prop · GA0395 · 1986-12-31 00:00:00 — Dagensmilitära situation i återspeglar rådande motsättningar ochmisstänksamhet mellan öst och väst. Storleken av insatsberedda militärastyrkor närmast gränsen mellan maktblocken ligger, grovt räknat, på ca 1 miljonman på vardera sidan, en för fredsförhållanden utomordentligt hög nivå. Nivånhar varit tämligen . De mUitära satsningarna ide bägge maktblocken under del visar en gradvis ökning ireala resurser. I väst, och främst , har denna skett mer ryckigt, medan deni öst förefaller ha skett långsammare men mer kontinuerligt. Huvuddelen avanslagsökningarna inom de båda blocken har använts för allhöja den materiella kvaliteten för de konventionella stridskrafterna. Östsidanhar en antalsmässig övervikt i fråga om tyngre materiel för arméförband. Traditionellt har man ansett alt detta balanseras av en tekniskt högre kvalitet på västsidan. Enligt vissa västliga bedömning ar minskar dock delar av delta NATO-försteg nu till följd av en ökad sovjetisk satsning på modern materiel. Ovanslående och liknande mått på 10 militäraresurser ger emellertid endast en ofullständig bild av blockens Prop.1986/87:95 faktiska operativa förmåga. Bl.a. måste man i en mer fullständigstyrke-jämförelse ta hänsyn till flygslridskrafternas betydelse, liksom tillförmågan till styrketillväxt under ett krisföriopp. Utfallet av militäraoperationer beror sålunda på så mänga faktorer att det även framgent blirutomordentligt svårt att fömtse för parterna. Desamlade kärnvapenarsenalerna - totalt över 50000 laddningar har en ofattbarförstörelsekapacitet. av det totala antalet skulle kunna läggaalla de större städerna i i ruiner. Marknära explosioner skulle ledatill radioaktiv beläggning även pä stora avstånd. Etl omfattande kärnvapenkrigriskerar därtill att ge upphov till en dramatisk förändring av det globalaklimatet, den s. k. nukleära vintern. Ytterst skulle denna kunna äventyrafömtsättningarna för mänskligt liv på det norra halvklotet. Bådasupermakterna har sålunda arsenaler som om skulle kunna förgöraden andra sidans befolkning och samhälle. Ingen av dem kan dock hoppas att medett överraskande angrepp kunna förstöra sä stora delar av den andreskärnvapenresurser, att han inte måste räkna med ett förödande motangrepp.Existerande skillnader mellan supermakternas kämvapenarsenaler är bl. a. avdetta skäl av underordnad militärstrategisk betydelse men spelar icke destomindre stor roll i de bilaterala förhandlingarna om mstningsbegränsning och iden internationella säkerhetspolitiska debatten. Detförefaller finnas en ökande parallellitet mellan blocken i fråga om synen påkrig och fred. Båda parterna bygger ytterst sin strategi påkämva-penavskräckning - som man säger sig vilja reducera kärnvapnensroll. Båda upprätthåller mycket stora, insatsberedda konventionella styrkor,vilket redan detta visar att man inte avser att automatiskt sätta in kärnvapeni ett europeiskt krig. Båda blocken håller sina kärnvapen under stark politiskkontroll. Slutligen agerar båda parter i med stor militär återhållsamhetmot varandra. Denmilitärtekniska utvecklingen inom stormaktsblocken är särskilt intensiv inomelektronik- och informationsbehandlingsområdet. Elektronikens genombrott inommilitärtekniken har emellertid också ökat de militära systemens känslighet föravsiktlig störning. Kampen mellan medel och motmedel pågår kontinueriigt. Utvecklingenav transportsystem, främst flygsyslemen och sjötransport systemen, leder till ökad rörlighet säväl strategiskt som operativt och taktiskt. Gränserna mellan civila och militära system suddas i många fall ul alltmer. Utvecklingen av stormakternas stridsflyg innebär bl.a. större räckvidder och gradvis ökade möjligheter till självförsvar vid anfallsopera tioner djupt in över fientligt territorium. I förening med utvecklingen av underrättelse- och ledningssystem möjliggör detta väsentligt ökad operativ handlingsfrihet och effektivitet vid insats av flygstridskrafter. Helikoptrar nas lastkapacitet och räckvidd ökar. Utvecklingen av fartyg ger numera stor valfrihet i fräga om medel och metoder att lossa trupp och materiel. Rörligheten hos de markbundna förbanden ökar genom att nya lätta strids fordon tas i bruk och genom att allt fler stödfunktioner ges en utformning som minskar vägbundenheten. Kombinationen av ökad luft-, sjö-och 11 markrörlighet skapar ökadeöverraskningsmöjligheler för en angripare när Prop. 1986/87:95 det gällerden geografiska inriktningen av större operationer och mer begränsade taktiskaföretag. Forskningkring vapen avsedda att bekämpa kärnvapenmissiler bedrivs såväl av som avSovjetunionen. 1 har forskningen intensifierats . hartillkännagivit att beslut om anskaffning av sådana system kan fattas tidigastvid 1990-talets mitt. Även på så lång sikt förefaller det dock högst osannoliktatt ett heltäckande försvar mot ballis-liska missiler är realiserbart, isynnerhet i perspektivet av troliga motåtgärder från den andra parten. Trotsdetta kan utvecklingen inom området få stora konsekvenser eftersom redanmisstanken att någon av parterna står inför ett genombrott kan vara tillräckligbåde för all förstärka motsättningarna mellan supermakterna och för atlframkalla en utomordentlig dyrbar omgång av ny upprustning. Utvecklingenav nya alltmer sofistikerade vapen ökar parternas osäkerhet om motpartensavsikter och resurser liksom farhågan atl komma i elt militärt underläge.Själva snabbheten i utvecklingen innebär att förhandlingar om mstningskontrolloch nedrustning allvarligt kompliceras eftersom förhandlingsmaterian oftaförändras snabbare än förhandlingsprocessen hinner anpassa sig. Den snabbatekniska utvecklingen på del militära området riskerar därför atl leda tillöverdrivna reaktioner och även till försämringar av det politiska klimatetmellan maktblock eller enskilda stater. Supermakternashotföreställningar om varandra genomgår kontinuerliga förändringar. Offentligtredovisade uppskattningar av motsidans intentioner och kapacitet är ibland överdrivna.Inom västlägret lorde orsaken till sådana överdrifter främst kunna sökas ibehovet av argument för ökade försvarsutgifter. För del torde endramatiserad hotbild kunna vara ett hjälpmedel inle minst i strävan tillsammanhållning internt och inom . Inomvästlägret är spännvidden i uppfattningar om den andra sidans avsikterbetydande. Ett planerat anfall i stor skala in i i annat sammanhangän en akut kris mellan maktblocken uppfattas numera av flertalet bedömare somosannolikt. Den väsentligaste gmnden för denna uppfattning är att Sovjetunionennumera entydigt inser de förödande konsekvenserna ocksä för egen del av ettomfattande kärnvapenkrig. Däremot eftersträvar , enligt den bildman själv förmedlar, att beslutsamt, överraskande och effektivt kunna sätta insina militära resurser i försvaret av vad man betraktar som sina vitalaintressen. I sådana situationer kan ömsesidiga felbedömningar spela en viktigroll. Mångabedömare framhåller att den sovjetiska militära kapaciteten också har enpolitisk funktion i fred. Det ligger nära till hands för attsöka exploatera bilden av militär styrka för alt i väst söka framkallapolitiska eftergifter eller skapa en vidgande klyfta mellan västeuropéerna ochUSA. Det är uppenbart att farhågor för detta spelat en viktig roll i NATO:söverväganden under senare är. Frånsåväl militära som politiska utgångspunkter borde östsidan än mindre än väst ha anledning att frukta ett överraskande anfall från det 12 De militära styrkeförhållandena talarinte till västs Prop. 1986/87:95 fördel om NATO skulle gä till offensiv. Dettautesluter inte att sådant hot kan spela en roll i den interna sovjetiskaplaneringen. Vidare kan man föreställa sig en sovjetisk oro för att NATO kundefrestas ingripa vid allvarliga oroligheter i staterna närmast öster omgränslinjen mellan allianserna. Utvecklingen av maktblockens konventionella stridskrafterkommer även fortsättningsvis att ha nära samband med frågan om kärnvapnensroll. Inom NATO har det starka kärnvapenberoendet kritiseratsfrån såväl politiskt som militärt häll. Både talesmän för den etableradestrategin och dess kritiker är överens om behovet av all stärka NATO:s konventionellastridskrafter. 1 så fall skulle det bli möjligt att minska beroendet avåtminstone en tidig användning av kärnvapen. Även har starka skäl att söka begränsakärnvapnens roll. För detta talar att man knappast kan känna sig underlägsen ifråga om konventionella stridskrafter. har sålunda på senare tidutfäst sig att inte bli först med alt använda kärnvapen. En rad skäl talar för att det föreligger ett ömsesidigtintresse hos supermakterna att söka ta sig ut ur den återvändsgränd i vilkenöst-västförbin-delserna kommit att hamna första år.Åtminstone torde de önska begränsa de rådande motsättningarna så att de inteuppenbart äventyrar stabiliteten i och andra vitala områden. De överenskommelser som uppnättshar oftast syftat till att förhindra mililarisering eller kappmstning inommiljöer eller militärtekniska områden som ännu inte konkret berörts avrustningskapplöpningen. I andra fall har överenskommelserna begränsat enfortsatt uppmstning. upphävdes del dödläge i de bilateralasovjetiskamerikanska nedmstningsförhandlingarna som inträdde dåförhandlingarna om strategiska kärnvapen (START) och om medeldislansrobolar iEuropa (INF) avbröts. hölls den tredje konferensen för granskning avefterlevnaden av icke-spridningsavlalet (NPT). Detta avtal - som utgör detviktigaste instrumentet för att förhindra spridning av kärnvapen tillytteriigare stater - har utsatts för påfrestningar framför allt därför att detill avtalel anslutna kärnvapenstaterna inle uppfyllt sina avtalsenligaförpliktelser i fråga om kärnvapennedrustning. Risken för uppkomst av nyakämvapenmakter har ökat. I nedmstningskonferensen i (CD) har frågan om ettavtal om fullständigt förbud mot kärnvapenprov stått i cenlmm.Lägel är emellertid fastlåst. I fråga om kemiska vapen kan ett avtal ligga inom räckhållunder . En stötesten för en uppgörelse har varit desvåra frågorna rörande kontrollen av ett avtals efterlevnad. Konferensen om förtroende- och säkerhelsskapande åtgärderoch ned- mstning i (den s. k. ) avslutades med en slutöverenskommelse, som innehåller såväl konkreta åtgärder i fråga om föranmälningar av större militära aktiviteter, observatörsutbyten 13 och begränsningsåtgärder som element av mera allmänpolitisk karaktär. Ansträngningarnaför avspänning och nedrustning är ett ansvar för hela Prop. 1986/87:95 detinternationella samfundet. förblir det dock en grundläggande realitetatt huvudansvaret för rustningsutvecklingen och därmednedmst-ningsmöjligheterna vilar på och . iReykjavik, hölls det andra toppmötet pä två är mellan supermakterna, varvidlångtgående nedmslningsförslag diskuterades. Några överenskommelser nåddesemellertid inte. 2.3 Den säkerhetspolitiska miljön: Det nordeuropeiskaområdet Ijämförelse med situationen i karakteriseras utvecklingen i detnordeuropeiska området - närmaste säkerhetspolitiska omgivning - delsav en fortsatt gmndläggande stabilitet i vad avser den politiska situationenoch den säkerhetspolitik som förs av de nordiska länderna själva, dels av attdet nordeuropeiska och nordatlanliska området av stormakterna ägnas elt ökandesäkerhetspolitiskt och strategiskt intresse. Tendensernatill en gradvis ökning av det nordeuropeiska och nordatlanliska områdetsstrategiska betydelse har kunnat noteras . Dessa tendenserär entydiga och synes bestå . Flera faktorer av såvälstrategisk som militärteknisk natur understryker detta förhållande. Skillnadernamellan och det nordeuropeiska området när del gäller gmndläggandemilitärgeografiska och militärstrategiska förhållanden är uppenbara. I dettasenare område handlar det inte om en markerad frontlinje mellan stora ståendemarkstridsförband utan om ett utbrett område vari ingår, förutom maktblockensegna områden, också fritt hav samt neutrala staters territorier. Områdetskärnvapenstrategiska samt marin- och flygstrategiska roll är av särskildbetydelse för maktblocken. En annan skillnad utgörs av de förändringar ialliansernas militära dispositioner i det nordeuropeiska området, som ägt rumunder , och som kan jämföras med den något mer statiskasituationen i . Detnordeuropeiska och nordatiantiska området är beläget utmed den kortasteflygsträckan mellan och befolkningsmässiga ochindustriella centra. Detta har givit nordvästra som elt framskjutet sovjetiskt strategiskt luftförsvarsområde motbl. a. strategiskt bombflyg. Sovjetunionenssuccessivt mera omfattande marinstrategiska intressen i norr utgör emellertidden viktigaste bakgmnden till att det nordeuropeiska och nordatlantiskaområdets strategiska betydelse under ökat väsentiigt. Densovjetiska marinen har sålunda utvecklats tUl en väsentlig komponent i de strategiska kärnvapenstyrkorna. Den har även blivit ett sjömilitärt instmment med global räckvidd som givit ökande möjligheter att åtminstone i fredstid konkurrera med och andra västiiga sjömakter om inflytandet på . Somett led i den utvecklingen har genomfört en Prop.1986/87:95 betydande militär utbyggnad på , framför allt sombasområde för Norta Marinen. Denna omfattar ca två tredjedelar avSovjetunionens moderna strategiska kärnvapenubåtar, närmare hälften av desstaktiska ubåtar inkl. de ubåtar som är försedda med kryssningsrobotar,samt ett stort antal större övervatiensfartyg. Dessutom har ökat i såväl antal som kapacitet. Möjligheterna all tillföraytterligare flygslridskrafter har förbättrats genom utbyggnad av detomfattande flygbassystemet i områdei. Detkan antas vara ett vitalt intresse för att i händelse av enkonflikt skydda baskomplexet på och säkra de strategiska ubåtarnasöverlevnad och operationsfrihet. Norra Marinens ytfartyg, altackubålar och flyglorde sålunda ha som en av sina huvuduppgifter alt skydda de strategiskakärnvapenubätarnas bas- och operationsområden i och omkring . För attkunna säkra ubåtarnas operationsfrihet under ytan är det av största betydelseatt också kunna behärska havsytan i dessa och omgivande områden. Detta är i sintur i hög grad avhängigt av möjligheten atl operera med luftstridskrafter överdessa havsområden. Tillgången till baser för de egna luftstridskrafter som hardessa uppgifter, liksom förmågan att bekämpa motståndarens motsvarande baser,har därmed blivit en allt viktigare del också i den strategin. NorraMarinen - inkl. det längräckviddiga attackflyget - kan i en konfliktäven ha tUl uppgift att söka förhindra eller försvåra förstärk-ningslransportertill samt att hota NATO:s Atlantförbindelser. torde därföri krig ha ett starkt intresse att i första hand förhindra NATO att kontrolleraoch utnyttja dessa och i andra hand atl utvidga det egna basområdet. Detnordeuropeiska och nordatlanliska områdets strategiska betydelse för NATOhärrör frän NATO:s beroende av säkra förbindelselinjer över förtillförsel av förstärkningar och materiel från till Västeuropasamt från behovet av att försvara och . harvidare deklarerat att man planerar en tidig marin insats i vid enkonflikt mellan maktblocken. Förutom de defensiva syftena i en sådan strategi,skapas härigenom också en möjlighet att hota vitala strategiskaresurser. Utöverde fasta kommunikations-, spanings- och övervakningsanläggningarna samtspaningssateUiterna satsar NATO större resurser bl. a. för ett luftburetkontroll- och varningssystem. har NATO skapat förutsättningar för attsnabbare än tidigare kunna tillföra förstärkningar av olika slag framför allttill , bl.a. genom förhandslagring i Tröndelag av tung materiel för enamerikansk marinkårsbrigad med understödjande flygförband. I förberedelsernaför förstärkning med allierat flyg ingår en betydande förhandslagring avdrivmedel och ammunition förutom en viss utbyggnad av ett antal befintligaflygbaser med bl. a. moderna luftförsvars-robotsystem. Vid övningar uppträderockså NATO:s enheter i de nordnorska farvattnen. Rentallmänt kan konstaleras atl båda blockens successivt mera fram skjutna övningar återspeglar de strategiskt och militäroper- 15 ativt alltmer överlappandeintressesfärerna i det nordeuropeiska och nor- Prop. 1986/87:95 datlantiskaområdet. Debåda blockens strategiska utgångsläge i det nordeuropeiska området skiljer sigavsevärt. disponerar i förhållande till NATO större styrkor medrelativt hög tillgänglighet, främst vad gäller mark- och i nägon mån sjö- ochluftstridskrafter. Det kan dock konstateras alt normalt endasthar begränsade markstridsförband i anslutning till det nordiska områdets norradelar. Dessa är inte ensamma tillräckliga för mer omfattande och uthålligaoperationer. Vadgäller stridskrafter uppträder i fredstid med siörrestyrkor än NATO i norra delen av samt i och Östersjön.Samtidigt noteras en vidgad NATO-närvaro i i samband medåterkommande övningar. I fråga om flygstridskrafter har Warszawapaktenantalsmässig övervikt i det nordeuropeiska området. Trots styrkeförhållandena iutgångsläget är marinstrategiska situation mindre gynnsam medhänsyn till att NATO behärskar områden nära väsentliga förträngningar. Förmåganatl snabbt tillföra förstärkningar av olil:a slag har på båda sidor ökatväsentligt under det senasie decenniet. NATO har möjligheter att tillföraflygstridskrafter i sädan utsträckning att man relativt snabbt kan uppnåjämbördighel med . Tillgång till norskt område och i synnerhettill dess flygbaser torde i ett sådant läge vara av central betydelse. utdragen konflikt kan även de styrkeförhållandena komma att utjämnasi . I fråga om markstridskrafter i torde Warszawapaktensstyrkor förbli antalsmässigt klart överiägsna NATO:s. Denstrategiska betydelsen av det nordeuropeiska områdets södra delar skall ses isammanhang både med en konflikt om det nordatlantiska havs-och luftrummet,inklusive Atlantförbindelserna, och med ett eventuellt behov av atl utnyttjanordiskt område för att understödja operationer i . FörSovjetunionen härrör strategiska betydelse från dess vikt somförsvarszon, som flankområde till centralfronten, som transportled mellanSovjet och och som ett viktigt underhållsområde för densovjetiska marinen vid en utdragen konflikt. Iett krisläge torde komma att lägga stor vikt vid en militärnärvaro i , och vid en utdragen konflikt kan man även finna detangeläget att söka öppna Öslersjöulloppen för att kunna utnyttja Östersjönsbasresurser och stridskrafter. Kontroll över ett relativt vidsträcktområde kring utloppen lorde i ett sådant sammanhang vara nödvändig. FörNATO:s del spelar området en nyckelroll för alt säkerställa möjlig heterna att mottaga förstärkningar via Nordsjöhamnarna. Tillgång till danskt område är dessutom väsentligt för att kunna stänga Östersjö- utloppen och för att kunna ingripa effektivt mot under hållstransporter i . Förutom flygbaserna i är tillgången till danskt luftrum och danska flygplatser dessutom viktig för att lätta på 16 den starka koncentrationenav flygstridskrafter lill baser i Prop. och för att möjliggöra etteffektivt luftförsvar av och Sverigehar den längsta kusten i och berörs i hög grad av de nämnda intressenoch den planering och verksamhet de föranleder. Båda maktblocken bedriver redani fredstid omfattande militär verksamhet i . I ett allmäntspänningsläge påverkas därmed direkt och snabbt även situationen i och kringÖstersjön. Denutveckling som ägt rum innebär således att detnordiska området mer direkt kommit att beröras av motsättningarna mellanstormaktsblocken. De strategiska intressen som inverkar på området har fåttökad tyngd och har även fått en starkare koppUng såväl till nordatlantiska somtill centraleuropeiska förhållanden. Denna utveckling kommer sannolikt attfortsätta. Det strategiska intresset är alltjämt främst knutet till områdetsnorra och södra delar. Flera drag i den militärstrategiska utvecklingen, inteminst flygstridskrafternas ökade räckvidder, är dock även ägnade attunderstryka betydelsen av övriga delar av området. Utvecklingen ökarmöjligheterna till, liksom behovet av, militära operationer över stora ytor,med ökad integration mellan olika system och stridskrafter. En följd av dettaär att stormakterna alltmer kommit alt betrakta det nordeuropeiska ochnordatiantiska området som mililärstrategiskt och operativt sammanhängande. Nordområdetsstrategiska betydelse påverkas också av möjligheten lill mera omfattandeprospeklering och utvinning av olja och gas på kontinentalsockeln norr om 62:abreddgraden. Ekonomiska, tekniska, klimat- och miljömässiga begränsningar harhittills bidragit till att dämpa aktiviteten. Härtill kommer de oklaragränsförhållandena i . Frånsovjetisk sida har visats ett intresse för att intensifieraundersökningarna i dessa råvamrika områden. kan efter hand kommaatt möta problem i sin oljeförsörining och i en mera utpräglad bristsituationkan på lång sikt även polarområdena få ett ökat intresse vid sidan av devästsibiriska oljefälten till vilka uppmärksamheten nu koncentreras. Sammanfattningsvishar det nordeuropeiska området med angränsande havsområden fått en gradvisökande betydelse för stormakterna främst av kärnvapenstralegiska, men ocksä avmarinstrategiska och luftoperativa skäl. Den ökade aktiviteten bör i förstahand ses som ett led i bevakningen av deras globala intressen och som en del avden strategiska balansen. Även regionala intressen framträder allt tydligare.Alt denna utveckling i förening med den vapentekniska utvecklingen på olikasätt får återverkningar och konsekvenser för de nordiska länderna är dockuppenbart. Övningsverksamheteni del nordeuropeiska havs- och luftmmmet har som nämnts tidigare blivit meromfattande och mm och delvis mer framskjuten i förhällande till avmotparten tradUionellt dominerade områden. Detsamma gäller den övervaknings-och underrättelseverksamhet som båda sidor bedriver. I har ettmotsvarande mönster kunnat urskiljas. Attäven maktblockens militära, fredstida spaningsverksamhet ökat i 17 2 1986/87. intensiteti området sammanhänger naturligtvis till viss del med mönstret Prop. 1986/87:95beträffande deras övningsverksamhet. Ena partens övningar tilldrar sig stortspaningsintresse från motpartens sida. Den intensifierade spaningsverksamhetenär dock inte enbart knuten till militära övningar utan torde också sammanfallamed den allmänna ökningen av det nordeuropeiska och nordatlantiska områdetsmilitärstraiegiska belydelse. Härigenom har spaningsverksamheten i fredstidkommit att i hög grad även riktas mot de nordiska staterna. Dekränkningar av territorium som kommit att uppmärksammas särskiltunder har uppenbarUgen också sin allmänna bakgmnd i deutvecklingstendenser som beskrivits ovan. Undersenare år har del förekommit några fä kränkningar från övervatiensfartyg.De fördelar sig relativt jämnt mellan NATO och . Huvuddelen avkränkande fartyg har utgjorts av civila statsfartyg. Undersenare år har utsatts för grova undervattenskränkningar, vilkassärskilda säkerhetspolitiska betydelse understryks av att de till skillnad frånandra kränkningar till sjöss och i luften lill övervägande del mäste anses varaavsiktliga. Inte minst den omständigheten att undervattenskränkningar kangenomföras dolt och endast ibland upptäcks innebär, atl det inle är möjligt atlredovisa en exakt statistik över verksamheten. Vidtvä tillfällen har de kränkande ubåtarnas nationalitet kunnat fastställas. Ioktober 1981 grundstötte en sovjetisk ubåt i i Blekinge skärgård.Efter händelserna i och kring Härsfjärden kunde konstateras attde kränkande ubåtarna, bland vilka även ingick miniubåtar av ditintillsväsentligen okänt slag, var sovjetiska. som tillsattes av regeringen med anledning avHårsfjärdenhändelserna konstaterade alt ubåtskränkningar av svenskt territoriuminträffat även tidigare, men att verksamheten företedde en ökning under börianav . Kommissionen redovisade också en bild av utvecklingen frän1960-talets början. I ett tidigare skede av noterades enskildastörre ubåtars sporadiska uppträdande pä svenskt territorialvatten. Senarekunde iakttas ett mer provocerande uppträdande med fler undervattensfarkosterinblandade och samordnat, med alll djupare inlrängning på svensktinre vatten.