prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Som framhålls i betänkandet (s. 133) är dennahäklningsgmnds nuvarande huvudsakliga syfte individualpreventiv ochkriminalpolitiskt. Häktningsgrunden tillgrips inte sällan för alt bryta enpågående broltsperiod ofta bottnande i drogmissbmk, som finansieras genomstölder och andra förmögenhetsbrott av i och för sig okomplicerad beskaffenhet.Man kan där inte säga att brottsligheten är satt i system eller på annat sättav stor omfattning. Även om institutet rannsakningsövervakning skall kunnatillgripas i den angivna situationen anser tingsrätten, att också möjlighetenUll häktning bör stå kvar. Enligt tingsrättens erfarenhet är häktning nämligenmånga gånger det enda realistiska alternativet för att bryta en brottsperiod avdetta slag. Även samhällsskyddet talar för att häktning skall kunna tillgripasi dessa fall. Härtill kommer att allmänhetens förtroende för de rättsvårdandemyndigheternas förmåga att upprätthålla rättsordningen kan rubbas med en regel,som inte Ullåter häktning för den mer "vardagsbetonade"brottsligheten. Vidare finns risk för alt polis och åklagare uppfattar sittarbete som meningslöst ifall man tvingas alt släppa en misstänkt, som man mereller mindre vet kommer att gripas för nya brott av sammaslag. Tingsrättenvill inte heller ställa sig bakom en regel, där häktning inte utan vidare kan ske med hänsyn till tidigare lagförda brott. Alt frigöra sig från den misstänktes tidigare brottslighet låter sig svårligen göras och tingsrätten är övertygad om alt domstolarna även i fortsättningen tar hänsyn till den misstänktes antecedentia sådant detta kommit till ullryck i kriminalregistret. Med hänsyn till vad som sagts ovan anser tingsrätten att häktningsgmnden recidivfara bör finnas kvar väsentligen oförändrad. Ge nom den nya lokutionen "påtaglig risk" sker ju ändå en viss höjningav häklningströskeln i förhållande till vad som gäller . Utredningsmannens förslag medför enligt tingsrättens mening sammanfattningsvis att sam- 179 hällsskyddet försämras,att allmänhetens förtroende för myndigheternas Prop. 1986/87:112 förmågaatt beivra brott kan mbbas negativt och all effektiviteten i brottsbekämpningenminskar på ett inte godtagbart sätt. SödraRoslags tingsrätt: Angående häktningsskälen "flyktfara" och"kollusionsfara" innebär förslaget snarare en precisering av rådandepraxis än någon förändring i sak. Vi godtar därför förslaget att uttrycket"påtaglig risk" införs som beviskrav. Däremotfinns det skäl till invändningar mot utredningens förslag skärpning avkraven för häktning vid recidivfara. Förslaget grundas i denna del pådirektiven att antalet häktningar totalt skall nedbringas, men löser inte detav oss antydda problemet med obefogade anhållanden och häktningar. Antalet häktningarär en produkt av brottsutvecklingen i samhället. Brottsbalksbrotten har underdet ökat och förmögenhetsbrolten, av allabrott, ökar mest. Förslaget tar också sikte på de allra vanligasteförmögenhetsbrotten, vid vilka återfallsrisken erfarenhetsmässigt är myckethög. Vi anser att utredningsmannen inte tillräckligt beaktat behovet av skyddmot återfall i förmögenhetsbrott till förmån för mera individualpreventivtfärgade hänsyn. Halvlidsfrigiv-ningen har inneburit att återfallsbroltslingarofta släpps ut från fängelset efter domen. Brottsstatistiken visar attriskerna är mycket stora att dessa begår nya brott av typen villa- ellerlägenhetsinbrott, bilstölder, tillgrepp ur parkerade bilar och butiksstölder. Motsådan kriminalitet har samhället svårt all skydda sig. En annan kategori somerfarenhetsmässigt är mycket brottsbenägen är personer som finansierarnarkotikamissbmk o.d. med olika former av "vardagskriminalitet". Pägmnd av den låga uppklarningsprocenlen vid sådan brottslighet vågar man på godagrunder anta att om en återfallsbroltsling ertappas med exempelvis ettlägenhetsinbrott, delta normall inte kan antas vara en enstaka företeelse.Ofta kan säkert flyktfara kunna konstateras, men det effektivaste sättet altstoppa seriebrottslighet torde vara häktning. Samhället bör inte avhända sighäktningsvapnet i dessa situaUoner. Utredningsmannen har i vart fall intelyckats övertyga oss om att förslaget om störte restriktivitet med häktningarpå gmnd av recidivfara är genomtänkt och välgmndat. Rannsakningsövervakning,som föreslås utgöra något slags skyddsnät när häktning inte kan tillgripas vidåterfall (25 kap. 1 § andra stycket) kan inte anses vara ett realistisktalternativ till häktning vid återfall annat än i begränsad omfattning. Viinstämmer alltså i huvudsak i reservanterna Ljungwalls och Wranghultssynpunkter. Därtill vill vi framhålla alt avgränsningen av kategoriernabrottslighet av "farlig art" eller "stor omfattning" äralltför vag för att kunna användas i den praktiska rättstillämpningen. Vi anseralltså att recidivgmnden bör behållas som häklningsskäl ungefär i samma omfattningsom enligt gällande rätt. Närdel gäller tolkningen av de båda beviskraven "skäligen kan befaras" och"anledning förekommer" torde närmare ledning visserligen kunna hämtasur rådande rättspraxis, men tingsrätten delar ändå uppfattningen 180 att innebörden kanförefalla oklar och att fråga kan uppslå hur beviskraven Prop. 1986/87:112förhäller sig till varandra. Del finns därför skäl att skapa ett enhetligtbeviskrav för samtliga häklningsgrunder, i syfte att både förtydliga rättslägetoch underlätta tillämpningen. Tingsrättenanser inte att utredningen ger belägg för synpunkten att häktningsreglematillämpas alltför slentrianmässigt. Icke desto mindre förefaller det lämpligtmed en formulering av beviskravet så att det framgår att risken för t. ex.flykt skall vara konkret med hänsyn till omständigheterna i det särskildafallet. Uttrycket "påtaglig risk" motsvarar väl detta krav. Beträffandepåståendet att denna häktningsgmnd har en social slagsida är det förmodligensvårt att helt undvika den effekten. En person som saknar bostad och arbete harju lättare att hålla sig undan än den som lever under mer ordnade ochetablerade sociala förhållanden. Även med betoning av omständigheterna i detsärskilda fallet är det därför troligt att risken för flykt fortfarande oftareframstår som påtaglig beträffande den socialt utslagne än andra personer. Häktningpä gmnd av risk för att den misstänkte försvårar utredningen av medmisstänktasbrott är såsom utredningen framhållit helt främmande för svensk rätt. Särskilthänsynen till den misstänktes personliga integritet och den allmänna strävanatt såvitt möjligt begränsa frihetsberövande tvångsmedel medför alt defördelar som en ändring av lagsUflningen härvidlag sannolikt skulle innebäraför bekämpningen av den organiserade brottsligheten inte kan tillmätas någonavgörande betydelse. Någon ändring bör alltså ej komma i fråga. Såsomanförts ovan under föregående mbrik tillstyrker tingsrätten att ett enhetligtbeviskrav beträffande de särskilda häktningsgmnderna införs och alt detta fårformuleringen "påtaglig risk". Del bör emellertid på ett klarare sättframgå av lagtexten alt påtaglig risk krävs inte bara för flyklfara utan ävenför kollusionsfara. anser tingsrätten inte att formuleringen innebär några avgörandeförändringar i förhällande till vad som gäller i fråga omkollusionsregelns prakUska tillämpning. Några avgörande förändringar är inteheller önskvärda. Tingsrättenmotsätter sig förslaget att begränsa möjligheterna häktning på gmnd av fara för fortsall brottslig verksamhet. Tingsrätten ansluter sig istället till de synpunkter och Hans Wranghult anfört i sitt särskilda yttrande. Denna ståndpunkt bedömer tingsrätten vara mer realis tisk och slå i bättre samklang med det allmänna rättsmedvetandet. I sammanhanget bör särskilt framhållas att redan förslagen om kortare tids frister, högre tröskel i fråga om risken för fortsatt brottslighet och propor- Uonalilelsregeln kan förväntas medföra begränsningar av häktningar på grund av recidivfara. Ytterligare begränsningar skulle inte vara fördel för rättssamhället. För att undvika en ojämnrättstillämpning bör i vart fall en annan Prop. 1986/87:112 formulering än"annan farlig art" väljas för all ange begränsningskriteriet i frågaom häktning pä gmnd av recidivfara. Lagtexten bör vara formulerad sä alt den påett klarare sätt anger vid vilka brott häktning får tillgripas. Däremotdelar tingsrätten utredningens åsikt att reddivregdn i fortsättningen börformuleras så att det klart framgår att det skall föreligga fara för likartadbrottslighet. Likaså alt det även beträffande denna häktningsgrund skall varafråga om "påtaglig risk". Luleåtingsrätt: Tingsrätten instämmer i utredarens förslag om skärpning avbeviskravet för fara för flykt, kollusion och fortsalt brottslighet. Tingsrättenansluter sig i huvudsak till vad som anförs i det särskilda yttrandet av FolkeLjungwall och Hans Wranghult. Tingsrätten delar alltså bedömningen att häktningpå grund av recidivfara inte bör vara begränsad vissa brottstyper utankunna komma ifråga vid vaije typ av brott för vilket är stadgat fängelse i ettår eller däröver. TingsräUen avstyrker alltså utredarens förslag i denna del. Domstolsverket:Förslaget att begränsa möjligheterna att tillgripa häktning på gmnd avrecidivfara kan - om det genomförs - antagas medföra negativa konsekvenser förbekämpningen av framförallt förmögenhets-brotten. Utredningen har i någon månsökt mildra dessa konsekvenser dels på så sätt alt häktning skall kunna ske ide fall brottsligheten är av stor omfattning, dels genom tillskapandet av ettnytt häktningsalternativ, den s.k. rannsakningsövervakningen. Omrannsakningsövervakningen kunde fömtses bli ett användbart alternativ tillhäktning är DV överens med utredaren att häktningsfömtsättningarna vidrecidivfara kan begränsas på del föreslagna sättet. Som även framgår längrefram ifrågasätter DV dock om inte utredaren har knuUt alltför storaförhoppningar till rannsakningsövervakningen, åtminstone pä det sätt denföresläs bli utformad. Man kan således hysa farhågor för att en stor del av demsom häktas på gmnd av recidivfara, sedan de gjort sig skyldiga till etteller flera förmögenhetsbrott, inte kommer att rätta sig efter de villkor somknyts till en övervakning ulan i stället fortsätter med sin brottsligaverksamhet. Just när del gäller kategorien återfallsförbrytare är DV tveksamtill om inte den föreslagna begränsningen är alltför långtgående. Å andrasidan har DV förståelse för svärighetema att i lagtexten mer i detalj ange debrott vid vilka häktning på grund av recidivfara får ske. DV vill ändockförorda att häktningsfömtsättningarna beträffande recidivfara formuleras så atthäktning, särskilt vid fall av upprepad brottslighet, skall kunna ske i någotStörre utsträckning än vad som föreslagits. LarsBentelius, är av skiljaktig mening och tillstyrker atthäktningsfömtsättningarna i recidivfallen ändras helt i enlighet med utredningensförslag. RPS:RPS är starkt kritisk till förslaget om att inskränka möjlighetema att häktavid risk för fortsall brottslighet och ansluter sig därvid till de synpunkter,som framförts av utredningens sakkunniga och Hans Wranghult ibilaga till betänkandet. Till utvecklande av sina synpunkter får RPS anföraföljande. Iutredningsförslaget åberopas ingen ulredningsdokumentalion stöd 182 för att det finns någotbehov av den föreslagna inskränkningen. en anför visserligen altlagmmmets nuvarande' betydelse i praktiken har kommit att fylla processekonomiskabehov snarare än att tillgodose de skyddsaspekter somlagstiftare avsett (s. 133). Enligt RPS:s mening saknas dock fog för dettapåstående, som inte stöds av något ulredniiigsmaterial. Inte heller stödsförslaget av den i betänkandet presenterade statistiken, som tvärtom utvisar attden aktuella häktningsgmnden åberopats i allt mindre utsträckning iåklagarnas anhållningsbeslut (s. 98). Attgenomföra utredningens förslag skulle innebära en minskning av möjligheternaatt häkta framför allt personer, som gjort sig skyldiga till olika slag avvardagsbetonad brottslighet, t. ex. bostadsinbrott. Utredningen förefallerinte alt ha tagit tillböriig hänsyn till de senare årens oroande ökning avbrottsligheten. Inte minst har denna utveckling drabbat allmänheten just iform av en ökad vardagsbrottslighet, bland vilken bostadsinbrotten ökat . Det är svårt alt tro alt en minskning avskyddet mot sådan vardagskriminalilet verkligen kan ha stöd i del allmännarättsmedvetandet. Förslaget går också sUck i stäv med statsmakternas pä senaretid uttalade intentioner om en ökad satsning på all bekämpavardagsbrottsligheten. Häktningi anledning av fara för fortsatt brottslighet skall enligt förslaget alltsåkunna ske bl. a. om brottsligheten är av stor omfattning. Vid bedömningen avom så är fallet får man dock enligt utredningen inte la hänsyn till tidigarebrottslighet, som den misstänkte redan har lagförts för (s. 135). I betänkandetexemplifieras detta med en person, som tidigare dömts för fleraförmögenhetsbrott och som därefter, kanske direkt efter slraffavtjä-nandel, görsig skyldig till ytterligare brott. Denne person skulle alltså inte utan vidarekunna häktas på gmnd av risk för fortsatt brottslighet. Utredningen anförsjälv att denna konsekvens kan vara svär alt acceptera. RPS instämmer i delta. Delbör här påpekas, att rannsakningsövervakning visserligen skulle kunna användasi en situation som den nämnda. Om den övervakade därvid missköter sigskulle han kunna häktas enligt den föreslagna bestämmelsen i 25 kap. 10 § RB.Enligt RPS:s uppfattning fyller det dock ingen förnuftig mening att gå en sådanomväg över rannsakningsövervakning i fall, då man redan från början med storsannolikhet kan förutse alt övervakningen inte kommer att avhålla denmisstänkte från att begå nya brott. En sådan omgång vore olycklig både förallmänheten, som drabbas av brottsligheten, och för den misstänkte själv, somfår dra på sig ytterligare brottslighet som han sedan skall dömas för. Omgångeninnebär också en påtaglig misshushållning med de rätlsvårdande myndigheternasresurser. Utredningenhar, utan närmare motivering, utformat förslaget så alt faran för den fortsattabrottsligheten skall avse brott av samma slag som omfattas av den redanaktuella misstanken (s. 136). Så Ullämpas säkert bestämmelserna ide flesta fall, och på goda grunder. Det är dock svårt att förstå varför manhelt skall avhända sig möjligheten att förhindra brottslighet av annat slag ide sällsynta fall, dä detta kan vara befogat. Medhänsyn del anförda får RPS med skärpa avstyrka förslaget alt 183 minska möjligheterna Ullhäktning vid fara för fortsalt broltshghel. Beviskravetför de olika häktningsgmnderna uttrycks på olika sätt (se 24kap. 1 § och 2 § RB). Utredningen föreslär att det för samtliga häktningsgmnderskall krävas en "påtaglig risk" för att häktningsgmnden föreligger(s. 130 f). Förslaget är avsett att innebära en skärpning av beviskravet föratt respektive häktningsgmnd verkligen föreligger i det konkreta fallet.Enligt RPS:s mening finns det dock inget stöd för att en skärpning avbeviskravet är behövlig. Utredningens mening att rättspraxis ställt allt förlåga krav när det gäller häktningsgmnden flyklfara motsägs sålunda avutredningens egen statistik, som utvisar att användningen av dennahäktningsgmnd minskat . Det ligger enligt RPS:s uppfattning i sakensnatur att domstolarna alltid måste bedöma häktningsgmnderna med hänsyn tillomständigheterna i del konkreta fallet. En omformulering av lagtexten för dettaändamål är därför knappast nödvändig. Snarare kan ordet "påtaglig"leda tanken till ett hårdare beviskrav än vad utredningen egentligen avsett.Förslaget avstyrks därför. Om man ändå vill införa en enhetlig formulering avbeviskravet för de olika häktningsgmnderna förefaller uttrycket "skäligenkan befaras" vara det mest adekvata. Kriminalvårdsstyrelsen:Styrelsen har inga erinringar mot förslaget till skärpningar i de legalafömtsättningama för häktning utom i ett avseende. Styrelsen är nämligen yttersttveksam när det gäller utredningens förslag om reducering av möjligheten atthäkta vid recidivfara. En sådan begränsning kommer enligt styrelsens meningalt påverka situationen för bl a missbmkama. För dessa personer med tätaåterfall i oftast mindre allvarlig kriminalitet har häktningen inneburit alt enmissbmksperiod i förening med brottslig aktivitet har avbrutits. Om manväsentligt minskar domstolamas möjlighet att tillgripa häktning i dessa fallkommer däremot gmppen i avvaktan på rättegång och anstattsomhändertagande istor utsträckning alt fortsätta med en kriminalitet som - även om den inte ärdirekt sam-hällsfarlig - i allmänhetens ögon reducerar tilltron tillrättsväsendels förmåga alt skydda enskildas egendom. Styrelsendelar utredningens uppfattning att ett enhetligt beviskrav bör gälla församtliga häktningsgmnder. Emellertid är styrelsen tveksam till huruvidauttrycket påtaglig risk Ullräckligl preciserar kravet pä bevisningens styrka.Uttrycket återfinns också i 26 kap. 7 § . Erfarenheterna fråntillämpningen av delta lagmm ger enligt styrelsens mening anledning allifrågasätta om detta uttryck även bör införas när det gäller fömtsättningen förhäktning. Enligt styrelsens mening bör därför beviskravet ytterligarepreciseras när det gäller riskbedömningen. : Den andra huvudfrågan vid utformningen av de straffprocessuellatvångsmedlen är om och under vilka förutsättningar recidivfara är en acceptabelgmnd för frihetsinskränkningar. Utredningenhar, under åberopande av att häktning huvudsakligen kan motiveras som ett medel för att säkerställa lagföring, valt att begränsa möjligheterna till frihetsberövanden med stöd av recidivgmnden. Samti digt föreslås att rannsakningsövervakning skall få användas som tvångs medel i de flesta fall där recidivfara är gmnd för häktning. menar att samhällsskyddetkräver en regel om, häktning på gmnd av Prop. 1986/87:112 recidivfara.Särskilt viktigt är denna möjlighet för att komma till rätta medseriebroltslighel. Såväl allmänhetens förtroende för samhällets brottsskyddsom allmänprevention vilar till stor del pä att snabba ingripanden av dessaslag sker. Detär självfallet av största vikt, att förutsättningarna för häktning resprannsakningsövervakning noga preciseras i lagtexten för att minska riskernaför misstanke om godtyckliga häktningar på denna grund. Fömtsättningama förnär den ena eller andra åtgärder skall vidtas för att hindra fortsattbrottslighet måste självfallet bedömas utifrån effektivitets- ochhumanitetssynpunkt. Settur de intressen BRÅ har att bevaka måste samhällsskyddet få företräde framförhumanitelsaspekter. Häktning bör därför komma i fråga också vid recidivrisk församtliga kategorier misstänkta utom för t. ex. ungdom, vårdnadshavare till småbarn och då den enskilde är psykiskt störd, dvs sådana grupper då det slår utomallt tvivel att skadorna vid ett frihetsberövande klart överväger framförintresset av ett effektivt samhällsskydd. Ibelänkandet argumenteras för all såväl flyktfara, kollusionsfara somrecidivfara skall vara konkret. Av det skälet föreslås en omformulering avbeviskravet så all det skall föreligga en "påtaglig risk" i ställetför "skäligen kan befaras" resp "anledning förekommer" förden misstäkles handlingssätt. En sådan formulering leder tanken till, attåklagaren förutsätts att inför domstolen visa upp ett konkret handlande för attrekvisitet skall kunna tillämpas. Utredningsmannen synes dock i sin motivering(s. 130 f) ha utgått från att det är Ullräckligl för häktning pä t. ex.flyklfara alt domstolen i del enskilda fallet bedömer att den misstänkte harbenägenhet att undandra sig lagföring. På samma sätt uttunnaskonkreteriseringen av recidivfara (s. 136) från att det skall vara påtagligrisk för brottslighet av samma art som misstanken avser, till att det med brottav samma art skall förstås en artlikhel i vidare bemärkelse. Rådetvill med dessa exempel sätta i fråga om några förbättringar uppnås genom attanvända orden "påtaglig risk" som beviskrav när del erfarenhetsmässigtär så vid häktningar att åklagaren ofta har svårt att konkret visa på t. ex.kollusions- och recidivfara. Det kan därför befaras alt den föreslagnautformningen av lagtexten leder till att sådana svårigheter hindrar häktning,när det eljest är befogat för att skydda enskilda och samhället i övrigt motlagöverträdelser. På samma sätt kan lagföringen försvåras. Omden föreslagna ändringen inflyter i lagtexten, är det nödvändigt att på sättskett i motiven lagen (1978:800) om betalningssäkring för skaller, tullaroch avgifter, se prop. 1978/79:28 s. 141 f, ange typsiluaUoner för när dennapåtagliga risk föreligger. Till skillnad mot betalningssäkrings-fallen, därenbart betalningsviljan hos den enskilde skall bedömas, är misstanke om flykt,kollusions- och recidivbenägenhet en myckel mer mångfasetterad verklighet attbedöma. Reservationtill BRÅ:s yttrande av , som anför att avsnittet"Beviskravet" i yttrandet bort ha följande lydelse: Ibelänkandet--- handlingssätt. har antalet anhål- 185 landen och häktningar gåttned. Det är angeläget alt den restriktivitet i Prop. användandet av personellatvångsmedel, som denna tendens är ett uttryck för, kan vidmakthållas.Ett införande av ett gemensamt rekvisit "påtaglig risk" kan antas fåden effekten att nuvarande restriktivitet i användandet av personella tvångsmedelbefästs. BRÅ vill därför förorda utredningens förslag i denna del. RRV:RRV har ingen erinran mot utredningens förslag. i län:Som kritik mot de föreslagna förkortade tidsfristema i samband med anhållandeoch häktning har framförts att uppklarningsprocenlen av brott blir lägre samtalt antalet häktningar kan komma all öka bland annat på grund av s. k. störrekollusionsfara. Påståendena kan ha fog för sig. För egen del får länsstyrelsenicke minst framföra en allvarlig erinran mot föreslagen begränsning av häktningsgmndenrecidivrisk. anser därvid att häktning pä gmnd av recidivfara ejbör vara begränsad till vissa brottstyper utan bör kunna komma i fråga vid allatyper av brott för vilket är stadgat fängelse eller dämtöver.Länsstyrelsen förstår de allvarliga betänkligheter som framförts från länetspolismyndigheter om en ändring enligt utredningens förslag genomföresbeträffande häktningsgmnden recidiv. En konsekvens av utredningens förslagskulle bli all ingripande med tvångsmedel mot brottslingar som utövar s. k.mobil seriebrottslighet stöld, bedrägeri- och rånturnéer - skulle bli svårareän . anser därför att utredningens förslag till ändringav häktnings- och anhållningsgmnden recidivfara ej bör genomföras. Om detföreligger påtaglig risk för återfall i brott måste detta också innebära enpåtaglig risk för all lagföringen för-dröjes - saboteras! Polisstyrelseni polisdistrikt: All det införs ett gemensamt beviskrav för de tresärskilda häktningsgmnderna torde enbart vara ägnat att underlätta den enskildepolismannens bedömning huruvida gripande skall ske eller ej. Den av utredningenföreslagna lydelsen för beviskravet (påtaglig risk) innebär - som utredningensjälv framhåller och som ligger i linje med utredningens direktiv - enbegränsning av nuvarande häklnings-och gripandemöjligheter. Skärpningenförmodas dock icke i nämnvärd utsträckning försvära polisens arbete. Denytterligare skärpning som följer av angivandet av vissa typbrott för den särskildahäktningsgmnden recidivfara, kan dock förväntas försvåra polisens arbete. Idenna del ställer sig polismyndigheten helt bakom del särskilda yttrandet avFolke Ljungwall och Hans Wranghult. Polismyndighetenvill vidare beklaga att utredningen icke tagit fasta pä möjligheten att utöka kollusionsfara till att omfatta fall där den misstänkte försvårar brottsutredningen för andra misstänkta i samma brott. Den orga niserade brottsligheten kan dra stora fördelar av att en misstänkt försvårar utredningen för övriga inblandade. Det förefaller polismyndighe ten aningen statiskt och föga offensivt att utredningen bara konstaterar att sådan rättstillämpning är främmande för svensk rätt.