligheten,och en sådan inställning måste naturligtvis respekteras. Det kan dock förutsesatt t. ex. statliga och kommunala myndigheter som blivit utsatta för brott oftaskulle vara beredda att medverka liksom säkerligen också åtskilliga enskildapersoner. Detsamma gäller i viss utsträckning socialt intresserade enskildapersoner, även om självfallet försiktighet i tillämpningen här är påkallad. Ytterligareen begränsning av tillämpningsområdet för en ordning av detta slag haremellertid samband med den tid som normalt hinner förflyta från det att ettbrott begås och till dess domstolen avgör målet. Vid sådan brottslighet somenligt det förut anförda närmast kommer i åtanke -skadegörelse och andra formerav vandalism - torde det mycket ofta i praktiken förhålla sig så att skadan redanär avhjälpt när domen i målet skall meddelas. Detta gäller även om man, vilketenligt min mening är mycket angeläget, söker minska handläggningstiden i dessafall. Till detta kommer att påföljdsformen uppenbarligen är särskilt lämpad föryngre lagöverträdare, vilka i praktiken ofta erhåller åtalsunderlåtelse. Frånde synpunkter som har angetts sist skulle det mest effektiva sättet attgenomföra den nu diskuterade ordningen vara att ett åläggande för den dömde atthjälpa till med att ställa till rätta på ett eller annat sätt kopplas sammanmed reglerna om åtalsunderlåtelse, helst i förening med en befogenhet förpolisen att efter gärningen eller dess upptäckt initiera arbete avsådant slag. Som framgår av regeringens skrivelse 1986/87:21 om åtgärder motvålds- och egendomsbrott utreds också dessa frågor inomjustitiedepartementet, och det är min avsikt att ett förslag i ämnet inom kortskall kunna remitteras i form av en departementspromemoria. Ävenom alltså tillämpningsområdet för en ordning enligt vilken före skrifter av aktuellt slag meddelas av domstol i samband med målets avgö rande kan förutses bli begränsat, kvarstår otvivelaktigt en del fall i vilka sådana föreskrifter i domen skulle framstå som både naturliga och lämpli ga. Såväl principiella som praktiska skäl talar enligt min mening för att en möjlighet för domstolarna bör öppnas att i dessa fall meddela föreskrifter av aktuellt slag. Den lämpligaste formen för detta är som jag ser det att man ger ett stöd i lag för att sådana föreskrifter skall kunna meddelas i första hand i samband med domar på skyddstillsyn. Som jag ser det bör emellertid även villkorlig dom kunna kombineras med en sådan föreskrift; kan ju en föreskrift om tid och sätt för fullgörande av skade- 26 ståndsskyldighetmeddelas i samband med villkorlig dom. Enbestämmelse i ämnet synes lämpligen kuiina få det innehållet att, om Prop.1986/87:106 skada har vållats genom ett brott och det med hänsyn tillomständigheterna bedöms vara ägnat att främja den dömdes anpassning isamhället, domstolen kan föreskriva att denne på tid och sätt som anges idomen skall biträda den skadelidande med visst arbete som syftar till attavhjälpa skadan. a. med hänsyn till att det självfallet mycket oftaförhåller sig så att den tilltalade saknar kompetens att utföra ett arbete somspecifikt tar sikte på att avhjälpa just de skador som har vållats genombrottet och att dessa vid domstillfället redan kan vara avhjälpta måsteföreskriften också kunna inriktas på annat arbete för målsägandens räkning somi belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt. Med hänsyn tillvad som har sagts om vikten av att målsägandens synpunkter beaktas bör detuttryckligen föreskrivas att en föreskrift får meddelas endast under förutsättningav målsägandens samtycke. Jag återkommer i specialmotiveringen till vissatillämpningsfrågor. Avslutningsvisvill jag framhålla att den nya möjlighet att meddela föreskrifter som jag nuhar föreslagit inte för sin tillämpning bör förutsätta att påföljden annarsskulle ha bestämts till fängelse. Tillämpningsområdet skulle då bli alltförbegränsat. Den föreslagna ordningen bör i stället ses som ett medel att förvissa speciella fall effektivisera de nuvarande formerna för kriminalvård ifrihet. Innanjag går in närmare på frågan om kontraktsvård vill jag kort beröra denförsöksverksamhet med sådan vård som genomfördes och som brukarbenämnas Ulleråkersförsöket. Verksamhetenbaserades på en tidsbegränsad lag (1979:661), som gav domstol möjlighet att imål om ansvar för brott, på vilket kunde följa fängelse, under vissaförutsättningar förklara målet vilande, medan den tilltalade undergicknarkomanvård enligt en särskild behandlingsplan. En av förutsättningarna för vilandeförklaringvar att den tilltalade vanemässigt missbrukade narkotika. Vidare krävdes attden tilltalade vid huvudförhandlingen erkänt gärningen eller att denna eljestblivit övertygande bevisad. En förutsättning var också att resultatet avvården skulle kunna antas få betydelse för påföljdsvalet. Proceduren förutsattesamtycke från den tilltalades sida. Vilandeförklaringvar huvudsakligen avsedd att tillämpas i sådana situa tioner då brottet, med beaktande av vad som var känt om den tilltalades tidigare vandel, normalt skulle ha lett till fängelse men starka individual preventiva skäl såsom att han genom behandlingen lyckats frigöra sig från narkotikamissbruket - kunde förväntas leda till en annan bedömning vid målets slutliga avgörande. Om den tilltalade klarade vården och inga nytillkomna omständigheter talade i annan riktning, borde man ha anled ning räkna med att icke frihetsberövande påföljd skulle kunna ådömas när målet senare skulle tas upp efter vilandeförklaringen. Om brottet var av 27 sådan art att det redanfrån början stod klart att frihetsstraff under alla Prop. 1986/87:106 förhållandenmåste väljas av allmänpreventiva skäl - exempelvis vid särskilt allvarlignarkotikabrottslighet - skulle alltså vilandeförklaring inte tillämpas. Behandlingeninleddes med en vistelse i slutna former på narkomanvårdskliniken vid Ulleråkerssjukhus . Härvid gjordes en medicinsk hälsokontrollav missbrukaren. Dessutom gjordes ansträngningaratt få honom med i olikasociala sammanhang. Klinikvårds-delen ägnades emellertid framför allt åt socialplanering. Det gällde anskaffande av bostad och arbete och en problemanalys,som skulle ligga till grund för det behandlingsprogram som skulle gälla undervårdtiden. Eftersjukhusvistelsen fördes missbrukaren över till öppen vård. Sysselsättningsfråganskulle då vara löst och han skulle bo i sitt hem men vara skyldig att tvågånger infinna sig vid , eller sjukhusför social och psykologisk rådgivning samt kontroll av att han var drogfri.Denna kontroll skedde genom kemiska test av urinprov. Innanvården tog sin början skulle den tilltalade underteckna ett s. k. vårdkontrakt.Kontraktet hade inte någon juridisk betydelse utan fyllde främst en psykologiskfunktion. Misskötsamhet från missbrukarens sida innebar emellertid attkontraktet ansågs "brutet". Det vilandeförklarade brottmålet skulledå åter tas upp. Ett annat skäl att åter ta upp målet kunde vara attden tilltalade åtalades för ett nytt brott. Ominte målet hade återupptagits av något sådant skäl, skulle det tas uppoch påföljd ådömas hade förflutit frånbeslutet om vilandeförklaring. Vissapreliminära statistiska och andra uppgifter från försöksverksamheten redovisasi frivårdskommitténs betänkande (SOU 1984:32 s. 131-132). Under insyn avdelegationen (Ju 1979:06) för kontraktsvård pågår en sluflig utvärdering avförsöket. Avsikten är att man därvid skall ha följt upp hur det har gått förpatienterna efter kontraktstidens utgång. Vidare är avsikten attredovisa en jämförelse med en motsvarande kontrollgrupp av fängelsedömdamissbrukare. Vissa resultat och slutsatser har emellertid redan publicerats ochjag har dessutom från försöksledningen inhämtat dess preliminära syn påverksamheten. Enviktig erfarenhet anses vara att verksamheten gav möjlighet att lokalisera etttidigare försummat missbruksklientel som annars inte skulle ha kommit i kontaktmed den egentliga missbrukarvården. Det gäller de missbrukare som hamnat inomkriminalvården i stället för inom missbrukarvården. Man anser sig nämligen hafunnit att den sistnämnda kategorien av narkotikamissbrukare får avsevärt meravård för sitt missbruk än den andra. Deslutliga klientuppföljningar som gjorts tyder enligt försöksledningen också på att även många av dem som brutit kontraktet har minskat sitt missbruk. Kontraktsbrottet framstår för vissa som ett enstaka återfall. Många av dem har också hållit en fortsatt vårdkontakt med sjukhuset även efter kontraktsbrottet. Försöksledningen anser sig vidare ha stöd för att kontraktsvårdstiden 28 bordeha varit i stället och att det inte var lämpligt att Prop.1986/87:106 päföljdsvalet hölls öppet . Iövrigt anser sig försöksledningen ha visat att det går att genomföra en verksamhetav den art som avsågs med försöket, om än inte var som helst och inte hellermed vilken personal som helst. Det står enligt ledningen också klart att ettvisst urval måste ske inte bara från domstolarnas utan också frånvårdhuvudmannens sida av de tilltalade som bedöms lämpade för vårdåtgärder. 2.4.2Allmänna synpunkter på kontraktsvård Kommitténhar för sin del stannat för att föreslå att kontraktsvård införs som en ny frivårdspåföljd.Med kontraktsvård avser kommittén en straffrättslig reaktion som innebär atten lagöverträdare frivilligt kan underkasta sig vård enligt en särskildvårdplan i stället för att dömas till en vanlig straffrättslig påföljd. Tankenbakom en sådan straffrättslig reaktion är att missbruk av beroendeframkallandemedel för vissa lagöverträdare utgör orsaken till kriminaliteten och är det somi första hand behöver bearbetas. Intresset av att lagöverträdaren avhåller sigfrån missbruk och därmed från återfall i brott kan då vara starkare änintresset av att det begångna brottet leder till traditionell påföljd. Vidkontraktsvård kan samhället alltså sägas vara berett att välja en annanreaktion på brottet än den gängse mot det att lagöverträdaren underkastar sigvård för detta missbruk. Kommitténanger som bakgrund till förslaget att andelen missbrukare bland defängelseintagna enligt vissa beräkningar uppgår till och att detdärför bör finnas goda möjligheter att minska anstaltspopula-tionens storlekgenom en alternativ påföljd som är särskilt inriktad på missbruksklientelet. Fördelenmed kontraktsvård som brottspåföljd är enligt kommittén att den är anpassad tillmissbruksklientelet och dess problem. Om man kan få kontraktsvården att träda istället för ett fängelsestraff, står flera fördelar att vinna. I bästa fall kanden vård som den dömde underkastar sig bli så framgångsrik att han blir frifrån sitt missbruk. Kontraktsvård är enligt kommittén, som senare kommer attredovisas, avsedd endast för sådana missbrukare som för tillfället ärintresserade av vård för sitt missbruk. Syftet är att man skall kunna utnyttjasådana tillfällen i en missbrukskarriär och genom kontraktsvård öppna enmöjlighet att snabbt få in missbrukaren i lämpliga behandlingsformer. Tanken äratt vård så gott som alltid är bättre för lagöverträdaren än fängelsestraff Ettfängelsestraff antas i regel förlänga en missbrukskarriär och inverkar också påandra sätt menligt på den dömde. Kontraktsvårdens fördelarantas alltså ligga på behandlingssidan. Frå gan vilken grund man kan ha för ett sådant antagande beror naturligtvis i någon mån på hur vården utformas. Enligt kommittén har en omfattande s. k. behandlingsforskning inte kunnat visa att någon åtgärd som vidtas mot lagöverträdare inom ramen för ett påföljdssystem ger bättre effekter 29 Detta gäller inte bara i fråga om frekvensen återfall utan Prop.1986/87:106 också i fråga om andra mått på rehabilitering, exempelvis att ettmissbruk upphör. Erfarenheter från vad gäller motsvarande påföljdsformer ärinte heller särskilt uppmuntrande. Om kontraktsvård skall införas, föreslår kommittén för sindel att den skall knytas till redan existerande vårdformer som har visat sigframgångsrika. Det kan exempelvis vara vård i s. k. hem för vård eller boendeeller familjevård. Det är enligt kommittén inte uteslutet att man genom attknyta kontraktsvården till sådana vårdformer kan nå värdefulla resultat. Attdet blir så är dock inte säkert, eftersom dessa institutioner i storutsträckning väljer ut sina klienter ur ett annat klientel än det som skullekomma i fråga, om kontraktsvården görs till en brottspåföljd som skall ersättafängelsestraff Utöver den tveksamhet som gäller i fråga om tänkbaravårdresultat påpekar kommittén att kontraktsvård även har vissa nackdelar somstraffrättslig åtgärd. Ett påföljdssystem bör vara enkelt och överskådligt.Kontraktsvård skulle inte tillgodose detta önskemål. Genom att påföljdenskulle få en växlande utformning, beroende på lagöverträdarens vårdbehov ochtillgången på behandlingsresurser, skulle den vara svår att infoga i ett enkeltpåföljdssystem. En annan följd av detta är att det skulle uppstå svårigheteratt gradera de i straffsystemet ingående påföljdemas inbördes stränghet. Kravetpå proportionalitet mellan brott och straff tillgodoses inte heller av enpåföljd med så behandlingsinriktad utformning. Att kontraktsvården ges en så individuell utformningskulle också leda till att de allmänpreventiva kraven blir dåligttillgodosedda. Kontraktsvård bör därför enligt kommittén om möjligt kombinerasmed någon annan påföljd eller lagtekniskt utformas på ett sätt som förstärkerde allmänpreventiva effekterna. En annan svårighet med kontraktsvård som kommittén pekarpå gäller de problem som är förknippade med att välja ut de missbrukare som kanförväntas vara lämpade för den vård som står till buds. Kommittén finner trots dessa nackdelar att kontraktsvård,till skillnad från de flesta andra påföljder som har diskuterats som nyaalternativ till fängelsestraff, torde ha möjligheter att träda i stället förfängelsestraff Detta beror emellertid inte så mycket på att påföljden fördomstolarna framstår som lika ingripande som eller effektivare än ettfängelsestraff utan snarare på att samhället i vissa fall kan ha anledning attjämka sitt krav på reaktion på brottet för att ge plats för en som väsentligareuppfattad behandling av missbruksproblemen. Remissutfallet i korthet. Kommitténs ställningstagande i denna del har vunnit bifallav en betydan de majoritet bland remissinstanserna. Från många håll framhålls särskilt att en påföljd med den inriktning som förslaget innebär torde ge möjlighe ter till betydligt bättre rehabiliteringseffekter än vad som är fallet med fängelsestraff. Därvid erinras om att andelen fängelseintagna med miss bruksproblem av ett eller annat slag är mycket stor och att en vårdinriktad 30 påföljdsom kontraktsvården kan vara ägnad att minska användningen av Prop.