prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Även när det gäller rättshjälpkommer dessa mål att särbehandlas också i fortsättningen: biträde skall normaltinte förordnas (20 8 andra stycket rättshjälpslagen). För konsumenttvister somrör mindre värden har i 10 kap. 8 a § tagils in en särskild forumregel. Avgörande för om dessa särregler skall tillämpas är ommålet handläggs eller kan antas komma atl bli handlagt av en lagfaren domareenligl denna paragraf. Av flera skäl mäste tingsrätten redan när målet kommerin ta ställning lill om förevarande paragraf är tillämplig. Om nägon part sökerrättshjälp mäste man vela om biträde skall förordnas eller ej. Vidare harparterna ett berättigat krav på att redan från början av processen veta vad somgäller belräffande rättegångskostnader och möjligheterna till överprövning. Tingsrätterna måste därför - liksom - redan iinledningsskedet av processen skilja ut dessa mål och ge dem en beteckning somvisar att förevarande paragraf är tillämplig. Av utformningen av denna paragraf i jämförelse med I kap.3 § följer att tingsrätten vid handläggning av ett mål om mindre värde alltidbestår av en lagfaren domare till följd av regeln i förevarande paragraf.Reglerna om endomarkompetens i 3 8 blir således aldrig tillämpliga beträffandesådana mäl. / kap. 9 § Paragrafen behandlar bl.a. möjligheterna lill avbrott i enpåböriad huvud förhandling. I enlighet med vad som anförs i specialmotiveringen till 43 151 kap. II 8 skall institutet avbrott även ifortsättningen finnas kvar. De i Prop. förevarandeparagraf föreslagna ändringarna syftar främst till att undanröja allaoklarheter i fråga om de i paragrafen nu använda begreppen "söcken- dag"och "helgfri dag". Dessa har hytts ul mot "arbetsdag". begreppavses i princip helgfri , jfr 2 8 lagen (1930:173) om beräkningav lagstadgad tid. Säkerligen speglar begreppet arbetsdag hur Lagtexten har även i övrigt anpassats till ett 2 kap. 4 § Paragrafen reglerar hovrätts domförhet. I ett nyll iredjestycke har tagits in en regel om alt vid behandling av en fräga omprövningstillstånd (jfr 49 kap. 12 8 i förslaget) tvä lagfarna ledamöter skalldelta i hovrätten. Denna bestämmelse överensstämmer med vad som stadgas iförsta meningen i 24 § småmälslagen. Den i andra meningen i den paragrafenintagna omröstningsregeln har förts över lill 16 kap. 3 8. Enligt RU:s förslag skulle i detta kapitel intas även debestämmelser som återfinns i 5 kap. Syftet med detta var att frigöra ettkapitel för all kunna tillskapa ett nytt första kapitel med bestämmelser ombalkens tillämpningsområde. I och med alt jag inte följer utredningens förslagi den delen saknas det anledning att ändra den nuvarande dispositionen av 5 och6 kap. I förevarande kapitel föresläs nu ändringar endast i 6 och 9 §8, främsttill följd av de nya reglerna om målsägandeförhör och det s.k. fria partsförhöreti tvistemål (jfr vad som anförs vid rubriken till 37 kap.). 6 kap. 6 § Enligl första stycket i paragrafens nuvarande lydelseskall i rättens protokoll antecknas vissa typer av utsagor, som lämnas ibevissyfte. Undantagna från protokolleringsskyldighelen är sädana utsagor avparter i tvistemål, som ej avges under sanningsförsäkran, samt utsagor avtilltalade och av personer som hörs vad man brukar kalla upplysningsvis, dvs.vid ett förhör som inte är upptaget som särskilt bevismedel i RB. I och med att jag föreslår att det fria partsförhöret itvistemål regleras i RB och så alt säga erkänns som ett särskilt bevismedel,avgränsat frän partens sakframställning, bör protokolleringsskyldighelenutsträckas till denna typ av förhör. Även förhör i brottmål med den tilltalade avgränsas i mittförslag frän hans sakframställning och regleras i 37 kap. Det kan under sädana omstän digheter synas konsekvent att låta även sådant förhör omfattas av föreva rande bestämmelse. RU har som skäl för att inte la upp frågan om doku mentationen av den tilltalades berättelse i detta sammanhang anfört atl en sådan reform som kan visa sig ha icke obetydliga resursmässiga konse kvenser - uppenbarligen har ett nära samband med sådana mer generella 152 spörsmål om domskrivning, särskilt frågan vad som bör lasupp i domen Prop. 1986/87:89 resp. prolokollet, som inte berörs ibetänkandet. Flera remissinstanser har varit kritiska till utredningensställningstagande i den delen och anfört att även den tilltalades berättelsebör tas in i protokollet. I ett nytt andra stycke har tagils in en regel som innebäratt rätten liksom nu inle är skyldig att protokollera den tilltaladesberättelse. Som utredningen anfört bör den frågan behandlas i samband medfrågan om och i så fall i vilken utsträckning denna berättelse skall redovisasi domen. Den frågan fär tas upp . Det finns också andra förhör än de nu nämnda som hålls ibevissyfte vid rättegäng utan att de är reglerade i RB. Berättelser av sådanapersoner -som alltså hörs "upplysningsvis" - bör enligl min mening iprincip protokolleras på samma sätt som övriga förhör som hälls i bevissyfte.Reglerna i denna paragraf bör därför gälla även dem. Del bör dock tilläggas attdet i just dessa fall ofta kan vara tillräckligt att teckna ned de väsentligauppgifterna i berättelsen i stället för att spela in den på band enligl 9 §. I enlighet med det nu sagda har första stycket i förslagetutformats så att den allmänna regeln om prolokolleringsskyldighet i fräga omberättelser som är avsedda till bevis utsträckts till atl gälla alla sädanaberättelser (ordet "utsaga" i gällande rätt har här, liksom i vissaandra paragrafer, bylls ul mot del modernare "berättelse"). Av skälsom nämnts görs i ett nytt andra stycke undanlag fränprotokolleringsskyldighelen i fråga om den tilltalades berättelse. Paragrafens sista stycke föreslås språkligt justerat. 6 kap. 9 § Första stycket behandlar möjligheten att ta uppberättelser pä stenografisk eller fonetisk väg i stället för att anteckna dem iprotokollet. Lydelsen har justerats för atl täcka alla de berättelser somenligt den föreslagna lydelsen i 6 8 skall tas in i protokollet. I andra stycket har vissa språkliga justeringar gjorts. De första fem paragraferna i kapitlet innehåller förnärvarande straffbestämmelser för rättegängsförseelser. 1 fräga om dessabestämmelser föreslår jag ingen annan ändring än atl i 5 § direkt anges etlhögsta bötesstraff. Den bestämmelse i detta ämne, som finns i 9 §, bliröverflödig med mitt förslag. I 7 och 8 §§ finns bestämmelser om viten.Såsom jag påpekat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.7) är dessa regler i stor utsträckning gemensamma med de generella regler för viten som gäller enligt lagen (1985:206) om viten (viieslagen). För att undgå dubbelregle ring föreslår jag nu att de regler, som sålunda har direkta motsvarigheter i viteslagen, utmönstras ur RB. I 9 § har tagits in en regel som gör det möjligt att döma ut elt vite även efter det att ett sammanlräde har ställts in 153 till följdav att den som förelagls vilet i förväg har anmält atl han inte kan Prop.1986/87:89 inställa sig. 9 kap. 5 § Paragrafen innehåller straffbestämmelser förordningsstörande uppträdande. Påföljden är böter. Enligt 9 § i dess nuvarandelydelse är lägsta bötesstraff och högsta , när iRB straff är utsatt i böter som inle skall bestämmas som dagsböter. Denparagrafen har, utom såvitt gäller 5 § i detta kapitel, avseendepå vissa straffbestämmelser i 36 kap. 20 8 och 40 kap. 13 § för vittnen ochsakkunniga som uteblir från sammanträden m.m. Jag föreslår nu atl strafflestämmelserna för vittnen ochsakkunniga tas bort och - för vittnenas del - ersätts av effektivarevitessanktioner. Bestämmelsen i 9 § blir härigenom tillämplig endast i fräga omsådant ordningsstörande uppträdande som den nu förevarande paragrafen behandlar.Detta har föranlett atl bestämmelsen om bötesstraffets storlek flyttals frän 98 till 5 8. Vidare har minimibeloppet för böterna, , tagits borteftersom detta framgår redan av 25 kap. 3 § . 9 kap. 8 § 1 paragrafens första stycke ges bestämmelser omfastställande av vitesbelopp. Såsom jag anfört i den allmänna motiveringen(avsnitt 2.4.7) bör regleringen av vitesbeloppens storlek följa samma principersom i viteslagen. Detta innebär atl reglerna om minimibelopp och maximibeloppför viten avskaffas. Eftersom regleringen i 3 § viteslagen efler en sådan ändringskulle komma att täcka reglerna i detta stycke, föreslär jag att dessabestämmelser las bort ur RB. Även det i det nuvarande andra stycket intagnaundantaget frän första styckets maximibelopp kan nu ulgå. Reglerna i det nuvarande tredje stycket om att vite intefär föreläggas om straff är utsatt och om förbud mol att förelägga staten vitehar behållits. Med hänsyn till förslaget om att vittnen och sakkunniga intelängre skall kallas till en förhandling vid påföljd av böter (jfr den allmännamotiveringen, avsnitt 2.4.7, och ändringen i 36 kap. 7 §) får förbudet mot attförelägga vite om straff är utsatt i fortsättningen betydelse endast i de falldär ett föreläggande avser förbud att företa en straffbelagd handling, såsomkan bli aktuellt vid förelägganden enligt 15 kap. 3 §. Frågan om det bör öppnasmöjlighet att förelägga vite även i sådana fall där straff är utsatt fårövervägas i ett annat sammanhang Qfr JuU 1986/87:4 s. 9). Bestämmelsen i paragrafens nuvarande fjärde stycke attvite inle får dömas ut om ändamålet med vitel har förfallit har slopats iförslagel, eftersom detta följer av 9 8 viieslagen. 9 kap. 9 § En motsvarighet till den nuvarande bestämmelsen iparagrafen föreslås - som tidigare nämnts - införd i 5 §. I övrigt kan, av skälsom angetts i 154 anslutningtill 5 §, de nuvarande bestämmelserna i paragrafen upphävas. I Prop.1986/87:89 stället har i denna paragraf tagits in en regel som möjliggör förrätten att döma ul ett vite även om ett sammanträde ställs in i förväg pä grundav att någon som vid vite kallats att inställa sig anmäler laga förfall. Om en person genom alt i förväg anmäla laga förfallföranlett all etl sammanträde inställts, är rätten således oförhindrad atlsenare döma ut vitet om han inle i efterhand kan göra sannolikt attomständigheterna varit sädana atl han verkligen hafl laga förfall. Dennaprövning kan äga rum så snart personen i fräga hafl skälig tid på sig attprestera den begärda utredningen (jfr 32 kap. 6 8). Självfallet skall den som anmäler förhinder inteföreläggas att inkomma med någon utredning om del redan frän början framstårsom sannolikt atl laga förfall föreligger (jfr 32 kap. 6 § första stycket). Den föreslagna regeln bör läsas mot bakgrund av mittförslag i fräga om uppskjutande av fråga om vitesutdömande enligt 32 kap. 6 §. 10 kap. 8 a § Paragrafen, som är ny i RB men sotn motsvarar 11 8småmälslagen, upptar en särskild forumregel för konsumentmål. Huvudregeln i tvistemål är enligt 10 kap. 1 § RB att talanskall väckas vid svarandens hemvistforum. Enligt 11 8 småmälslagen får dock enkonsument, som vill väcka talan mol en näringsidkare, göra det vid sitt egethemvistforum, om värdet av tvisteföremälet uppenbart inte överstiger ett halvtbasbelopp. Motivet till den regeln är att konsumenten i mål enligt småmälslageninte fär ersättning för ett behövligt platsombud medan näringsidkaren, somändå i allmänhet måste anlita ombud, lika gärna kan anlita etl platsombud(prop. 1973:187 s. 158). Jag har i mitt förslag behållit smämälslagens begränsningav möjligheterna atl i mål om mindre värden få ersättning för juridisktbiträde (18 kap. 8 a §). Det finns därför skäl att behälla även smämälslagensregel om konsumentforum för dessa mål. Avgränsningen av i vilka mål dennaforumregel skall gälla har - pä samma sätl som i kostnadsregeln i 18 kap. 8 a §-gjorts genom en hänvisning till I kap. 3 a 8. Begreppen näringsidkare och konsument har här sammabetydelse som i 1 8 lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden,1 § konsu-mentköplagen (1973:877), 1 8 konsumentkreditlagen (1977:981) och I 8konsumenttjänstlagen (1985:716). Även rekvisitel "vara. tjänst eller annannyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk" överensstämmermed vad som gäller inom konsumentlagstiftningen, se l.ex. I § lagen (1971:112)om avtalsvillkor i konsumentförhållanden. Tvister om fast egendom omfattas inteav bestämmelsen. 10 kap. 20 § 1 denna paragraf meddelas vissa bestämmelser angåendeskyldighet för högre rätt att pä hemställan av part anvisa forum för en tvist, när den eller de domstolar, där talan väckts, befunnits obehöriga att ta upp målet. 1 de två nuvarande styckena i paragrafen har endast gjortsspråkliga Prop. 1986/87:89 ändringar. I etl nytt tredje stycke har införtsregler som har samband med den möjlighet till förening av parallellarättegångar somjag behandlat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5).Beslut om förening av de parallella målen skall enligt 14 kap. 7 a § fattas avhögsta domstolen. I tredje stycket har införts en uttrycklig regel om atl HD:sbeslut om sammanföring konstituerar behörighet för den domstol till vilkenmålen sammanförts. Del bör betonas atl behörigheten i dessa fall kvarståräven om målen av nägon anledning skulle särskiljas vid den domstolen och målen såledesdär inte längre handläggs i samma rättegång. 11 kap. 5 § Denna paragraf innehåller regler om i vad mån parter itvistemål är skyldiga att infinna sig personligen till sammanträden införrätten. För brottmålens del finns motsvarande reglering i 21 kap. 2 8. RU harföreslagit delvis likartade - förändringar i båda dessa paragrafer. I frägaom 21 kap. 2 8 föreslär jag nu förändringar efter delvis andra linjer än vad RUföreslagit. I fråga om förevarande paragraf har vidare det som framkommit vidremissbehandlingen övertygat mig om att nuvarande reglering är i alltväsentligt ändamålsenligt utformad. Jag föreslår därför praktiskt taget ingasakliga ändringar. Däremot föreslås i syfte atl göra regleringen mer överskådligen redaktionell bearbetning efter mönster av 21 kap. 2 §. Det nuvarande första stycket har i förslaget delats upp pätre stycken. Första och andra styckena reglerar parternas skyldighet attinfinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och hovrätt resp. ihögsta domstolen. 1 dessa delar motsvarar förslaget helt vad som gäller i dag.Tredje stycket behandlar parternas skyldighet att infinna sig personligen vidsammanträden för förberedelse och vid andra förhandlingar. När det gällerförberedelsesammanträden överensstämmer förslaget med gällande rält. Däremotinnebär förslaget åtminstone formellt sett en viss utvidgning av parternasskyldighet att infinna sig personligen vid andra förhandlingar. Fjärde och femte styckena motsvarar med några språkligaändringar nuvarande andra och tredje styckena. 12 kap. 6 § Den i andra stycket föreslagna ändringen innebär atträtten uttryckligen åläggs atl meddela styrelse inte endastnär en advokat avvisas som ombud utan även när han även om han inte samtidigtavvisas som ombud i målet - förklaras obehörig att vara ombud vid rätten. Ifräga om bakgrunden till ändringen hänvisas till den allmänna motiveringen(avsnitt 2.4.13). 12 kap. 14 § I denna paragraf, som behandlar omfattningen av denbehörighet som på grund av fullmakten tUlkommer ombudet, har i tredje ochfjärde styckena 156 gjortsredaktionella ändringar i anledning av att vadeanmälan föresläs Prop.1986/87:89 avskaffad. Första stycket är oförändrat medan vissa språkligaändringar gjorts i andra stycket. RU har föreslagit flera ändringar i detta kapitel. Deflesta av dessa är närmast att betrakta som följdändringar lill andra förslagfrän utredningen. Med hänsyn till den utformning mitt förslag fält i övrigtkrävs nu endast en ändring i 3 §. RU har dessutom föreslagit att 13 kap. 4 § upphävs och attreglerna om talans väckande i stället tas in bland bestämmelserna omrättegången i tingsrätt. Även om vissa systematiska skäl talar för enomplacering av reglerna, synes nuvarande ordning inte ha medfört nägranackdelar i praktiken. Jag har därför avstått frän att nu föreslå en sådanomflyttning. 13 kap. 3 § Rättegångsordningen bygger på grundprincipen atträttegängens föremål inte får ändras utan atl del anhängiggörs en ny rättegångi stället för den första eller vid dess sida. Från den principen görs vissaundantag i denna paragraf. Bl.a. får enligt första stycket 2 käranden underrättegången yrka fastställelse av att visst rättsförhållande består eller intebestår. Han får ocksä enligt första stycket 3 kräva ränta eller annantilläggsförpliktelse. Vidare får käranden enligt sistnämnda punkt framställanytt yrkande som stöder sig på väsentligen samma grund som det ursprungligenframställda. Enligl paragrafens andra stycke i dess nuvarande lydelse får kärandendock inte sedan målet företagits till huvudförhandling ändra föremålet förrättegången på det angivna sättet om det nya yrkandet inte kan prövas i måletutan olägenhet. Den nuvarande lydelsen av paragrafens andra stycke träffarinte sent framställda yrkanden i sådana mål som, enligt vad jag angett i denallmänna motiveringen, bör avgöras efter rent skriftlig handläggning (seavsnitt 2.2.3 och specialmotiveringen till 42 kap. 18 8). Även i sådana mäl kanolägenheterna av alt yrkandet framställs sent vara betydande, l.ex. om domredan beslutals och färdigställts. 1 paragrafens andra stycke har därför gjorts den ändringenatt yrkanden av det berörda slaget, vilka inte ulan olägenhet kan prövas imålet, får avvisas, om de framställts först sedan huvudförhandlingen påböriatseller målet på annal sätt företagits till avgörande. Med det sistnämndauttrycket avses i första hand att målet slutligt föredragits för avgörande. Omföredragning inle skall äga rum, l.ex. därför att endast en domare ingår irällen, bör möjligheten atl ändra talan anses beskuren först i och med attdomen beslutats. Del nuvarande absoluta hindret i andra meningen av sammastycke mot att taieändringen sker i högre rätt har behållits. I övrigt har endast gjorts vissa språkliga ändringar i paragrafen. 14 kap. Prop. 1 kapitlet finns bestämmelser om förening av två ellerflera tvistemål vid handläggning i en rättegäng. 13,4,5 och 7 §§ föresläs helt i enlighet med RU:s förslag vissa ändringar som har samband med mittförslag om alt tvistemål skall få avgöras pä handlingarna. 1 en ny paragraf, 7a 8, har jag tagit upp de regler om sammanföring av parallella rättegångar somjag behandlat i avsnitt 2.4.5 i den allmänna motiveringen. 14 kap. 3 § Paragrafen handlar om sådana genkäromäl för t.ex.kviitningsfordran, som en svarande kan väcka mot en kärande. Genkäromålet skallenligt gällande rätt handläggas gemensamt med huvudkäromålet, om genkäromåletväcks före huvudförhandlingen. Bestämmelsen behöver ändras sä att ocksä de fallsom avgörs pä handlingarna täcks in (jfr ändringarna i 13 kap. 3 8). Principen om gemensam handläggning leder lill att endeldom inle fär ges över huvudkäromålet ens om detta är ostridigi (se 17 kap. 4§). Särskilt om genkäromålet ges in till rätten först sedan huvudförhandling ifråga om huvudkäromålet har salts ut uppstår onödiga kostnaderoch fördröjning av handläggningen. Det torde i många fall finnas godtagbaraskäl till all genkäromålet väcks först på ett sent stadium av processen, men iandra fall torde möjligheten till gemensam handläggning utnyttjas endast iförhalningssyfte. Det är, som RU påpekat, svårt att tänka sig etl meraallmänt undantag från principen om gemensamt avgörande av huvudfordran ochkviitningsfordran eftersom en sådan lösning skulle innebära etl allvarligtingrepp i civilrätten. I många tvåpartssituationer påverkas en parts vilja attäta sig en förpliktelse av att prestationen kan innehållas, om motparten inlefullgör sin prestation. Den ordningen skulle sältas ur spel, om regeln i dennaparagraf om svarandens rätt till gemensam handläggning av huvudfordran ochkviitningsfordran inte fanns. Intresset av att skydda svaranden behöveremellertid inle leda till all man utan vidare som genkäromäl godtar käromäl somväcks på ett sent stadium av processen. Enligt min mening bör man i dettaavseende kunna falla tillbaka på reglerna om preklusion av nytt material i 42kap. 15 8 i förslaget. Om en part enligt det lagrummet förelagls att slutligtbestämma sin lalan och tiden för yttrande över detta föreläggande har gått ul.bör parten inte längre ha en ovillkorlig rält atl fä t.ex. etlkvittningsyrkande handlagt gemensamt med huvudkäromålet. Samma principer börgälla också såvitt avser förening av mål enligt 5 8 i detta kapitel. Undantagenfrån principen om gemensam handläggning enligt 3 och 5 §8 har därför tagitsupp till gemensam reglering i 7 § som i sin nuvarande lydelse tar upp övrigaundantag från reglerna angående gemensam handläggning. 14 kap. 4 § Paragrafen handlar om det fallet atl någon som inte ärpart vill ha en talan mol båda parter eller mol endera av dem handlagd gemensamtmed huvud- 158 Det undantag som finns i fråga om sentframställda Prop. 1986/87:89 yrkanden har liksom motsvarande undantag i 3 §ändrats för att avse ocksä mål som avgörs på handlingarna. Undantaget harvidare liksom motsvarande undantag i 3 8 överförts lill 7 8. 14 kap. 5 § 1 paragrafen, som gäller regresstalan m.m., föreslär jagmotsvarande ändringar som i fråga om 3 §. Vidare har gjorts vissa ändringar avredaktionell natur. 14 kap. 7 § I första stycket av denna paragraf anges två allmännaförutsättningar för en förening av mål enligt de föregående paragraferna ikapitlet. Målen skall enligt paragrafens nuvarande lydelse ha väckts vid sammadomstol och denna skall vara behörig för dem alla. Vidare skall sammarättegångsform vara tillämplig för målen. 1 detta stycke har endast vidtagitsspråkliga ändringar. I ett nytt andra stycke har införts denundantagsbestämmelse i fråga om gemensam handläggning som har berörts i motivenlill ändringarna i 3-5 §§. Bestämmelsen innebär atl en talan som väcks förstefter det att huvudförhandlingen har påböriats eller huvudkäromålet på annatsätt företagits till avgörande (jfr 13 kap. 3 §) skall handläggas särskilt, omtalan inte utan olägenhet kan prövas i samma rättegång som detta. Detsammagäller enligt andra meningen om en part väcker talan som avses i 3 eller 5 §efter det att tiden för yttrande enligt 42 kap. 15 § har gätl ut. 14 kap. 7 a § I paragrafen har införts de regler om sammanföring avparallella mål som jag behandlat i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.5).En första förutsättning för att målen skall få förenas är att de är sädana atten förening skulle kunnat ske enligt 1-6 §8, om målen handlagts vid sammatingsrätt. En annan förutsättning är att de mäl som skall sammanföras äranhängiga vid domstolar av samma ordning, t. ex. två tingsrätter eller tvåhovrätter. Förening av målen kommer enligt/ö/-i-/a stycket till ståndefter ansökan av nägon av parterna eller efter anmälan av tingsrätt ellerhovrätt. 1 de flesta fall är det den part mol vilken talan riktas som harintresse av att en sammanläggning kommer till stånd och därför kommer att göraansökan. I andra fall kan en eller flera kärande ha ett motsvarande intresse.För alt en domstol, som handlägger ett mål, skall kunna göra anmälan måstegivetvis domstolen på nägot sätt ha fåll kännedom om atl det finns parallellamål vid andra domstolar. 1 flertalet fall vållar detta inga problem, eftersomåtminstone den ena parten har intresse av atl ge domstolen behövligaupplysningar. Beslutande organ är högsta domstolen. Även ulan enuttrycklig lagbe stämmelse torde det vara klart att högsta domstolen i normala fall inte bör 159 besluta omförening av mäl ulan att parterna beretts tillfälle yllra sig i Prop.1986/87:89 frågan. 1 övrigt torde samma handläggningsregler kunna användas somvid en ansökan enligt 10 kap. 20 8 andra stycket. För att målen skall få förenas, skall en gemensamhandläggning ha väsentliga fördelar. Vidare bör krävas atl inte någon avparterna får betydande olägenhet av att målen förenas. Fördelarna lorderegelmässigt vara av processekonomisk natur. Till olägenheterna för part kanfrämst räknas att parten kan få längre resväg till domstolen och atthandläggningen av målet kan komma alt fördröjas.