prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Man kan inle bortse från risken av attlolkningslvister här skulle kunna leda liU ett kostsamt administrativtmerarbete. Någol sådant behöver inte befaras om man följer den uppläggning ifråga om för dröjsmålsränta som SPK härovan rekommenderat. Den för allakundkategorier enhetliga räntesatsen kan ju i detta faU ersältas av en högreendast om vederbörande gäldenär genom etl i förväg träffat avtal bekräftat, atlaffärsförbindelsen inte avser honom i egenskap av privatperson. Denav SPK förordade nivån för dröjsmälsränta ligger något högre än den somräntelagsutredningen böra gälla för enskilda konsumenter. I ulredningensmotivering har bl.a. pekats på de negativa sociala konsekvenser som med hårdareräntekrav i vissa fall kan tänkas uppkomma för ekonomiskt särskilt svagahushåll. SPK vill inte bortse från argument av detta slag men anser, att sådanakonsekvenser bäsl undanröjs genom lillämpning av den i lagförslagets 9 §inlagna regeln, som föreskriver att räntan under vissa förutsättningar kanjämkas när en privatperson utan egen skuld har råkat i betalningssvårigheler. Medden uppläggning som här föreslagils kan det vara lämpligt atl med jämnamellanrum stämma av differensen mellan aktueUl diskonto och räntan påcheckräkningskrediter, så atl iniflaflv kan tas lill en justering av fördröjsmålsränta om differensen tenderar att mera långsikflgt avvika från vad somgällde när senasl bestämdes. För att tUlgodose delta synes det böra uppdrasål den myndighet som utövar tUlsyn över kredilmarknaden, dvs. bankinspektionen,all för regeringens prövning anmäla, om den ifrågavarande differensenunder det gångna året förändrats så påtagligt att en jusiering av räntelagensnorm för dröjsmåls-ränta framstår som moliverad. Iutredningens betänkande behandlas vidare frågan om sådan ränla som skallbelalas till följd av att elt köpeavtal hävts och en redan erlagd likvid skallåtergå. För del tillägg tUl grandbeloppet som då skall göras vidåterbetalningen - s.k. avkaslningsränta - stadgas i nu gällande räntelag ennivå som översiiger aktuellt diskonto. Utredningen harstannat för atl denna nivå bör behållas, och SPK har i detta fall inte funnitskäl att inta någon annan ståndpunkt ulan flilstyrker utformningen av 5 § iförslagel flll ny räntelag. SPKansluter sig liU ulredningens förslag att räntelagens bestämmelser görs tvingande till konsumenternas förmån. Om den därmed avsedda kon sumenlskyddande effekten skall uppnås är del enligl nämndens mening önskvärt att även de förseningsavgifter, som många företag numera debi- 69 terar uiöver denprocentuellt beräknade dröjsmålsräntan, berörs av lagens Prop. 1986/87:72bestämmelser. Ifråga om redan räntelöpande fordringar föreslår SPK att lagen kompletteras meden regel om att dröjsmålsränta då får beräknas genom lillägg av ett parprocentenheter till den för krediten fldigare gäUande ränlesalsen. Medhänsyn flll det aktueUa ränteläget för checkräkningskrediter föreslår SPK tUlskUlnad från ulredningen, alt som huvudnorm för dröjsmålsränta stipulerasgällande diskonto plus . Denna norm bör enligt nämnden kunnavara enhetlig och alltså formellt avse även de fall då gäldenären är näringsidkare,eftersom lagen då fömtsätts vara dispositiv och därmed möjUggöra all avtaliräffas om annan beräkningsgrund. Bankinspektionen föreslås få i uppdrag atlårligen anmäla för regeringen om räntenivån för checkräkningskrediterutvecklats på sådant sätt att för dröjsmälsränta bör justeras. SPKansluter sig till utredningens uppfattning att den s.k. avkastnings-räntan äveni fortsättningen bör utgöras av aktuellt diskonto plus . Ulredningenföreslår att räntelagen i fortsättningen i förhållanden mellan konsument ochnäringsidkare skall vara tvingande till konsumentens förmån. Konsumeniverkelflilstyrker detla förslag. Den avtalsfrihet som gäller har enligt verketserfarenhet inle säUan utnyttjats på ett sätt som måsle anses innebära enöverkompensation för näringsidkaren i det fall konsumenten dröjt medbetalningen. En tvingande regel i räntelagen skulle kunna molverka en sådanbrislande balans i avtalsrelationen bättre än vad som är möjliglmed slöd av lagen (1971:112) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden(avtalsviUkorslagen). En tvingande civUrätls-1ig reglering på denna punkt harbl.a. den fördelen framför en renodlad marknadsrällslig kontroll att den skaparstörte klarhet för berörda parter. Priset för denna fördel kan vara attdröjsmålsräntan i vissa fall kan te sig alltför grovt tUlyxad, men det är i såfall något som enligt verkets mening uppvägs av den angivna fördelen. erfarenhei är orsaken lill atl konsumenter dröjer med att betala sina fordringar vanligtvis bristande betalningsförmåga eller bris lande Ukviditet. Dröjsmålsräntan fungerar i dessa fall inte som påtryck ningsmedel för att driva fram betalning. För många hushåll är det dessutom praktiskt att samla räkningar till för att betala dem då man får lön. I de fall del är fråga om en avtalad kredittid, som vid banklån och konlokredher, riskerar låntagaren vid dröjsmål med betalning dessut om att få krediten uppsagd och att ådraga sig rättegångskostnader och betalningsanmärkning. Den risken torde normalt avhålla hushållen från att dröja med att betala en förfallen skuldpost och detta oberoende av om dröjsmålsräntan har en nivå som understiger räntenivån för andra krediter. Vare sig kredittid har avtalals eller ej kan man självfallel överhuvudtaget inte göra några överväganden om humvida det är lönsamt från ränlesyn punkt att betala en skuld eller att prioritera en viss skuld framför en annan, 70 om man inte har kunskap omräntelagen och öm den gällande nivån på Prop. 1986/87:72 diskontot. mening är det ovanligt att konsumenler har annal än begränsadekunskaper om innehållel i räntelagen. Införstvingande regler i räntelagen med en för låg nivå på dröjsmålsräntan finnsonekligen en risk alt näringsidkare kommer att söka kompensation för sinföriusl vid betalningsförsening på elt sätt som drabbar alla konsumenter, t.ex.genom högre priser eller kortare betalningsfrister. Är å andra sidandröjsmålsräntan för hög finns risk atl borgenären inle snabbi vidtar åtgärderför att driva in skulden, vilkel på sikl drabbar konsumenten hårt i form avackumulerad dröjsmälsränta och andra kostnader. Verket vill i delta sammanhangunderstryka att det rimligen bör ligga i näringsidkarens egel intresse atlredan innan kredit lämnas ta ett störte ansvar då del gäller att förebyggabetalningsproblem, bl.a. genom en noggrannare kredUprövning. Dennivå på dröjsmålsränta som ulredningen nu föreslår för konsumentförhållandenligger, även om den är relativt låg, över vad en konsument normalt erbjuds omhan viU sätta in pengar på en bank. Man behöver därför knappast räkna med atten konsument skulle kunna tjäna på att vänta med alt betala en förfallen skuldgenom att i stället uppbära ränla på medlen hos en bank eller på annat sätt. Motdenna bakgmnd kan flUstyrka utredningens förslag att sänka denlegala dröjsmålsräntan till en för konsumentförhållanden mer rimlig nivå. Delkan dock ifrågasättas om inle den föreslagna räntenivån är satt något iunderkant. Konsumentverketanser vidare att det är en fördel att avkastningsräntan får ungefär samma nivåsom dröjsmålsräntan, dels från förenklingssynpunkt och dels från aspekten altinte heller en konsument som har ett krav på en näringsidkare skall kunnaerhålla överkompensaflon för sina kostnader. Allmäniom den tUltänkta lagstiftningens uppläggning Nämndendelar utredningens uppfattning atl den nuvarande räntelagen i slor utsträckningsätts ur krafl genom av näringsidkarsidan ensidigt utformade klausuler istandardformulär. Det är enligt t.ex. inte ovanligt altkonsumenten i kontrakt eller andra avlalsvUlkor åläggs att vid eventuelltdröjsmål utge ränta som väsentligt överstiger den nivå som räntelagenföreskriver. Det förekommer Ukaså inte sällan att näringsidkaren friskriversig från skyldigheten att utge avkastningsränta vid hävning av köp. anseratt del föreligger ett skyddsbehov såväl när det gäller en konsumentsskyldighet alt utge ränta som när det är fråga om hans rätt atl erhålla sådan. ARNtillslyrker därför att bestämmelserna om ränta i konsumentförhål landen görs tvingande till förmån för konsumenler. Som påpekas i belän kandet är delia en lagstiftningsteknik som har kommit lill användning på åtskilliga andra rättsområden av särskild betydelse för konsumenterna. Ibetänkandet berörs inte lillåfligheten av olika slags "viten", utöverProp. 1986/87:72 själva dröjsmålsräntan. Denna fråga bör uppmärksammas underden fortsatla beredningen av lagförslaget. Det kan nämligen enligt inte uteslutas all borgenärer, om möjlighelen all avtala om enhögre dröjsmålsränta än lagens beskärs, söker kompensera sig förräntebortfallel genom all i stället la ul en "förseningsavgift" ellerliknande tilläggsavgift på ett sätt som skulle kunna undergräva lagstiftningenstvingande karaktär. Ett annal tänkbart sätt på vilkel inlenflonerna bakomförslaget skuUe kunna kringgås synes vara att borgenären beviljar en gäldenär somkommit i betalningsdröjsmål viss tids uppskov med betalningen mol en överenskommen(högre) skuldränta. Eflersom rena avtalsräntor inte omfattas av räntelagensynes etl sådanl förfaringssätt civilrättsligt bara kunna angripas med slöd avavtalslagens ogiltighelsregler. Förutomatt bestämmelserna om dröjsmålsränta skall vara tvingande ikonsumentförhållanden innebär förslagel att dessa regler också skall ha ettändrat malerielll innehåll. Nämnden återkommer lill frågan om lämplig räntenivåi nästa avsnitt, men känner viss tvekan inför tanken på ett alltfördifferentierat system. Som nämnden har anmärkt inledningsvis måste en sådanordning försvåra överblicken och tillgängligheten. Införandet av begreppet"privatperson i egenskap av konsument eller eljest" med bl.a.särskilda, lål vara disposiliva, beslämmelser för dröjsmälsränta privatpersoneremellan kan exempelvis lätl skapa nya gränsdragningsproblem. Nämnden anser inteatt utredningen har anfört tillräckliga skäl för den yllerligare nyansering avsysiemel som privalpersonsbegreppet leder lill. Utredningenföreslår en ganska drastisk sänkning av dröjsmälsräntan ikonsumentförhållanden. undrar om man inte med detta förslag har fjärmat sigalltför mycket från den allmänna räntenivån. Ioch för sig förhåller del sig förmodligen så som utredningen antar atlkonsumenters belalningsdröjsmål ofta inle beror på tredska utan hell enkell påavsaknad av likvida medel. Atl risken för ren spekulalion i lågadröjsmålsräntor måhända är överdriven hindrar dock inte all del kan framstå somslötande och besvärande för den allmänna betalningsmoralen om en gäldenär kankomma undan billigare genom att försumma atl göra räll för sig än genom alt lai anspråk en kreditmöjlighet som ofta kan finnas tillgänglig t.ex. i form avell kontokort. Sådana krediter torde löpa med klart högre ränta än denföreslagna dröjsmålsräntan. Det s. k. prioriteringsargumentet bör ägatillämpning även på en sådan valsituaflon och inte bara på det i betänkandetnärmasl berörda valel mellan reglering av olika förfallna skulder. Avdel anförda framgår att är tveksam till utredningens förslag om en sänkning av "konsumentränlan" frän åtta lill endasl tvåprocentenheter över diskontot. Därmed är dock inte sagt att nämnden är främmande för tanken atl den nuvarande räntenivån kan vara väl hög i konsumenlsam- manhang. Skall en sänkning övervägas nämnden har dock inle beslämd uppfattning om vilkel påslag uiöver diskontot som i så fall bör väljas men 72 deldanska sexprocenttilläggel kan möjligen vara en förebild - så bör Prop.1986/87:72 ändringen gälla generellt. Alt i lagen laborera med olikaräntenivåer inte blotl mellan avkastnings- och dröjsmälsränta ulan även mellanskilda kategorier av dröjsmålsränta skulle komplicera sysiemel alllförrnycket. Med lanke på all lagen ju bortsett från konsumentsammanhangen alltjämtskall vara dispositiv bör olägenheterna av en begränsad sänkning överlag avdröjsmälsräntan inte överdrivas. I t.ex. kommersiella förhållanden kanräntenivån lätt regleras genom slandardkonlrakt eller eljest i partemas avtal. ARNgodtar utredningens bedömning atl det är svårt aU fixera ränian lill en vissfast nivå, när det allmänna ränteläget fluktuerar. Nämnden är dock inte säkerpå atl följdsamheten i förhållande flll diskonlol behöver vara total.Anpassningen tUl diskontot kunde möjligen modifieras något. En vissstabilisering och förenkling i den prakliska hanteringen synes t.ex. kunnavinnas om ränian för etl hell kalenderår knyts an till det diskonto som gällervid . Fordringarpå grund av bankkredit Förfordringar som löper med ränta innan förfallodagen synes dröjsmålsräntanshuvudsakliga funkiion vara som påtryckningsmedel mot slarviga betalare. Denränla som kreditgivaren enligt kreditavtalel beflngar sig får fömtsättas gekreditgivaren full kostnadsläckning och förväntad avkastning på del utlånadekapitalet. Del förhållandel alt gäldenären inte betalar i rätl tid lorde därförinte i sig motivera någon yllerligare kompensation tUl kreditgivaren. Däremoikan denne drabbas av administrativa kosinader tiU följd av gäldenärensdröjsmål. För sådana kostnader har krediigivare hitfllls kunnat kompensera siggenom atl i kreditavtalel föreskriva alt t.ex. en särskild förseningsavgtftskall utgå om belalning inle sker i rätt fld. Som nämnden har anmärkt tidigareär del dock oulrelt i vad mån avtal om sådana avgifier fortfarande kan träffasom räntelagen görs tvingande i konsumentförhållanden. Nämnden anser del skäligtall en krediigivare får lov att ta ut en viss, begränsad avgift för sinamerkostnader på grund av ett betalningsdröjsmål. Det kan kanske anförlros ålbankinspektionen eller annat lämpligt organ att ge rikllinjer för vad som ärgodtagbart i detta hänseende, utan att lagens tvingande karaktär träds för när. Ilikhet med utredningen anser atl någol undanlag inte bör göras för bankersoch andra kreditinstituts verksamhet i fråga om flllämpningen av räntelagenstvingande konsumentskyddande regler. Forskningsnämndenanser sig tvingad atl beslämt ta avstånd från utred ningsförslagels vikligasle nyhel (den föreslagna lagtextens 8 §), enligt vil ken dröjsmälsräntan, när en privatperson "i egenskap av konsument eller eljesi" är gäldenär eller borgenär i fråga om en fordran som ej löper med ränta före förfallodagen, skall uppgå flll diskontot med lUlägg om (flll skillnad från diskontot plus åtla procentenheter när 73 privatpersonej är inblandad). Regeln föreslås att bli tvingande till konsu- Prop.1986/87:72 menls förmån (10 §). Försitter en privatperson betalningstiden ifråga om en fordran som redan före förfaUodagen löper med ränta, t.ex. i frågaom banklån och konlokortskrediter, kommer räntan enUgl lagförslagels 7 § normaltäven efler förfallodagen atl utgå med samma räntefot som ,eftersom denna ränta i regel lorde vara högre än diskontot med flllägg om tvåprocentenheter. Iverkligheten torde det föreslagna systemet medföra att en konsumentsbetalningsförsummelse aniingen inte medför någon särskUd dröjsmålsränta allseller - om fordran fram till förfallodagen inte löpte med ränta'» endast medförskyldighet att betala en dröjsmålsränta väsentligt understigandemarknadsräntan. Det räntemässigt billigaste sältel för en privatperson attskaffa sig kredit blir att strunta i sina räkningar. Utredningensargumentering, atl dröjsmålen i privatsammanhang inte beror på medvetnakalkyler över vilka ekonomiska altemativ som kan vara mest lönsamma, är inteövertygande i dagens svenska samhälle, där bl.a. skattesystemet har tvingat enslor del av befolkningen till att ägna mycket tid åt planeringen av den egnaekonomin. Risken för en allmänt försämrad betalningsmoral kommer atl öka vid enordning där en betalningssmilare eller t.o.m. en bankrånare får"låna" pengar till en ränta som betydligt understiger den ränta somvanliga bankkunder får betala. mening är del för övrigl högsl tveksamt humvida det på ytankonsumentvänliga förslaget verkligen kommer att gagna konsu-mentkolleklivetsiniressen. Den välvilliga behandlingen av dåliga betalare kommer slutligen allbetalas av hela konsumenlkollekiivet i form av högre priser, högrelåneuppläggningsavgifter osv. Del är också möjligt att den alltför lågadröjsmålsräntan kommer att tvinga vissa fordringsägare, exempelvis banker, alloftare än hitfllls utnyttja sin rält alt vid försummad amortering ellerränteinbetalning säga upp hela lånel, med kanske katastrofala följder för denenskilde. anserdel tveksamt om de föreslagna reglema ger sådana sociala fördelar att deuppväger de nackdelar som berörts. (Se avsnitt 1.) KFMhar att utgå från sina iakttagelser av praktiken, när bl.a. upplupna räntor ska tas ut tvångsvis med stöd av domstols dom eller utslag. Här gäller ofta att en gäldenär av särskilda skäl - sjukdom och"misslyckade" affärer m. m. - sällan har möjlighet alt inom överskådlig tid reparera sin ekonomiska situation. Från KFMs synpunki visar det sig att borgenärens rält all la ul dröjsmålsränta inte ofta Ijänar något vettigt syfte. ocksåatt borgenären i ett utsökningsmål avslår ifrån åtminstone delar av Prop.1986/87:72 räntekravet för att få en rimlig uppgörelse med sin gäldenär, somoftast saknar tillräckliga utmätningsbara tillgångar. Det finns sålunda skälatt se restrikflvt på möjligheterna att räkna dröjsmålsränta. För allasituationer utom de, där näringsidkare är varandras motparter, borde manöverväga att limitera såväl "löpande" ränta som dröjsmälsränta. Vadsom i lagförslaget benämns "privatpersoner" - förutom konsumenter -skuUe skyddas genom en tvingande regel. Detfinns knappast heller någol praktiskt skäl att tillåta en person, som vill lånaut pengar "prival" atl ta ut en hög ränla. Del verkar främmande all -som skett i belänkandet - exemplifiera med att en privatperson "lånar utpengar för alt hjälpa en näringsidkare alt finansiera en utbyggnad av dennesföretag". För sådana och liknande fall bör privatpersonen vara förnöjd medränta inom vissa gränser, som fastställs tvingande. Delkonstateras, atl de fall där räntebestämmelserna har sin största betydelse sompåtryckningsmedel m.m. liksom ska omfallas av avtalsfrihet. Del är härfråga om handel och annan yrkesmässig verksamhet mellan näringsidkare där mankanske inte bör inkräkta på avtalsfriheten. Trols detta inställer sig en visseftertanke mot bakgranden av de iakttagelser som gjorts av fall, där man talarom "ockertänta" utan att något straffbart ocker kan påvisas. KFMvill i frågan om uttag av dröjsmålsränta lämna en ytterligare synpunki. Mofivetatt ta ut sådan ränla minskar om en krediigivare inte i skälig omfattning vUlpröva gäldenärens kredtfvärdighet. Enligt KFMs mening visar det sig, atl man ianmärkningsvärt stor utsträckning beviljar slora krediler utan att i någon månundersöka kredittagarens betalningsförmåga och - vilja. Del synes med andraord behövas en skärpning på borgenärssidan i fråga om aktsamhet snarare än atlstora dröjsmålsräntor ska uttas när man "missat" kreditbedömningen.Den s.k. övervältrings-problematik, som diskuteras i betänkandet, kan intebemästras genom ränteregler. KFMhar redovisat uppfattningen atl tvingande regler bör gälla till förmån för intebara konsumenter utan även för privatpersoner i övrigt. Såväl löpande ränta somdröjsmälsränta bör undantas från avtalsfriheten. Om den framförda tanken skullegodtas fordrar detta att även 7 § ändras -föralom 10 §. Detkan, alldeles bortsett från KFMs anförda synpunkt, vara befogat att medhänsyn flll nulägel lägga den legala moraränlan i nivån diskontot med tilläggav . KFM anser att ränteläget, om man l.ex. anser sig kunna gynnaprivatkonsumtionen, i övrigt kan hanteras med ändral diskonto. Skrivningenav 8 och 10 §§ bör förtydligas även med hänsyn tiU den sakliga innebörd det lagda förslaget uppges ha. I 8 § bör man kunna ha en rak skrivning om ränta utan omvägen med hänvisning lill 6 §. Redan i 8 § bör det klargöras att regeln är tvingande bara i konsumentförhållanden. Det uttryckssätt som används i 10 § bör kunna göras enklare - eller tas in direkt i 8 §. Regeln i 10 § andra punkten i förslaget verkar överflödig. KFMs förslag flll äventyrsskulle vinna gehör kan 8 § skrivas så alt det Prop. 1986/87:72 klargörs,atl regeln är tvingande i alla andra fall än de som avser avtal mellannäringsidkare). Slutligenvill myndigheten påtala hur bl.a. räntefrågorna hanteras i den dömandeverksamheten. De allra flesta mål, som inges till KFM för verkställighet,grundas på betalningsförelägganden och lagsökningsutslag, dvs.betalningsskyldigheten har fastställts i den summariska processens form.Domslolarna lär inte pröva bl. a. arten av rättsförhållandet och ränteyrkandet.Med en för privatpersonfallen gemensam indispositiv ränleregel ' ji deojämnheter, som förekommer i det rällsliga förfarandet för att tvångsvis laut betalning, kunna förebyggas. Problem uppkommer för övrigl hur KFM ska handla,när myndighelen uppdagar all någon dömts att betala en för hög dröjsmålsränta.Det nu anförda understryker vikten av all begränsa avtalsfriheten i fråga omränleklausuler. Egentligen är detta bara en följd av vad som enligl 36 §avtalslagen gällt . Erfarenheternaav de gällande räntelagsbeslämmelserna ger vid handen att det inle finns någotbehov av vare sig tvingande regler eller särregler för konsumenler. Ulredningenhar inte heller kunna påvisa att den nuvarande regleringen har medfört någrasärskilda problem för konsumentema. Avsiklenmed dröjsmålsränta är all den skall avhålla gäldenären från att försätta sig idröjsmål och, för del faU att dröjsmål ändå inträffar ge fordringsägaren visskompensalion. För att uppnå detta måsle dröjsmålsräntan vara minst i nivå meddet allmänna ränteläget. synsält låg också bakom höjningen avdröjsmålsräntan i räntelagen från fyra procenlenheler över diskonlol lill åttaprocenlenheler över delta. Motdenna bakgrund måste del nu framlagda förslaget betecknas som märkligt.Knappast ens för konsumentema, som är de som skall gynnas av förslaget, kan detframstå som rimligl att det blir avsevärt bUligare atl, i strid mol träffatavtal, underiåla all betala sina skulder i rätt tid än att utnyttjakontokrediter eller att låna pengar i bank eller annat kreditinsfltut. Handelskammarenvill också särskUl påpeka att förslaget om atl dröjsmålsränta överhuvudtagetinle skaU få las ut förtän i prakflken kommer att leda ull attkonsumenter alltid tUlförsäkras en månads belalningsanstånd. Denna konsekvensär också utredningen medvelen om. Handelskammaren kan inte acceptera en sådanreglering av betalningstiden, särskilt som den åstadkoms på ett indirekt säll. Förslagetkommer också, om det genomförs, atl bli besväriigi att tiUäm pa och därmed fördyrande. För att kunna flllämpa beslämmelsema riktigt måste den som fakturerar vid varie transakflon markera kundens status. Förulom alt detta leder till atl förelag, slalliga och kommunala verk etc Ivingas tiU nya raflner när det gäUer kundregistrering och fakturering kommer åtskiUiga gränsdragningsproblem att uppstå. marens uppfattning är detförvånande all utrédfiingen inle företagit någon Prop. 1986/87:72 analyseUer kostnadsberäkning i denna del. Handelskammaren avstyrker förslagel. Moflvenflll förslagen synes enligt fullmäktige mer vara betingade av sociala skäl änekonomiska överväganden. Denränta privatpersoner får betala på checkräkningskrediter i bank ligger påi genomsniu . Lån hos finansbolag är betydligt dyrare. AU dåfastställa dröjsmålsränta till - vilket skulle bli fallet -12,5 procenlär enligt fullmäktige inte rimligt. Denotvivelaktigt billigaste formen av korta krediler för privatpersoner kommer aUvara all inte betala sina räkningar . Risken för en väsenfligt försämradbetalningsmoral är därmed överhängande. För betalningsmottagarna mäste detvidare anses ställt utom alll tvivel alt kosinaderna därmed ökar.Betalningsmottagaren har ju i sin tur räkningar att betala och som regelföreligger en tidsmässig överensstämmelse mellan in- och ulbelalningar. Ombetalningsmottagaren inte frän fall lill fall kan vela när likvid erhållstvingas han skaffa pengar på annat sätt för atl finansiera sin verksamhet.