prop · GA03128 · 1986-12-31 00:00:00 — Undantagetför internationella köp gäller emellertid inte köp mellan parter som har sinaaffärsställen i , , , eller . Detta följer av2 § lagen om internationella köp och innebär alltså att köplagen är tillämpligpå sådana köp. Iöverensstämmelse med vad som har förordats beträffande lagen om internationellaköp (se avsnitt 3.4) bör lagen om ändring i köplagen träda i kraft den dagregeringen bestämmer. I fråga om köpeavtal som har ingåtts före ikraftträdandetskall äldre bestämmelser gälla. 6 Det närmare innehållet i 6.1 Tillämpningsområde och allmänna bestämmelser av konventionen innehåller två kapitel. I det första (art. 1 -6) regleraskonventionens tillämpningsområde. Här fastslås ocksä principen atl konventionenär dispositiv. I det andra kapitlet (art. 7-13) behandlas vissa allmännafrågor, t.ex. hur konventionen och parternas viljeförklaringar skall tolkas ochvilken betydelse som skall tillmätas handelsbmk. Här finns även en huvudregelom att ett köp enligt konventionen inte är ett formbundel avtal. Bestämmelsernai del I gäller tillämpningen av såväl del II omingående av avtal som del III om köp av varor. För en stat som gör enreservation beträffande t. ex. del II får bestämmelsernanaturligtvis bara betydelse för reglema om köp. Konventionen skall - om vissa förutsättningar som anges i första stycket punkterna a och b är uppfyllda tillämpas på avtal om köp av varor mellan parter som har sina affärsställen i skilda stater. Det anges inte direkt vad som avses med avtal om köp. I art. 3 görs dock vissa avgränsningar mot avtal om tjänster. I art. 2 undantas vidare vissa köp, bl. a. köp av varor för personligt bmk och köp av värdepapper. Bortsett från de slutsatser som kan dras av bestämmelsernai dessa artiklar ges inte heller någon definition av begreppet varor ("goods", "marchandises"). Föremål för köp som omfattas av konventionen är närmast lösöre i svensk juridisk bemärkelse. I den svenska översättningen används ordet"vara" för att beteckna föremålet för köpet.När det sägs aft konventionen gäller köp av varor innebär detta emellertid inte i sig någon begränsning av tillämpningsområdet. För att konventionen skall tillämpas skall parterna ha sina affärsställen i 96 För detfall atl en part saknar affärssiälle eller har fler än elt Prop. 1986/87: 128 affärssiällefinns vissa regler i art. 10. Konventionen ger däremot inte någon allmändefinition av begreppet. Med affärsställe torde dock få förstås etl ställe därnågon stadigvarande driver allmän affärsverksamhet. Etl utrymme somtillfälligtvis hyrs i t. ex. ett hotell för att användas som förhandlingslokalkan sålunda knappast anses som etl affärsställe. Omparterna har sina affärsslällen i skilda stater, skall konventionen för detförsta tillämpas ifall dessa stater är fördragsslutande stater (punkl a). Dettagäller även om fommlandets internationellt privaträltsliga regler annars skulleha lett till lagen i ett tredje land - såsom lagen i det land där avtaletträffades. Omforumlandet inte har anslutit sig till konventionen och delta landsinternationellt privaträttsliga regler leder lill lagen i ett land som inle haranslutit sig till konventionen, t. ex. den egna lagen, kommer konventionenemellertid inte att tillämpas även om parterna har sina affärsslällen i olika statersom båda har anslutit sig. Konventionenanger inte vilken av de aktuella konventionsslaternas räll som skall tillämpas.Detta är en fråga som får avgöras av fommlandets internationellt privaträltsligaregler. Vad konventionen föreskriver är att dess bestämmelser skall fillämpaspå tvister mellan parter som har sina affärsslällen i skilda konvenfionsstater.Med hänsyn till frågor som inte regleras av konventionen kan det alltså vara avbetydelse för parterna att avtala om tillämplig lag även om båda har sinaaffärsställen i konventions-stater. Enligtförsta styckel punkt b skall konventionen tillämpas på köp mellan parter somhar sina affärsställen i skilda stater också när internationellt privaträtlsligaregler leder till att lagen i en fördragsslutande stat skall tillämpas. Dettainnebär att konventionen också kan komma att tillämpas pä köpeavtal när varkenden ena eller den andra parten har sitt aktuella affärsställe i en konventionsslat.Enligl art. 95 kan emellertid en stat i samband med anslutningen tillkonventionen göra ett förbehåll beträffande art. 1 första stycket punkl b ochförklara att den inte ämnar tillämpa den punkten. I så fall behöverkonventionen i den staten bara tillämpas på köpeavtal mellan parter som harsina affärsställen i två olika stater som båda har anslutit sig tillkonventionen. Som har framgått i den allmänna motivenngen (avsnitt 3.2) börSverige inte utnyttja denna reservationsmöjlighet. Delfinns skäl atl här också erinra om möjligheten för en stat alt göra förbehåll enliglart. Om två eller flera konventionsslater som har liknande köprältsligaregler önskar det, kan de enligt art. 94 förklara att de inte ämnar tillämpakonventionens regler på köp mellan parter som har sina affärsställen i dessastater. Att ett sådant förbehåll bör göras för nordiska förhållanden harbehandlats i den allmänna motiveringen (avsnitt 3.2). Flertalet stater somansluter sig till konventionen torde komma att ha särskilda regler för internationella köp (konventionsköp) vid sidan om reglerna för andra köp. När konventionen enligt del sagda skall tillämpas, är det självklart det förstnämnda regelsystemet som skall tilläm- 97 7 1986/87. Parterna i ettköpeavtal kan emellertid med stöd av art. 6 komma Prop. 1986/87: 128 överens omatl utesluta tillämpningen av konventionen och t. ex. genom en lagvalsklausul iköpeavtalet hänvisa till den nationella köprätten i en konventionsstat. Humvidaen partshänvisning till lagen i ett land som har olika regler för nationellaoch internationella köp avser atl utesluta reglerna för internationella köp ären tolkningsfråga som får avgöras från fall till fall. Somframhållits är det en gmndläggande förutsättning för atl konventionen skall varatillämplig att parterna har sina affärsställen i skilda stater. Enligt andrastycket i förevarande artikel skall man emellertid bortse från atl parternasaffärsställen är belägna i skilda stater, om denna omständighet inte framgårav avtalet eller av tidigare affärsförbindelser mellan parterna eller avupplysningar som de har lämnat senasl vid avtalstillfället. Det innebär att entvist beträffande vilken det först senare visar sig att parterna har sinaaffärsställen i skilda stater skall bedömas enligt reglema för nationella köp idet lands rätt som är tillämpligt på avtalet. Närdet gäller att fastställa om konventionen är tillämplig skall enligt tredje slyckelhänsyn inte tas till parternas nationalitet eller till frågan om parterna elleravtalet har civil eller kommersiell karaktär. Enligt denna bestämmelse saknardet således betydelse för konventionens tillämplighet om det är fråga om etthandelsköp eller ett köp mellan privatpersoner. Att köpeavtalet, om köparen är"konsument", faller utanför konventionens tillämpningsområde följerdock av en särskild undantagsregel i art. 2. Regelni tredje stycket tar bara sikte på bedömningen av om konventionen ärtillämplig. Den utesluter alltså inte att hänsyn tas till om del är elt civiltköp eller handelsköp vid bedömningen av t.ex. reklamationstidens längd (jfrart. - Att man skall bortse från en parts nationalitet kan sägas följaredan av att det enligt första stycket är belägenheten av parternasaffärsställen som är avgörande för om konventionen skall tillämpas. Enligt denna artikel skall konventionen inte tillämpas på vissa köp avnärmare angivet slag. Enligtpunkt a undantas till att börja med köp av varor för köparens personliga bmkeller för hans familj eller hushåll. Det som åsyftas är i praktikenkonsumentköp. Jämfört med den svenska definitionen av konsumentköp saknasemellertid kravet att varan skall säljas av en näringsidkare i hansyrkesmässiga verksamhet. Det innebär att konventionen inte är tillämplig på köpmellan två privatpersoner. Enligtpunkt b undantas vidare köp på auktion. Konventionengäller inte heller köp vid exekutiv försäljning eller när försäljningen annarssker tvångsvis på grund av lag (punkt c). En försäljning som den ena partenföretar i enlighet med art. 88 i konventionen eller på liknande grund tordeemellertid inte få betraktas som en tvångsförsäljning pä grund av lag i denmening som avses i punkl c. Frånkonventionens tillämpningsområde undantas vidare enligt punkl d köp avvärdepapper och pengar. Utanför konventionen faller på grund av detta undantagköp av t. ex. aktier, obligationer och löpande skuldebrev. Enliglpunkt e gäller konventionen inle heller köp av fartyg eller bålar, luftfartyg eller svävare. Detta undantag gäller vare sig de uppräknade objekten normalt är föremål för registrering eller ej. Enligt punkl e, slutligen, undantas från konventionens lillämpningsom- Prop. 1986/87: 128 rade köp av elektricitet. Arlikel 3.1 denna artikel görs vissa avgränsningar motavtal om tjänster. Av första styckel framgår till att böria med atl avtal omtillhandahållande av varor som skall tillverkas eller framställas, med visstundantag, skall anses som köp och alltså följa konventionens regler. Undantagetgäller det fallet att den som beställer varan åtar sig atl tillhandahålla enväsentlig del av del material som behövs för tillverkningen ellerframställningen. Innebörden av denna bestämning är i huvudsak densamma som densom för svensk rätts del gäller enligt 2 § köplagen. Andra stycket tar sikte på del fallet all den part somskall leverera varan ocksä har åtagit sig atl tillhandahålla arbete eller andratjänster. Ett praktiskt exempel är atl den som skall leverera en maskin haråtagit sig atl också montera maskinen hos beställaren. Enligt andra slycketskall konventionen inle tillämpas på avtal av detta slag om den övervägandedelen av leverantörens skyldigheter beslår i att tillhandahålla tjänster. En utgångspunkt för bestämmelsen är alt parternasöverenskommelse är att anse som ett enda avtal. Huruvida det skall ansesföreligga etl enda eller två särskilda avtal elt köpeavtal och ett avtal omt. ex. montering avgörs emellertid inte av konventionen. I artikeln anges att konventionen endasi regleraringående av avtal om köp saml de rättigheter och skyldigheter för säljaren ochköparen som härrör från ett sådant avtal. Det framhålls särskilt atlkonventionen om inte annal är uttryckligen angivet i den inte gällergiltigheten av ett avtal eller en avtalsbestämmelse och inte heller giltighetenav någon sedvänja (punkl a). På samma sätt sägs all konventionen inte gällerden verkan som avtalet kan ha beträffande äganderätten till den sålda varan(punkt b). Etl fall som har alt göra med giltigheten av ett köpeavtaloch som uttryckligen regleras i konventionen är det krav på skriftlig form somförekommer i vissa länder. Konventionens utgångspunkt är enligt art. 11 att ettköpeavtal inte behöver vara skriftligt eller uppfylla något annat formkrav. Somframgår av art. 12 kan en stal emellertid göra en reservation mot dennabestämmelse. Utan hinder av principen i art. 4 punkt a kan alltså en stat medbindande verkan i förhållande till övriga konventionsslater föreskriva all eltköpeavtal måste vara skriftligt för att vara giltigt, I regel faller emellertid frågan om etl avtals giltighet -till skillnad från dess rättsenliga tillkomst - utanför konventionen och fåralltså bedömas enligt tillämplig nationell rält. Om svensk rätt skall tillämpaspå elt köp som faller in under konventionen, skall alltså frågan om ogiltighetpå grund av t. ex. svek eller orikliga förutsättningar inte bedömas annorlundaän när det år fråga om ett nationellt köp. Vad beträffar svensk rält tordekonventionen inte heller lägga hinder i vägen för atl tillämpageneralklausulen i 36 § avtalslagen. Atl konventionen - förutom köpeavtalets ingående - endastreglerar parternas rättigheter och skyldigheter som härrör från avtalet innebäratl en parts förhållande lill tredje man faller utanför konventionen. gälla köparens förhållandetill säljarens leverantörer eller säljarens förhål- Prop. 1986/87; 128 landetill den som i sin lur har köpt varan av köparen. Enligl denna artikel är konventionen inte tillämplig på säljarens ansvarför dödsfall eller annan personskada som varan har förorsakat. Detta undantaggäller vare sig det är köparen eller tredje man som har drabbats. Fråganhumvida säljaren ansvarar för sakskada är inte uttryckligen reglerad ikonventionen. Som nämnts reglerar konventionen endasi säljarens skyldighetersåvitt de härrör från köpeavtalet. a. svensk rätt omfattas säljarensansvar för skador som varan förorsakar på annan egendom än den sålda varan iregel inte av de köprätlsliga bestämmelserna ulan följer i stället principernafördel s. k. produktansvaret. Med hänsyn härtill skulle det kunna hävdas attkonventionen inte heller är tillämplig på ansvaret för sådana sakskador. Ettförslag fill en uttrycklig bestämmelse om all dessa skador också skulle undantaslades fram vid diplomatkonferensen men logs tillbaka under förhandlingarna.Den rikligaste tolkningen torde därför vara att konventionen reglerar säljarensansvar för skador som varan har orsakat på köparens egendom. Detta är avbetydelse bl. a. med tanke på köparens reklamationsskyldighet. Se art. 39(2).Säljarens ansvar gentemot tredje man för skador som varan har förorsakat pådennes egendom faller emellertid utanför konventionen. I denna artikel slås fast att konventionen är disposifiv. Detta gäller tillatt böria med på det sättet att säljare och köpare kan utesluta tillämplighetenav konventionen som sådan t. ex. genom alt avtala att en annan lag skalltillämpas. Att konventionen är dispositiv innebär vidare alt parterna kanavvika frän eller ändra verkan av någon av konventionens bestämmelser. Detsista gäller med undantag för art. 12 som är tvingande. Föratt konventionen helt eller delvis skall sättas ur kraft fordras att parternahar kommit överens om detta. En sådan överenskommelse behöver inte varauttrycklig utan kan framgå av omständigheterna. 9 följer alt konventionen också kan sättas åt sidan genom handelsbruk. Artikeln gäller tolkning och utfyllnad av konventionen. Iförsta stycket föreskrivs till att böga med alt man vid tolkningen avkonventionen skall ta hänsyn till dess internationella karaktär och tillbehovet av atl främja en enhetlig tillämpning av konventionen. Hur ett sådanthänsynstagande skall gä till anges emellertid inte närmare. Utgångspunktenför tolkningen är naturligtvis ordalagen i bestämmelser na. Detta ligger i linje med art. 31(1) Wienkonvention om traktaträtten. Ifall en bestämmelses ordalag inte är entydiga kan det finnas anledning att hämta ledning i konventionens förarbeten i den mån dessa ger etl klart besked. Rättspraxis kan också vara av betydelse för att belysa innebörden av en bestämmelse som är oklar i något hänseende. När det gäller hänsynstagandet lill rättspraxis torde det dock finnas anledning att kräva samstämmiga och auktoritativa avgöranden från mer än ett konven- fionsland. Vid tolkningen avkonventionen skall enligt första stycket hänsyn vidare Prop. 1986/87: 128tas till behovet av att främja iakttagandet av god sed ("good failh","bonne foi") i intemationeil handel. Detta gäller alltså vidtolkningen av konventionen och det år med andra ord inte fräga om en regel med slödav vilken man t. ex. skulle kunna påyrka jämkning av ett köpeavtal. Iandra slycket anges hur man skall lösa frågor som rör ämnen vilka behandlas ikonventionen ifall den aktuella frågan likväl inte har fåll någon uttryckliglösning i någon av konventionens bestämmelser. Del gäller så alt säga alt inomkonventionens område fylla luckor som har lämnats oreglerade. Huvudregeln iandra stycket är att frågor av detta slag skall lösas i enlighet med deallmänna principer på vilka konventionen är grundad. Syftel med denna regel omautonom tolkning är att förhindra att l.ex. en domstol, som inle genast fårsvaret på en fråga i konventionen, utan vidare faller tillbaka på lagen i detegna landet. Vilkaämnen som regleras i konventionen framgår beträffande köp först och främst avart. Klargörande är emellertid också art. 4 enligt vilken, som nämnts,konventionen bara reglerar säljarens och köparens rättigheter och skyldighetersom härrör frän köpeavtalet. Frågor om avtalets giltighet och förhållandet filliredje man är alltså ämnen som faller utanför konventionen och beträffandevilka det inte finns anledning att söka svar i några allmänna principer somligger till gmnd för konventionen. Exempelpå ett ämne som behandlas i konventionen är skyldigheten för en part att lämnameddelande till motparten om förhållanden som kan vara av betydelse för honom.Specialbestämmelser om detta finns i bl.a. art. 26, 39, 48, 79 och 88. Deltorde här vara fråga om en sådan allmän princip som skall iakttas även i andrafall än de särskdt reglerade. Omdet inte finns några allmänna principer på vilka konventionen är grundad somkan ge ledning för atl lösa den aktuella frågan, skall den enligtundantagsregeln i andra stycket lösas i enlighet med den lag som enligt internafionelltprivaträltsliga regler är tillämplig på köpet. Medan art. 7 gäller tolkning och utfyllnad av konventionen, behandlar art. 8tolkningen av parternas uttalanden och uppträdande. En tolkning av det senareslaget kan vara nödvändig bl.a. för atl fastställa avtalsinnehållet ellerinnebörden av ett meddelande som ena parten lämnar den andra i samband medfullgörandet av köpet. Enligthuvudregeln i första stycket gäller vid tillämpningen av konventionen att enparts uttalanden och uppträdande i övrigt skall tolkas i enlighet med hansavsikt. Detta gäller dock under den fömtsättningen att den andra parten vissteeller inte kunde ha varit omedveten om vilken denna avsikt var. Ifallbestämmelsen i första slycket inte är tillämplig, skall en parts uttalanden och uppträdande i övrigt tolkas enligt regeln i andra stycket. Det blir med andra ord fallet när partens avsikt inte kan fastställas eller den andra parten har varit omedveten om avsikten. I dessa fall skall partens uttalanden och uppträdande tolkas i enlighet med den mening som en förnuftig person av samma slag som den andra parten skulle ha lagl in i uttalandena och uppträdandet under samma omständigheter. I tredje stycket finns slutligen en regel som tar sikte på hur man skall fastställa 101 såvälen parts avsikt (första stycket) som den mening som en förnuftig Prop. 1986/87:128 person skulle ha lagl in i partens uttalanden och uppträdande (andrastycket). Enligt denna regel skall vederbörlig hänsyn tas lill alla omständigheterav betydelse. Del nämns särskilt atl hänsyn skall tas till avtalsförhandlingarna,praxis som har utbildats mellan partema, handelsbruk och annan sedvänja ochparternas senare uppträdande. Attparternas uppträdande efter avtalsslutet skall tillmätas betydelse kan bl.a,innebära att en parts underlätenhet att reagera mot en viss tolkning av avtaletfrån motpartens sida bedöms som ett godkännande av denna tolkning. 1 denna arlikel anges i vilken utsträckning parterna är bundna av handelsbmkoch annan sedvänja ("usage", "usages") och av praxis som dehar utbildat mellan sig. Iförsta slycket sägs till alt böria med att partema är bundna av handelsbmkeller annan sedvänja som de har samtyckt till. Ifall parterna uttryckligeneller underförstått har hänvisat lill etl visst handelsbruk, är detta alltsåbindande för dem. Av första stycket följer vidare att parterna är bundna av denpraxis som har utbildats mellan dem. Denna praxis är, som nämnts, också någotman skall ta hänsyn till vid tolkningen av parternas viljeyttringar. Föratt en sedvänja skall vara bindande fömtsatts det som sagt att parterna harsamtyckt till den. Andra stycket innehåller en presumtionsregel enligt vilkenparterna "underförstått skall anses" ha gjort vissa sedvänjortillämpliga på avtalet eller dess ingående. Det gäller handelsbruk och andrasedvänjor som - för det första parterna kände ull eller borde ha känt tilloch som för del andra - i internationell handel är allmänt kända ochregelbundet iakttas av parter i avtal av samma typ inom ifrågavarande slagshandel. Båda rekvisiten skall vara uppfyllda, men om ett handelsbmk är allmäntkänt torde del ofta kunna göras gällande att parterna i det aktuella avtaletockså borde ha känt fill detta bmk. Presumtionsregelni andra stycket kan sättas åt sidan om partema kommer överens om detta. Detsägs uttryckligen i inledningen till regeln. Handelsbrukoch andra sedvänjor som inte omfattas av första eller andra stycket är intebindande för parterna vid tillämpningen av konventionen. Jämfört med vad somgäller enligt köplagen (I §) torde utrymmet för att tillämpa en sedvänjasåledes vara något mindre enligt konventionen. mån handelsbruk eller andra sedvänjor är bindande för partema och stridermot vad som föreskrivs i konventionen, skall de gälla framför konventionensregler. Pä motsvarande sätt får konventionens regler vika för praxis somparterna har utbildat mellan sig. Detta ligger i linje med bestämmelsen i art.6 om konventionens dispositiva karaktär. Del kan tilläggas alt handelsbrukockså torde kunna sätta hela konventionen ur kraft - t. ex. att köp på börsföljer börslandets lag. I artikeln anges vilket affärsställe som vid tillämpningen av konventionenär det relevanta när en part har flera affärsställen (punkt a). Där anges ocksåhur man skall förstå konvenfionens hänvisningar till begreppet affärsställe nären part inte har något affärsställe (punkl b). Attbestämma en parts affärssiälle är av betydelse i flera sammanhang. Tillatl böria med är det av betydelse vid avgörandet av om konventionen Prop.1986/87: 128 över huvud taget är tillämplig på ett köpeavtal (art. I). Det kanvidare vara av betydelse när man skall avgöra var varan skall avlämnas (art.31) och var betalning skall ske (art. 57). Ikonventionen anges inte vad som skall förstås med själva begreppetaffärsställe. Innebörden av detta begrepp har dock berörts i kommentaren fillart. Omen part har mer än ett affärsställe, skall man enligt punkt a fästa avseendevid det affärsställe till vilket avtalel och dess fullgörelse har sin närmasteanknytning. Man skall med andra ord se vilket affärsställe som har närmastanknytning lill köpet som helhet. Hänsyn skall alltså inte bara tas tillexempelvis del affärsställe från vilket leverans skall ske eller detaffärsställe pä vilket avtalsförhandlingarna ägde rum. Det ställe där en parthar sitt huvudkontor är inte heller ensamt avgörande. Normalllorde del framgå av firmateckningen eller i övrigt av avtalshandlingarna tillvilket affärsställe köpet är att hänföra. I praktiken torde det därför inte gesså stort utrymme för regelns tillämpning. Närman avgör vilket affärsställe som har den närmaste anknytningen till köpetskall man, enligl vad som uttryckligen sägs, bara beakta de omständigheter somparterna kände till eller räknade med före eller vid avtalels ingående. Ävenom konventionen huvudsakligen kommer att få betydelse för kommersiella köp därbåda partema regelmässigt lorde ha något affärsställe, kan det likväl förekommaatl en part i ett köpeavtal pä vilket konvenfionen är tillämplig saknaraffärsställe. Så är fallet om säljaren är en privatperson. När konventionen i etlsådant fall hänvisar till begreppet affärssiälle, gäller enligl punkt b atlavseende i stället skall fästas vid den ifrågavararande partens hemvist. Enligt denna artikel behöver ett köpeavtal inte ingås eller bekräftasskriftligen. Avtalet är inte heller underkastat något annat formkrav. Det slåstill yttermera visso fast all avtalet kan styrkas på vilket sätt som helst,däri inbegripet med vittnen. Detuppställs således inte något formkrav för alt avtalet skall få avseddarättsverkningar. Det sagda gäller emellertid bara förhållandet mellan säljarenoch köparen. Artikeln saknar betydelse för frågan humvida avtalet på gmnd av nägraadministrativa föreskrifter - t. ex. om registrering eller valutakontroll -måste ingås skriftligen eller med iakttagande av något annat formkrav.