prop · GA0312 · 1986-12-31 00:00:00 — Regeringen eller, efter regeringensbemyndigande, bankinspektionen får utfärda föreskrifter om vilka uppgifter somskall antecknas i förteckningen. Första-Qärde styckenatillämpas på motsvarande sätl beiräffande kre diler mot säkerhet av borgen eller fordringsbevis som ulfärdals av någon som avses i första stycket. Detsamma gäller för en fordran som banken 245 förvärvar och för vilken någon som avses i första stycket ärbetalningssky 1- Prop. 1986/87: 12 dig. (Jfr 7 kap. 14 § UBAL, 3 kap. 13 § USBL samt 5 kap. 13 §UFBL). Paragrafen, sommotsvarar 61 § BL, 30 § SpL samt 38 § JkL, innehåller en ny ulformning avkrediQävsbestämmelserna (jfr allmänmotiveringen avsnitt 3.11). I första stycketslås den grundläggande principen fast att en bank inte får bevilja kredit tillnågon av de i punkterna 17 upptagna fysiska eller juridiskapersonerna på andra villkor än sådana som banken normalt ställer upp. Den krediQävigakretsen omfattar för samtliga tre bankkategorier de personer som angesi punkterna 1-3 samt 6-7. För bankaktiebolag omfattar krelsen aktieägare underpunkten 4 samt för föreningsbanker revisor under punkten 5. Revisor ibankaktiebolag och sparbank omfattas inte av krediQävsbestämmelserna. Den somstår i låneskuld till sådan bank får nämligen inte vara revisor enligt dennalag. Detsamma gäller annan revisor i föreningsbank än förtroendemannarevisor.Bankerna blir skyldiga att behandla de kredittagare som omfattas av bestämmelsernapå i stort sett samma sätl som andra kredittagare. Särvillkor som endast motiveras avatl kreditlagaren står i särskilt förhållande till banken blir tillåtna endaslom motsvarande villkor erbjuds även andra i en sådan omfattning att villkoret kan anses som normalt. Huvudregeln ärallmänt hållen och det är alltså inte fråga om att i detaQ reglera villkorenför de krediter som bankerna lämnar till de angivna personerna. Det ärinte uteslutet att det beträffande en viss särskild typ av kredit kan påståsatt vissa exakt angivna villkor är att anse som normala. Utgångspunkten haremellertid varit atl inte söka förhindra vaije avvikelse från dessa villkor.Om personalen i allmänhet av en bank erbjuds krediter på vissa generösavillkor kan dessa villkor anses som normala även gentemot personer som äranställda i ledande ställning och omfattas av denna paragraf Emellertid utgör reglerna omkredit i detta kapitel en yttre ram fördessa tillåtna villkor. Om en bank regelmässigt underlåter att kräva att säkerhel ställs för krediter lill anställda kanett sådant förfarande inte anses somnormalt med hänsyn till lagens krav på säkerhet. Om däremot de anställdagenerellt erbjuds viss rabatlering av räntan eller något längre avbelalningstid än andra kunder, kan detta ansessom normala villkor vid kreditgivning till anställda. Vid kreditgivningtill de personer som avses i första stycket bör det inte vara förenat med störresvårigheler att konstatera vilka villkor som en bank normalt uppställer. Redankredilbestämmelserna i detta kapitel utgör en ram för vad som kan anses normalt. Särskilt betydelsefulla är bestäm melserna i 13 § om betryggande säkerhet. Enligt dessa får en bank underlå ta att för ett lån kräva säkerhet i fast eller lös egendom eller i formav borgen endast om säkerhet kan ansesobehövlig eller om det annars förelig ger särskilda skäl att avstå frånsäkerhet. En mer omfattande kreditgivning till en privatperson utan att formella säkerheter ställs för lånet bör vara tillåten endast i undantagsfall. En given förutsättning är också atl deli dessa fall krävs att banken har gjort eningående prövning av vederböran- 246 des personliga och ekonomiska förhållanden.Kreditvillkor som inte före- Prop. 1986/87: 12 skriver att avbetalning skall äga rumkan anses normala endast om det är fråga om krediter i löpande räkning eller om kreditensenare skall lyftas av till exempelvis etl bostadsflnansieringsföretag. Någrasvårigheter att fastställa vad som är normal ränta för ett lån till enprivatperson torde heller inteföreligga. Vad gäller kreditersom beviQas juridisk person som avses under punkten 7, kan det däremot varasvårt att ange vad som är alt anse som normala villkor. Regeln skall givetvisinte hämma en sund utveckling av bankernas kreditgivning och inte hellerkonkurrensförmågan. Huvudregeln torde inte komma att tillämpas vid kreditgivningflll företag som driver annat än finansiell rörelse. Företagens kreditbehov ärav skilda slag och inte sällan kan särskilda villkor i kreditavtalet vara företagettill stor nytta. Det kan här vara fråga om avbetalningsfria perioder under denförsta tiden av kreditens löptid eller generösa räntevillkor i inledningsskedet avkredittiden.Företagens behov av krediter skiQer sig så mycket från varandra att det är särkiltsvårt att faslställa vad som för ett företag är normala villkor. En yttre ramutgör även här reglerna för kredilgivningen. Icke rörelsedrivande företag ellerföretag med endast finansiell verksamhet torde generellt sett ha ett likartat behov avkrediter. I vissa undantagsfall kan det dockanses normalt att uppställa särskilda villkor även för dessa företag. Den bank som i ettenskill fall bryter mot huvudregeln riskerar att bankinspektionen tvingar fram ettbeslut om ändring av kreditvillkoren eller om uppsägning av krediten i dess helhel. Sådanaavvikelser från huvudregeln, som är av den karaktären att förfarandet anses strida motsund bankverksamhet, kan föranleda bankinspektionen atl anmäla detta till regeringensom prövar om oktrojen bör förverkas. Givelvis kan anmälan till regeringenbara komma i fråga om en bank medvetet sätter i system att meddela krediler i strid mot huvudregelneller vägrar att rätta sig efter bankinspektionenspåpekanden. Huvudregeln bedöms ha sitt största värde i att bankinspektionen, som uppmärksamt skallfölja bankernas kreditgivning, nuges möjlighet atl påtala förhållanden som kan hänföras inte bara till kredilen och säkerheten ulan också tillövriga kreditvillkor. En svaghet med den föreslagna bestämmelsen är att deninte formellt förhindrar att en bank genom överenskommelser med annan banklämnar krediter till personer inomden krediQäviga kretsen i den andra banken och vice versa. Om det visar sig attkorsvisa krediter förekommer, har bankinspektionen anledning attnärmare undersöka kreditavialen för atl se om de har godtagbara villkor. Den i förstastycket angivna personkretsen, som till stor del är identisk med den krediQäviga kretsen i nuvarandebestämmelser, omfattar Av 7 kap. 1 § tredje stycket bankaktiebolagslagen, 3 kap.1 § Qärde stycket sparbankslagensamt 6 kap. I § Qärde stycket föreningsbankslagen föQer att även slyrelsesuppleant omfattas av bestämmelserna. 1 denna kategori ingår också verkställande direktör och vice verkslällande direktör. Delegal i ledande ställning som ensam eller iförening med annan får Prop. 1986/87:12 avgöra på styrelsen ankommandekreditärenden Enligt61 § BL och 30 § SpL ingår i den kreditjäviga kretsen sådan befallningshavarei ledande ställning som har att avgöra pä slyrelsen ankommande kreditärenden.JkL innehåller däremoi inte några bestämmelser om delegater. Eftersom det inomföreningsbanksrörelsen likväl förekommer delegater i betydande omfattningföreslås bestämmelser om sädana också för föreningsbanker. Befattningshavare påvilka särskilda styrelseuppgifler delegerats benämns i de övriga banklagarna delegat(se 7 kap. 6 § , 3 kap 6 § SBL och 6 kap. 6 § FBL). Bankinspektionen skallenligl Iredje stycket efter samråd med bankerna närmare precisera innebörden avbegreppet ledande ställning. Anställd som innehar enledande ställning inom banken Utöver de i punkterna 1 och 2 nämnda personernafinns det sådana anställda i ledande ställning, som inle innehar nägotdelegaluppdrag vad gäller kreditärenden, men som bör inbegripas i denkrediQäviga kretsen. Bland dessa kan nämnas chefen för inlernrevisionen,redovisningschefen och chefsjuristen. Denna punkt innebär i viss mån enutvidgning av den kreditjäviga kretsen jämfört med gällande lag. Även här fårbankinspektionen efter samråd med bankerna närmare ange vilka anställda som böranses inneha en ledande ställning. Annan aktieägare änstaten med etl aktieinnehav som motsvarar lägst tre procenl av . Denna punkt är ny och innebär alt även fysiskaeller juridiska personer som äger aktier i etl bankaktiebolag omfattas avkrediQävsbestämmelser. Del är uppenbart att det främst är aktieägare med storaaktieinnehav som skulle kunna utnylQa det inflytande som ägandet ger för att fåkrediler på förmånliga villkor. Av denna anledning föreslås att huvudregeln omkredit-jäv får gälla för aktieägare endast om dennes akfleinnehav är av vissomfattning. Gränsen har här satts av i banken. Det blir fråga om ett begränsatantal personer som bankerna utan större besvär kan hålla reda på. Ett undantaghar här gjorts för staten som aktieägare. Undantaget är motiverat av statensstora akfleinnehav i och den särställning som staten intar ikreditgivningssamman-hang. Även om de lån som staten tar upp motstatsskuldväxlar och liknande upplåningsinstrument inle är att jämställa medkredilgivning enligl denna paragraf, skulle den bli tillämplig vid meddelandeav t.ex. industrigaranlilån, fartygskredilgarantier m. m. om inte ett undantaggörs. Revisor i föreningsbanksom avses i 3 kap. 5 § sjunde slycket Denna punkt avser endast föreningsbanker. I enaffärsbank eller i en sparbank får, som tidigare nämnts, den som står ilåneskuld flll banken aldrig vara revisor. Delta gäller också de s.k. externa revisorerna i för- Prop.1986/87: 12 eningsbank. Samma absoluta låneförbud skall dock inte gälla förförtroendemannarevisorer i föreningsbank (jfr vad som sägs under 3 kap. 5 §).Dessa föresläs i stället bli omfattade av krediQävsbestämmelserna i dennaparagraf Av 3 kap. 1 § tredje stycket följer att också suppleant för revisoromfattas av dessa bestämmelser. Make eller sambo tillperson som avses under 1-5 I denna punkt föresläs som en nyhet all förutommake även sambo till person som avses under I 5 skall omfallas avkrediQävsbestämmelserna. En motsvarande förändring har gjorts i bestämmelsen omrevisorsjäv. För alt utröna om den presumtive låntagaren har ställning av samboskall banken inte behöva göra några ingående efterforskningar. Endast i de falldär detta lätt kan konstateras av utomstående skall låntagaren träffas avkrediQävsbestämmelserna. Beträffande innebörden av begreppel sambo hänvisastill lagrådets yttrande (majoriteten) över en av regeringen den 26 juni 1986beslutad proposition (1986/87: 1) om äktenskapsbalk m. m. Juridisk person ivilken sådan person som avse: under 16 har elt väsentligt ekonomiskl inlresse i egenskap av delägare eller medlem. I fråga om innebörden av uttrycket"väsentligl ekonomiskt intresse" hänvisas till uttalanden i prop.1955: 3 (s. 173-175). I andra slyckelföreskrivs att den lokala måste inhämla den centralaföreningsbankens tillstånd för all få beviQa krediter lill nu berörda personereller företag. Den nu gällande skyldigheten för central föreningsbank attinhämta riksorganisationens tillstånd tillsådan kreditprövning har slopats i förslaget. I likhei med vad som nugäller skall bankinspektionen enligt iredje slyckel pröva frågan om delegateller anställd skall anses ha sådan ledande ställning som avses i förstastycket punklerna 2 och 3. Bestämmelserna i fiärde stycket innebär en nyheti förhållande till gäl lande banklagstiftning. Enligt dessa åläggs bankens styrelse all anteckna de krediler som beviljats personer som tillhör den i första stycket angivna krelsen. Vetskapen om att beviQade krediler förs in i en särskild förleck ning bör innebära att banken själv bevakar kredittagarens totala skuld sättning hos banken. Av förteckningen skall också villkoren för kredilen framgå. Alla villkor som gäller för en kredii är emellertid inle av intresse i delta sammanhang. Bankinspektionen bör därför efter bemyndigande av regeringen ges befogenhet att i förskrifter närmare ange vilka villkor och andra uppgifler förteckningen skall innehälla. Kredittagarens namn och kredilbelopp skall självfallet antecknas, liksom räntan och de årliga amor teringarna. Förteckningen skall föras kontinuerligt. Bankinspektionen skall i sin tillsynsverksamhet ges tillgång till förteckningen. Om denna i någol fall skulle komma att ges in till bankinspektionen blir den en allmän handling. Enligt 8 kap. 5 § första stycket 2 sekretesslagen (1980; 100) kom mer den alt omfattas av sekretesskydd. Uppgifter i en sådan förteckning 249 omfattasenligt 16 kap. I § 3 samma lag inle av meddelarfrihet. I femle stycket sägs att vad som gäller enligtförsta-Qärde styckena skall Prop. 1986/87: 12 tillämpas också ifråga om krediter sombeviQas mot säkerhet av borgen eller fordringsbevis som utfärdats av person somavses i försia stycket. Av 18 § föQer att krediQävsbestämmelserna i denna paragrafskall tillämpas också på garantiförbindelser som banken ikläder sig. Bestämmelsen innebäratt om banken lämnar garanti för ett län, exempelvis av annan bank till en person som avsesi första stycket, skall även denna kredit antecknas i den egna bankens förteckning. Dettainnebär också att banken inte får lämna garanti om villkoren för kreditenavviker från villkor, som anses som normalai den egna banken. Om en bank förvärvar ett fordringsbevis enligt 3 §som utfärdats av någon som avses i första stycket skall även detta förvärv antecknas i förteckningen. Denbakomliggande tanken är att det av förteckningen skall framgå de berördastotala åtaganden geniemot banken.Även om betalningsskyldigheten i vissa fall kan sägas vara sekundärutgör åtagandena ändå totalt sett en belastning av vederbörandes allmännabetalningsförmåga och ytterst dennes kreditvärdighet. Beslämmelser somhindrar delegation från slyrelsen av kreditbeslut som rör personer somomfattas av krediQävsbestämmelserna finns i 7 kap. 7 § bankaktiebolagslagen,3 kap. 7 § sparbankslagen och 6 kap. 7 § föreningsbankslagen. 18 § Bestämmelserna om kredii i 13-17 §§ skall tillämpas också på garantiförbindelse som banken ikläder sig. (Jfr 7 kap. 15 § UBAL, 3 kap. 14 § USBL samt 5 kap. 14 §UFBL). Paragrafenöverensstämmer i princip helt med 62 § BL, 31 § SpL samt 39 § JkL. En förändring iförhållande till gällande lag är att hänvisningen i paragrafen genom paragrafens placering kommeralt omfattaockså bestämmelserna om vinstandelslån. Någon förändring i sak är inte åsyftadutan omflyttningen har gjorts i klargörande syfte. 19 § Förfalloliden för lån skall bestämmas så att den är förenlig med villkoren för bankens förbindelser. Ställs etl lån inteatl betalas , skall banken förbehålla sig rätt att säga upp lånettill återbetalning senast inom den sagda tiden. Banken får dock lämna ut lån med enlängre löptid än utan förbehållenligt andra stycket till ett sammanlagt belopp som svarar mot högst avsumman av, såvitt avser 1. bankaktiebolag, dess eget kapital ochdess inlåning, 2. sparbank, dess egnafonder och dess inlåning, 3. föreningsbank, dencentrala och anslutna lokala föreningsbankers eget kapital och dencentrala inlåning. En lokal föreningsbank får bevilja kreditsom avses i tredje stycket endast eftermedgivande av den centrala . Om siaten, kommuneller därmed jämförlig samfällighei helt eller delvis svarar förbetalningen av ett lån, gäller inte bestämmelserna i andra och tredje styckena. (Jfr 7 kap. 16 § UBAL, 3 kap. 15 § USBL samt 5 kap. 15 §UFBL). Paragrafen motsvarar 63 § BL, 32 § SpL saml 40 § JkL idessas lydelse Prop. 1986/87: 12 fr. o.m. den 1 juh 1984 (prop 1983/84: 146, NU 33, rskr.365). Den innehåller bestämmelser om krediters löptid som innebär vissa nyheter iförhållande till gällandebanklagar (se allmänmotiveringen avsnitt 3.12). I paragrafens/ör5/o stycke har den s.k. "gyllene bankregeln" tagits upp. Den återfinns som tredje stycke i ovanangivna paragrafer men har på grundav sin principiella vikt nu fått en mer framträdande placering. Det viktigaste för en bank bör föQaktligen vara attfå en balans mellan den totala in-och utlåningen. Av denna bestämmelse föQer alt en bank för atl hålla en betryggande likviditet och soliditetmåste iaktta stor restriktivitet medbunden kreditgivning. Regeln förutsätter vidare att bankerna som huvudregel i sina låneavtal tar upp bestämmelserom återbetalningstid, amortering och förbehåll om förtida uppsägning. I andra stycket återfinns den s. k.normalregeln, dvs. en regel om en löptid påkrediterna av högsl . Av bestämmelserna framgår alt bankerna ävenframdeles skall ha som sin huvudsakliga uppgift att tillhandahållakortfristiga krediter. Den nuvarandebegränsningen att lämna ut bundna lån behålls. Bankerna får alltsålämna ul lån med en längre löptid än till ell sammanlagt belopp som vidvaije tidpunkt svarar mot högst av summan av bankenseget kapital resp. fonder och dess inlåning. Bestämmelsen härom tas ini ett tredje siycke i paragrafen. Det skall däremot inte längre varanödvändigt att begränsa den bundna kreditgivningcn till lån mot skuldebrev. Närdet gäller slörre lån brukar i allmänhet särskilda kontrakt upprättas.Skuldebrev behöver inte finnas i sådant fall. Även återlånen föreslås inrymda i denna kvot. En lokalföreningsbank, som beviljar lån enligt tredje stycket, måste enligt fiärdestycket erhålla medgivande dårtill från den centrala . Dettainnebär en skärpning i förhållande till gällande lag som är motiverad med tankepå att de närmare villkoren för en bunden kredit inte längre framgår av lagen. De nuvarandereglerna om ålerbelalningslid, amortering och förbehåll om förtidauppsägning vid bunden långivning har utgått ur paragrafen. Skälen till detla är all bankerna har ettnaluriigt intresse att väma sin likviditet.Bankinspektionens tillsyn får här förutsättas spela en betydelsefull roll som en garanti för en riktig lillämpningav paragrafen. Härtill kommer attbankerna har att lillämpa den särskilda balansregeln och iaktta de begränsningar som allQämt bör gälla för bundenkreditgivning. Vid utlämnande avbundna lån bör vid bestämmandet av återbetalningstid, amortering och förbehållom förtida uppsägning hänsyn tas till den totala bilden av bankernas bundnalångivning och inte till varje individuellt lån. I femle stycket har tagits in ettundantag från bestämmelserna i andra och tredje styckena. Här sägs sålunda att bestämmelsernainte gäller för sådana krediter som staten, kommun eller därmed jämförlig samfällighei helt eller delvis svarar. Detta överensstämmer i stort med gällande lag. En avvikelse är dock atl också sådana lån som någon av dessa svarar för endast delvis något som är vanhgtförekommande vid exportgarantier - också får undantas frånbestämmelserna i andra och tredje styckena. 1986/87: 12 20 § Ett bankaktiebolag, en sparbank och encenlral föreningsbank får inle i ge ul obligationer med en löplidöverstigande . Obligationer som banken ger ut i med en längrelöplid än fär ulfärdas inlill ett belopp som moisvarar högsl tre procentav bankens inlåning från allmänheten. En lokal föreningsbankfär inte utfärda fordringsbevis avsedda för den allmänna marknaden eller iklädasig ansvarighet för sädana förbindelser. (Jfr 7 kap. 17 § UBAL, 3 kap. 16 § USBL samt 5kap. 16 § UFBL). Paragrafen motsvarar 66 §tredje slyckel BL, 35 § tredje stycket SpL samt 42 a § första och tredjestyckena JkL. 1 nämnda paragrafersförsta stycke flnns etl förbud för bankaktiebolag, sparbank och kreditkassa atlutfärda tryckta eller graverade lill innehavaren eller till viss man ellerorder ställda förbindelser eller ikläda sig ansvar för sädana förbindelser.Bestämmelsens ursprungliga syfte var att hindra bankerna från att ge utobligafloner och sedlar. Bankerna har numera (jfr SFS 1979; 1050 och SFS 1980: 1113) om än med vissa begränsningar fåtträtl att ge ut och ställa garanti för obligationer. Förbudei behövs därförinle. 1 9 kap. 13 § regeringsformen föreskrivs att endast har rätlatt ge ut sedlar. I 6 § lagen om riksbank föreskrivs även all endastav utgivna sedlar ulgör lagligt betalningsmedel. De motiv somursprungligen läg bakom bestämmelsen i paragrafens första stycke föreliggersåledes inte längre. Mol denna bakgrund och dä andra skäl alt behållabestämmelsen inte synes föreligga bör förbudsbestämmelsen inte föras över tillden nya lagen. 1 andra slycket av de nuakluella paragraferna föreskrivs alt bankaktiebolag, sparbank och centralkassafär utfärda räniebärande förlagsbevis som lyder på minsl etthundra kronor. Encentralkassa får dessulom utfärda förlagsandelsbevis (prop. 1983/84:84). utgör ett undanlag till första stycket i resp. paragraf och deltaföreslås utgå flnns inte heller nägon anledning atl behålla andra slycket.Dessulom bör inle i lag särskilt anges obligalioner, förlagsbevis ochförlagsandelsbevis som de enda möjligheterna för bank all fä en upplåning motmasspapper. Förändringen avparagrafen syflar inle till allförändra bankernas möjligheter atl utnyttja den befintliga kreditmarknaden. Debegränsningar beträffande bankernas obligationsutgivning som i gällande lagåterfinns i tredje stycket är salta bl. a. i syfte atl begränsa bankernasmöjlighel alt konkurrera med andra finansieringsinstitut, främslkredilaktiebolagen, på marknaden för långa lån. De begränsningar i fråga omobligationsutgivningen som stadgas i nu gällande banklagar bör därförfortfarande gälla. Bestämmelser härom finns i försia stycket. I 35 § Qärde slycket SpLföreskrivs att en sparbank får utfärda sparmär-ken för användning vid inlåninginom skolsparrörelsen endast om åtgärder vidlagils för kontroll över utlöpandemärken. Eftersom sparmärken inle längre används inom skolsparrörelsen har dennabestämmelse inte förts över lill förslagel. När del gäller de lokalaföreningsbankernas rätt att ge ul tryckta eller Prop. 1986/87: 12 graveradeförbindelser kvarstår emellertid behov av att behälla del nu gällande förbudei. Anledningen till detta är atldet av en föreningsbanks-gruppsorganisatoriska uppbyggnad föQer bl. a. att det är den centrala föreningsbankensom skall svara för den externa medelsanskaffningen för utlåningsverksamhelen ide lokala föreningsbankerna. Av 1 kap. 5 § föreningsbankslagen föQer somtidigare nämnts att de lokala föreningsbankerna aldrig får för egen räkning taemot inlåning från allmänheten. Som en föQd av detta grundläggande synsätt börinte de lokala föreningsbankerna ges möjlighet att på egen hand ge ut sådanaförlagsbevis som avses i denna paragraf En beslämmelse härom har tagits in iandra slyckel. Bestämmelsen har dock omformulerats på ett sätt som bälireknyter an till formuleringen i 2 §. Nägon saklig ändring är däremotinte avsedd. 21 § eller annat bevis, som en bank utfärdarom tillgodohavande på räkning, skall ställas till vissman och innehålla att överlåtelse fär ske endast till viss man och attöverlåtelsen bör anmälas hos banken. Banken får inteträffa förbehåll om rätt för banken att åberopa betalning flll annan än rätt innehavare av motbok. Om eflerlysning ochdödande av förkommen motbok gäller särskilda bestämmelser. (Jfr 7 kap. 18 § UBAL, 3 kap. 17 § USBL samt 5 kap. 17 §UFBL). Paragrafeninnehåller bestämmelser som reglerar insättningsbevis och motböckersskuldebrevsrättsliga natur och den överensstämmer helt med 67 § BL, 35 a § SpL samt 42 b § JkL. 22 §Om en bank har beslutat atl inrätta ett bankkontor, skall det utan dröjsmål anmälas hos bankinspektionen. Detsamma gäller enbanks beslut att enligt 5 § förvärva en annan banks rörelse eller del därav. Förvärv som skettför att skydda fordran enligt 8 § skall anmälas till inspeklionen enligt de närmare föreskrifter somutfärdas av regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, av bankinspeklionen. (Jfr 7 kap. 6 § sjätle stycket och 19 §UBAL, 3 kap. 6 § sjätte stycket och 18 §USBL saml 5 kap. 6 § sjätte stycket och 18 § UFBL). Paragrafens/öM/östycke överensstämmer hell med 68 § BL, 35 b § SpL samt 42 c § JkL i dess lydelse fr.o.m.den (jfr prop. 1980/81:37, NU1980/81:26 och rskr. Lagändringen innebar i korthet att allförhandskontroll av bankernas kontorsetableringar upphörde, men alt bankerna ålades skyldighet att anmäla beslulom att inrätta nya bankkontor till bankinspektionen.