prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Jag kan hälla med de kritiker som menar att det i vissafall kan vara svårt för åklagaren att hälla isär de båda typerna av förhör ochatt detta kan innebära eller i vart fall uppfattas som nackdelar för den lilltalade.Intresset av en fullständig utredning i målet torde i de flesta fall vara bästbetjänt av att den tilltalade under domarens neutrala ledning först fär lämnaen fri berättelse om händelseförioppet och att åklagaren och försvararenkommer in i bilden först därefter. Jag förmodar att RU:s förslag om att försvararen i vissafall skulle ha rätt att inleda förhöret syftar till att tillgodose dentilltalades intressen i sådana fall där djupgående skillnader finns mellan deolika sidornas versioner och där del redan av den anledningen framstår sommindre lämpligt att åklagaren inleder förhöret. Med tanke pä de fall därförsvarare inte är förordnad och de situationer där försvararen av nägonanledning inte vill äta sig att inleda förhöret, är det dock enligl min meningmindre lämpligt att bygga upp ett system kring försvararrollen i det nuaktuella hänseendet. Jag menar i stället liksom flera remissinstanser - atthuvudförhöret med den tilltalade i regel bör inledas av rätten och inte avåklagaren eller försvararen. Jag återkommer i specialmotiveringen närmare tilldessa frågor. Som utredningen föreslagit bör föreskrifter om hurpartsförhören i tvistemål och brottmål skall gå lill tas in i 37 kap. Avvisande av åhörare under vittnesförhör Enligl 36 kap. 18 § RB får rätten förordna att en part ivissa fall inle får vara närvarande under ett vittnesförhör. Detta får ske delsnär det förekommer anledning att vittnet på grund av partens närvaro - avrädsla för parten e.d. - inte säger hela sanningen och dels när parten störvittnesmålet genom yttre åtgärder, t.ex. genom att falla vittnet i talet. Under senare är har det blivit ett allt större problem attvittnen i rättegångar hämmas i sin vilja att berätta om förhållanden som ärofördelaktiga för en part av rädsla för repressalier, inle i första hand frånparten själv utan frän åhörare som är på någol sätl lierade med parten.Problemet gäller i huvudsak kamrater till den lilltalade i brottmål. Oftaböriar bearbetningen av vittnet i dessa fall med mer eller mindre direkta hotföre förhandlingen. Kamralerna fullföljer sedan i typfallet sina försök tillpåverkan med att, utan nägot påtagligt störande beleende, intensivt iakttavittnet under förhöret. Åtgärderna torde, enligt vad som upplysts, inte sällanleda till önskat resultat. Nägon laglig möjlighet atl ålägga åhörarna att lämnarättssalen torde endast finnas när dessa stör förhandlingen på ett merpåtagligt sätt Ofr 5 kap. 9 § RB). har med anledning av en motion uttalat att manbör undersö ka vilka olika praktiska lösningar som kan väljas för att åstadkomma en önskvärd ordning i det nu aktuella hänseendet (JuU 1980/81:5, rskr. Frågan har därefter tagits upp av RU, som föreslår enregel enligl vilken en Prop. 1986/87:89 åhörare skall kunna åläggas att lämnarättssalen under elt vittnesförhör på samma villkor som en pan, dvs. om det kanantas atl vittnet på grund av rädsla eller av annan orsak inte fritt berättarsanningen på grund av åhörarens närvaro. Utredningen föreslår också att rättenskall - på samma sätt som när en part ålagts att lämna rättssalen - varaskyldig att när åhöraren åter är närvarande återge vitlnesberätlelsen föråhöraren i behövlig omfattning. Remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat utan erinranatt åhörare åläggs lämna rättssalen i de aktuella situationerna. Flera av demsom yttrat sig har vidare anfört att del inte kan anses tillräckligt motiveratmed en regel om skyldighet för rätten att i efterhand återge vittnesmålet föråhöraren. För egen del vill jag först och främst understryka alt mangivetvis måste sträva efter atl vittnen och andra personer som skall förhöras irättegång skall kunna avge sina utsagor utan att känna sig hotade. 1 dettahänseende anser jag liksom utredningen och remissinstanserna att enverkningsfull åtgärd bör vara all ge rätten en möjlighet att ålägga åhörarnaatt lämna rättssalen. Skall det krävas att utsagan i efterhand läses upp föråhörarna, befarar jag emellertid liksom flera remissinstanser att mycket aveffekten bortfaller. Enligt min mening bör det kunna godtas frånoffentlighelssyn-punkl att vissa åhörare, i fråga om vilka man kan befaraobehörig påverkan av ett vittne eller annan förhörsperson, kan åläggas attlämna rättssalen utan rätt att i efterhand få utsagan uppläst eller uppspeladför sig. Som utredningen föreslår bör erforderiiga regler tas in i36 kap. 18 § RB. Reglerna om s.k. frågeförbud i 36 kap. 5 § RB Enligt svensk rätt är det en allmän medborgeriigskyldighet att inställa sig som vittne vid domstol och där avlägga vittnesmål.Vittnesplikten, som regleras i 36 kap. 1 § RB, har i princip företräde framförden tystnadsplikt som kan åvila vittnet. 1 36 kap. 5 § finns vissa undantagfrån denna huvudregel. Här sägs bl.a. att personer som tiUhör en del angivnayrkesgrupper inle får höras om nägot som de i sin yrkesutövning har blivitanförtrodda eller som de i samband därmed har fäll vela. Vittnesförhör får dockske om del är medgivet i lag eller den till vilkens förmån tystnadspliktengäller samtycker därtill. De yrkesgrupper som omfattas är bl.a. advokater,läkare, tandläkare, sjuksköterskor och vissa kuratorer. har i skilda sammanhang väckts frågor omändringar i de nu berörda reglerna. 1 ett par fall har sädana ändringar aktualiserats i . Det gäller dels frågan om psykologer bör tas med bland de nämnda yrkeskategorierna och dels frågan om harmonisering av om undantag från vittnesplikten med vissa andra lagregler rörande uppgiftsskyldighet. Rörande båda dessa frågor har uttalat all det bör ankomma pä regeringen att föranstalta om en översyn av gällande regler(seJuU I980/81:2och 1983/84:23 s. 9 resp. 1984/85:25 s. 12). Vidare har i en skrivelse till regeringen hem ställt att även patentombuden las med bland de yrkeskategorier som om- 136 fattas av frågeförbudel i 36 kap. 5 § RB. Även frågan omtolkars skyldighet att vittna har aktualiserats inom . Det böri sammanhanget nämnas all justilieulskottel i ärendet rörande psykologersvittnesplikl uttalat att sädana ytteriigare inskränkningar i den allmännavitlnesplikten, som det skulle medföra om man tar med nya yrkeskategorier i detnämnda lagrummet, inte bör göras ulan en mer allsidig prövning av frågan. Regeringenhar i tidigare sammanhang förutskickat att eventuella förslag till lagändringarmed anledning av de nämnda riksdagsbesluten skulle komma att läggas fram isamband med översynen av om tingsrältsförfarandet eller i sambandmed förslag lill ny lagstiftning med anledning av tvångsmedelskommitténsarbete. Med hänsyn till vad uttalat är det nödvändigt att frågornasåvitt möjligt bedöms utifrån mer generella aspekter. Eftersom flera av deminte har belysts genom sedvanlig remissbehandling bör regeringensställningstagande rörande ändringar i 36 kap. 5 8 anstå nägot ytterligare. Jagavser att återkomma till dessa frågor så snart det är möjligt. 2.4.10 Vissa frågor rörande överklagande av tingsrätts dom Alla tvistemålsdomar utom iredskodo-mar skall - pä samma sätl sombroltmålsdomar - överklagas genom att en vadeinlaga, ulan föregåendevadeanmälan, ges in till tingsrätten frän dagen förtingsrättens dom. RU överväger i en senare etapp av utredningsarbetet frågorrörande överklagande av tingsrättsavgöranden. Del tidigare nämnda förslaget omatt tingsrätterna skall fä möjlighet all avgöra tvistiga mål pä handlingarnamotiverar emellertid att vissa frågor rörande överklagande av tingsrätts dom iivisiemäl tas upp . Den som vill överklaga en tingsrätts dom i tvistemål skallinom för domen anmäla vad hos tingsrätten. Han skall vidareinom från domen fullfölja vadet genom att lill tingsrätten ge in envadeinlaga, där yrkanden och grunder för överklagandet presenteras (50 kap. I §RB). Tingsrätten översänder därefter handlingarna till hovrätten för vidareprövning. Denomständigheten att man låtit dagen för domens meddelande bilda utgångspunkt förklagotidens beräkning hänger samman med att den muntliga handläggningsformenintagit en så dominerande ställning. Parterna har normalt närvarit vid enhuvudförhandling, där rätlen antingen avkunnat dom eller ocksä underrättatparterna om vilken dag domen kommer att meddelas. Som jämförelse kan nämnas i förvallningsprocessen, som i princip är skriftlig, låter klagoliden löpafrän den dag då domen delges parten. Skälet till denna olikhet är naturiigtvisatt man i en skriftlig process inte har samma garantier för all parten färkännedom om när domen meddelas. När man nu inför en möjlighet för tingsrätt all avgöratvistiga mäl pä Prop. 1986/87:89 handlingarna mäste man givetvis överväga omnuvarande syslem för överklagande i dessa fall är tillfredsställande frånrällssäkerhetssynpunkt. RU har tagit upp denna fråga och först och främstavvisat tanken på ett syslem som förutsätter delgivning av domen. Man föresläri stället dels atl vadeanmälan tas bort i fråga om alla tvislemålsdomar ochdels alt klagoliden när det gäller dom som meddelats på handlingarna förlängsfrän . Remissinstanserna har tillstyrkt eller lämnat utan erinranatl vadeanmälan avskaffas. Förslaget att förlänga klagoliden frän tre till sexveckor har däremot avstyrkts av de allra flesta som yttrat sig i den delen. Manmenar allmänt att en kortare klagoiid mäste anses tillräcklig även om man vilket alla remissinstanser godtar - låter dagen för domen bilda utgångspunktför klagoliden. Somliga remissinstanser anser tillräckligt, andraförordar, i överensstämmelse med vad som gäller i hovrätt, en klagoiid om fyraveckor. Jag vill för min del först och främst ställa mig bakomtanken pä att man även i de mål som avgörs på handlingarna skall ha kvarprincipen att klagoliden räknas för domen. En motsatt ordning skullemed all sannolikhet medföra så omfattande delgivningsproblem att vinsterna medreformen skulle te sig osäkra. Vidare skulle problem uppstå genom att olikaklagotider skulle komma att gälla för olika parter. När det sedan gäller klagotidens längd förefaller detproblemfritt alt avskaffa institutet vadeanmälan. Kravet på sådan anmälan tordefrämst vara historiskt betingat. Med hänsyn till nuvarande möjligheter liU verkställighetav icke lagakraftvunna domar torde något beaklansvärt sakligt skäl mot att tabort vadeanmälan knappast kunna åberopas. 1 likhet med utredningen ochremissinstanserna anser jag därför att vadeanmälan kan avskaffas. Den av utredningen föreslagna klagoliden om sex veckormedför att olika klagotider kommer att gälla för olika typer avtingsräitsdomar, vilket kan skapa vissa svårigheter. En klagoiid på sex veckorförefaller dessutom onödigt lång. Man bör rimligtvis kunna ställa det kravet päden som vet med sig atl han har ett mål anhängigt vid tingsrätt vilket kanavgöras pä handlingarna att han inför en längre tids bortovaro hör efter hostingsrätten när ett avgörande kan väntas eller ordnar med eftersändning avposlen. När det gäller valet mellan tre eller fyra veckorsklagoiid kan å ena sidan en treveckorsfrist från domens dag enligt min mening inle anses otillräcklig från rättssäkerhetssynpunkt. Del kan nämnas att i småmål nu gäller en frist om endast även om domen meddelats på handlingarna. Å andra sidan skulle det, som några remissinstanser varit inne på, i och för sig vara tilltalande att införa samma klagoiid som gäller vid överkla gande av hovrättsdomar, alltså . Ett införande av en sådan klagoiid i dessa fall skulle emellertid aktualisera en del andra frågor, bl.a. spörsmålet om man bör övergå till samma klagotid i fråga om broltmålsdo mar. Dessa bör helst inte tas upp , främst med hänsyn till att RU överväger närliggande frågor, bl. a. frågan om sammanslagning av olika former för överklagande. Jag anser del mot denna bakgrund 138 mindrelämpligt alt i detta sammanhang införa en ny klagoiid vid överklagande avtingsrätisavgöranden. Jag haralltså kommit lill den slutsatsen att man i fräga om överklagande avtvislemålsdomar bör övergå till samma ordning som gäller för överklagande avtingsrätts dom i brottmål, nämligen atl vadeinlaga -utan föregåendevadeanmälan - skall ges in till tingsrätten frän dagen förtingsrättens dom. Eftersomrättsmedlet mot tredskodomar inte är vad utan återvinning berör mitt förslaginte sådana domar. 2.4.11 Tolkning och översättning Huvudpunkterna i mitt förslag De allmännadomstolarna får möjlighet all låta översätta handlingar på statens bekostnad. Bestämmelsernaom översättning skall tillämpas ocksä i fråga om handlingar som är avfattademed punktskrift. Delta skall gälla även i förvaltningsprocessen. Tolkning utan samband medförhandling Enligt 5 kap. 6 § första stycket RB får tolk anlitas attbiträda rätten om någon som skall höras inför rätten inte behärskar svenskaspråket. Domstolsverkethar i en framställning till regeringen tagit upp frågan om ersättning kan utgåtill en tolk som används i annat sammanhang än vid en förhandling. Verketpåpekar att tolk bör kunna anlitas och ersättas även i t.ex. ettinskrivningsärende eller vid en vigsel och också utan direkt anknytning tillett mål eller ärende. Som verketpåpekar ger ordalydelsen i 5 kap. 6 8 första stycket RB närmast intryck av atlparagrafen gäller endast när någon skall höras inför rätten. Den fråganbehandlades dock redan i ett lagstiftningsärende . Föredragandedepartementschefen konstaterade dä (prop. 1973:30 s. 70) att del vid deallmänna domstolarna torde finnas vissl behov av möjlighet atl anlita tolk förmuntlig tolkning, även när det inte direkt är fråga om förhandling.Departementschefen erinrade om att vissa rättshandlingar, t.ex. ansökan ombelalningsföreläggande och ansökan i domstolsärende, fär göras antingen genomskriftlig handling eller genom muntlig framställning. Han påpekade också atlen icke svenskspråkig person som infinner sig på rättens kansli kan haupplysningar och synpunkter att lämna på handläggningen av mäl eller ärenden. Isädana fall borde rätten ocksä kunna vid behov anlita tolk. Departementschefenansåg dock inte att det var nödvändigt med någon särskild bestämmelse om dettautan ordalydelsen i 5 kap. 6 § RB borde ge utrymme för att anlita tolk vid behovocksä när det var fråga om mera informella kontakter mellan rätlen och utlänningen. Enligt min mening fär del anses helt klart altbestämmelsen i 5 kap. 6 8 RB - lästmot bakgrund av dessa motivuttalanden - ger utrymme för att Prop. 1986/87:89anlita och ersätta tolk även i de av angivna fallen. Jag finnerdärför inte anledning atl föreslå nägon lagändring i denna del. 1 anledning av vad JO anfört i ett lilljustitiedepartementet överlämnat beslut angående bl.a. översättning avbrottmälsdom till främmande språk vill jag framhålla att stadgandet i 5 kap. 68 RB ger domstolen möjlighet atl engagera en tolk även för att muntligen för enpart översälta en dom. som meddelats genom att hållas tillgänglig pä rättenskansli. I vad mån domstolen skall stå till tjänst med en sädan service fårbedömas med hänsyn lill omständigheterna. Av betydelse är härvid vilkamöjligheter parten har att på annal sätt få domen översalt. Jag återkommer idet följande till frågan om skriftlig översättning av domar. Enligt 5 kap. 8 § RB har en tolk rätt lill skäligersättning för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget krävt. Ersättningenskall bestämmas i enlighet med en av - med stöd av förordningen(1979:291) om tolktaxa - fastställd taxa. Tolkersättning betalas av allmännamedel. Enligt har det satts i fråga om dessabestämmelser ger utrymme för ersättning för tolkförmedling. Från bl.a.invandrarverket och de kommunala invandrarbyråerna har enligt domstolsverketuttalats önskemål om en samordnad tolkförmedling, i vilken de kommunalainvandrarbyråerna skulle förmedla tolkar till domstolar och andra användare avtolkar. Önskemålet har varit att ocksä tingsrätterna skulle delta i en sådan verksamhet.Framställningar i den riktningen skall emellertid som regel pä olika skäl haavvisats av domstolarna. Ett skäl sägs därvid ha varit atl det är tveksamt omgällande författningar ger utrymme för ersättning till en tolkförmedlare.Domstolsverket anser att det behövs etl klargörande i denna fräga. Jag har underhand inhämtat atl det råder en skiftandepraxis i tingsrätterna vad gäller användande av och ersättning förtolkförmedling. Vissa tingsrätter använder inte alls denna form av service.Andra gör det någon enstaka gång. Åter andra skaffar praktiskt tagel alllidtolk genom att vända sig till en - i regel - tolkförmedling. Detingsrätter som använder sig av tolkförmedling har olika rutiner för all betalaersättning till förmedlingen. Det förekommer att förmedlingsavgiften pä sammasätt som ersättningen till tolken fastställs av rätten. Vid åtminstone entingsrätt, som tillgodoser i stort setl hela sitt behov av tolkar genom attanlita en förmedling, har avtal slutits med kommunen som innebär atträtten fär tillgäng till denna service mot ett visst belopp per förmedlatuppdrag. Kommunen debilerar sedan tingsrätten kvartalsvis för den tolkförmedlingsom skett. 1 detta fall fastställs således inte ersättningen tilltolkförmedlingen av rätten utan utanordnas pä samma sätt som andraadministrationskostnader. För egen del vill jag först starkt betona vikten av att detolkar som används vid domstolarna håller en hög kvalitet. 1 detta syfte är det ofta befogat alt först och främst anlita de tolkar som är godkända som rättstol- 140 Vilka tolkar som har denna kompetens framgår av deförteckningar Prop. 1986/87:89 över godkända tolkar, som ges ut avkommerskollegium. Det är i och för sig ingenting som hindrar att en domstolanlitar en tolkförmedling om detta visar sig fungera bra frän administrativsynpunkt. Det kan självfallet vara resursmässigt fördelaktigt för domstolen attanlita en förmedling i stället för att låta den egna personalen ringa runt ochförsöka få fram en tolk till en viss dag. Även om man väljer att anlita entolkförmedling, måste rätten dock vara uppmärksam på kvaliteten hos de tolkarsom kommer till förhandlingarna. Vad sedan gäller frågan om ersättning lill entolkförmedling för utförda förmedlingsuppdrag torde del vara helt klart atl ensädan ersättning inte omfattas av stadgandet om tolkersättning i 5 kap. 8 § RB.Jag bortser dä från det fallet att tolken själv betalat en avgift tilltolkförmedlingen och begär ersättning för denna såsom utlägg. Det är således intefräga om någon ersättning som skall fastställas av rätten. 1 stället måsteersättningen till en tolkförmedling för själva förmedlingsåtgärden betraktassom en administrativ kostnad för domstolen och ersättning skall därför utgå påsamma sätt som ersättning för annan service som domstolen köper utifrån. Jag ser ingen anledning att föreslå några ändringar idetta hänseende. Det finns inget behov av att rätten i det enskilda målet tarställning lill ersättning för tolkförmedling; det finns inle något samband mellanförmedlingen som sådan och förhandlingen inför rätlen. Atl jämställaersättning för tolkförmedling med ersättning till tolk framstår som krångligtoch skulle sannolikt innebära ökade administrationskostnader. Det är i ställetnaturligt att, i enlighet med den praxis som utbildats på sina håll, se fråganom utnyttjande av tolkförmedling och ersättning för sådan som en administrativfråga. Med denna utgångspunkt fär domstolen ta ställning till om det äradministrativt och ekonomiskt fördelaktigt att anlita en tolkförmedling istället för att låta den egna personalen kontakta tolkarna. Jag vill dock än engång betona att en förutsättning för att domstolen skall välja alternativet attanlita en tolkförmedling alltid måste vara atl tolkarna fyller kompetenskraven. Kostnader för översättning av handlingar 1 RB regleras muntlig och skriftlig översättning i skildaparagrafer och pä olika sätt. Enligl 5 kap. 6 § fär rätten anlita tolk om den som skallhöras inför rätten inte behärskar svenska språket. Ersättningen till tolkenbetalas av allmänna medel (5 kap. 8 §). Som en allmän princip gäller däremot atl svenska språketskall användas i inlagor och andra handlingar som en part ger in till rätten (se prop. 1973:30 s. 71). Om en handling inte är avfattad pä svenska språket fär domstolen enligt 33 kap, 9 § RB vid behov antingen förelägga parten alt tillhandahålla en översättning eller också själv låta översätta handlingen. Den som biträtt rätlen med översättning av en handling har rätt till ersätt ning av allmänna medel. I brottmål där åklagaren för talan skall ersättning en betalas av staten. 1 andra mål och ärenden skall den betalas av parten 141 och blirdä en rättegångskostnad för denne. Om parten har rättshjälp, är Prop.1986/87:89 översätiningskoslnadenen kostnad för rättshjälpen, 9 § 6 rättshjälpslagen (1972:429). Enligl en skrivelse från råder del i vissafall tveksamhet om vem som slutligt skall svara för vissaöversättningskostnader enligl 33 kap. 9 8 RB. Vissa tingsrätter låter enliglverket t.ex. kostnaden för översättning av adoplionshandlingar stanna pä statenmedan andra tingsrätter betraktar den som en rättegångskostnad för sökanden.Domstolsverket har därför hemställt atl bestämmelsen i 33 kap. 9 8 RB ändrassä atl tveksamheten undanröjs. Vidare har JO i tidigare nämnda beslut uttalat atl demöjligheter till tolkhjälp som finns för den som dömts i ett brottmål fårbetecknas som mindre tillfredsställande. Enligt JO finns det starka skäl föratt dessa möjligheter utvidgas. Vad beträffar förvaltningsmyndigheterna ochförvaltningsdomstolarna regleras muntlig och skriftlig översättning på ett meraenhetligt sätt. Enligt 8 § förvaltningslagen (1986:223), som i sak heltmotsvarar 9 8 förvaltningslag, bör en myndighet vid behov anlitatolk. Detta stadgande har avseende pä såväl muntlig som skriftlig översättning.I 50 8 förvaltningsprocesslagen (1971:291) stadgas att rätten vid behov skallanlita tolk om nägon som skall höras inför rällen inle behärskar svenskaspråket. Även i annat fall får rällen vid behov anlita tolk. Med det senareuttrycket åsyftas skriftlig handläggning. I förvaltningslagen sägs ingenting omersättning till tolk. Av förarbetena till förvaltningslag framgårdock atl tolken har rätt till skälig ersättning och att ersättningen skallbetalas av myndigheten (prop. 1971:30 s. 382). Vid såväl muntlig tolkning somskriftlig översättning vid förvaltningsdomstol skall kostnaderna stanna påstaten (52 8 förvaltningsprocesslagen). Det finns skäl att nu överväga om inte reglerna omskriftlig översättning i RB bör ändras så att de kommer i överensstämmelse medvad som redan gäller för förvaltningsmyndigheterna och förvaltningsdomstolarna.Det finns givetvis inga skäl till att de allmänna domstolarna skall ge sämreservice än andra myndigheter. Å andra sidan finns det ingen anledning all rucka påprincipen alt handlingar som ges in till rätlen skall vara avfattade pä svenskaspråket. Om en handling ges in avfattad på ett annat språk bör rätten dock vidbehov låta översätta den. Bestämmelsen om översättning bör därför alltjämt gesen fakultativ utformning. Delta överensstämmer också med vad som gäller förförvaltningsmyndigheterna och förvaltningsdomstolarna När det däremot gällerfrågan om vem som skall stå för kostnaden för översättning bör - av skäl somjag anfört - det allmännas ansvar utvidgas så att kostnaden för enöversättning alltid skall stanna pä staten. Det innebär att kostnadsfrågankommer att regleras på elt enhetligt sätt för muntlig och skriftligöversättning. omfattar stadgandet i 33 kap. 9 8 RB inteuttryckligen handlingar som skickas ut frän domstolen (jfr prop. 1973:30 s. 73). Av serviceskäl anser jag dock att det nu kan vara dags att lagreglera även i vad mån en domstol är skyldig att översätta utgående handlingar. här bör nägon absolut skyldighet föreskrivas. I och medatt regeln om i Prop. 1986/87:89 vilken utsträckning inkommande handlingarskall översättas ges en fakultativ utformning kan de utgående handlingarnaföras in under samma stadgande. I män av behov fär rätten således översättat.ex.