prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Del kan dä framstå som resursslöseri att lägga ned tid och arbete pä en sammanfattning som sannolikt inte kommer till användning. Ä andra sidan bör uppmärksammas all en sammanfattning 206 kan bidratill atl parterna bättre kan bedöma sina möjligheter att vinna Prop.1986/87:89 processen, något som kan underiätta en föriikning i vissa fall. Det torde normalt vara lämpligt att parterna fär tillfälleatt yttra sig över sammanfattningen innan mälet avgörs. Om avgörandet skall skepå handlingarna kan sammanfattningen lämpligen tillställas parterna samtidigtsom parterna bereds tillfälle atl slutföra sin talan enligt 18 8 andra stycket.1 huvijdförhandlingsmål kan parterna fä del av sammanfattningen i samband medkallelse till huvudförhandling, om det är lämpligt med hänsyn till måletsbeskaffenhet. 42 kap. 17 § Paragrafen reglerar dels rättens förlikningsverksamhet idispositiva tvistemål och dels institutet särskild medling. Dessa ämnen harbehandlats utförligt i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.2). I första stycket behandlas rättens förlikningsverksamhet.1 småmälslagen finns motsvarande reglering i 6 § andra stycket. Denföreslagna regeln ersätter den bestämmelsen och blir således gemensam för alladispositiva tvistemål. Avgörande för om rätten skall söka förlika parterna ärbl.a. omständigheterna i själva saken samt parternas inställning liU frågan omen friviUig uppgörelse. I denna del hänvisar jag till den allmännamotiveringen. Det bör särskilt uppmärksammas att den föreslagna regeln ärobligatorisk, dvs. rällen är skyldig alt verka för förlikning om omständigheternai målet är sådana att föriikningsförsök är lämpliga. Regleringen av institutet särskild medling har förts överfrån första stycket till ett nytt andra stycke. I den föreslagna lagtextenanges direkt att en förutsättning för särskild medling är att ett sådantförfarande med hänsyn till målels beskaffenhet är lämpligare än etlförlikningförfarande inför rätten. 1 fråga om de närmare villkoren för atttingsrätten skall få förordna medlare vill jag säga följande. En första förutsättning för etl medlingsförfarande börvara all mälet över huvud tagel är lämpligt för förlikning enligt de riktlinjersom angetts i avsnitt 2.4.2 i den allmänna motiveringen. Även om det inledirekt sägs i den föreslagna lagtexten, bör vidare en förutsällning för altmedlare skall förordnas liksom praktiskt taget alltid vara attinte parterna, eller någon av dem, motsätter sig att särskild medling ägerrum. Del bör i del sammanhanget erinras om att varje part givetvis har rätt attfä sin sak prövad av domstol i enlighet med gällande rättsregler. Vidare bör iprincip ingen utses till medlare som inte godtas av båda parterna. Medlingförfarandet bör reserveras för mål som kan antaskräva stora resurser i det ordinära domstolsförfarandet. Detta innebär till en börian att mäl som rör rena rättsfrågor generellt sett måste anses olämpliga för särskild medling. Delsamma gäller mål. där yrkanden, grunder och bevis ning kan preciseras utan särskilda svårigheter, och mål, i vilka mer omfat tande bevisning inte förekommer. Ett medlingsförfarande bör således komma i fräga endast för tvister där del ter sig mycket tidsödande och kostsamt att i detalj utreda parternas ståndpunkter och där bevisningen 207 kan antasbli omfattande. 1 sädana mäl kan det ofta framstå som angeläget Prop.1986/87:89 att undvika att penetrera tvisten i varie enskildhet; en sädanfriare handläggningsform kan åstadkommas inom ramen för medlingsförfarandet.En medlare kan också åta sig uppgifter som inte ankommer på en domare, t.ex.atl undersöka möjligheterna att fä byggnadslov. En särskild fråga är vilken betydelse tvisteföremåletsvärde bör tillmätas när det gäller möjligheten alt förordna särskild medlare.Det kan, ä ena sidan, hävdas atl skälen för medling är större, ju mindre värdetvisten gäller; ett mål om elt stort belopp "läl" den omständligaredomstolsprocessen bättre än etl mäl som rör en mindre summa. Å andra sidanframstår det som angeläget alt inte komplicera behandlingen av tvister ombagatellbelopp genom ett medlingsförfarande. 1 sistnämnda målgrupp bör enligtmin mening särskild medling vara praktiskt lagel utesluten. En av den särskilda medlingens stora fördelar ligger i allmedlaren i avsevärt mindre grad än domaren behöver känna sig bunden av renträttsliga överväganden när det gäller grundvalen för en uppgörelse. Dettabetyder att medlingsförfarandel är särskilt lämpligt i sådana fall där delframstår som möjligt atl få till stånd en förlikning på grundval av s.k.utomrätlsliga faktorer, men där domaren anser sig pä grund av sin funktion imålet förhindrad att själv arbeta för en sådan uppgörelse. Motsvarande gällernär tvisten bara utgör "toppen pä isberget" och parterna vill imedlingsdiskussionerna dra in även andra rättsförhållanden än det instämda. Elt mål som går lill särskild medling är, som framgått avdel sagda, typiskt sett ett mäl där det kan antas alt tvist föreligger pä mångapunkter och där omfattande bevisning kan antas bli nödvändig i en rättegång.Medlingsförfarandet bör under dessa förutsättningar syfta till att nä enuppgörelse som inte innebär nägon millimelerrättvisa utan som mer grundas påen skälighetsbedömning. Medlaren bör därför inte vara tvungen att tränga in itvisten ner till varie enskild detalj, utan bör koncentrera sig påväsentligheter. Han bör i betydligt högre grad än domaren i rättegången kunnatala öppet med parterna om sakfrågor och rättsfrågor i tvisten. Han behövernormalt inle tveka att säga sin åsikt om nämnda frågor eller att lägga konkretaförlikningsbud. Buden behöver som sagts inte grunda sig på striktjuridiska resonemang, utan medlaren bör betydligt mer än domaren kunna göra enskönsmässig bedömning, som främst grundas på sunt förnuft och på de särskildasakkunskaper som medlaren kan ha (härmed är givetvis inte sagt all domaren inteskulle få i viss utsträckning använda sig av mer skönsmässiga bedömningsgrunderi sin förlikningsverksamhet; jfr den allmänna motiveringen, avsnitt 2.4.2). Därmed är jag inne på frågan vilka personer som kan varalämpliga som medlare. Rätten bör ha stor frihet atl välja medlare i syfte attkunna förordna en person som kan antas ha goda fömtsättningar att åstadkomma enfrivillig uppgörelse. Stort avseende bör dock fästas vid parternas önskemål;att parterna har förtroende för medlaren är av yttersta vikt för möjligheternaatl nä en uppgörelse. Parterna har dock inle tillerkänts någon vetorätt mot enviss person. Medlaren bör allt efter tvistens beskaffenhet kunna hämtasfrån olika 208 yrkeskategorier.Erfarenheien har visat att det i många fall är lämpligt att Prop.1986/87:89 enutomstående domare med stor vana vid Ivisllösning förordnas. gällerdetta naturligtvis i sädana mäl där juridiska kunskaper är till fördel, t.ex. förpreliminära bedömningar av bevislägen och rättslägen. tekniskabedömningar är aktuella kan det ofta vara bättre att utse en person medspeciella sakkunskaper pä del område tvisten rör. 1 ett mäl om fel ifastighet kan t.ex. en byggnadsingenjör vara en lämplig medlare. Ytterligare ett alternativ kan vara all förordna enadvokat med specialkunskaper pä det aktuella sakområdet. 1 lagtexten haruttryckligen angetts att rätten kan förordna flera medlare. Detta kan varalämpligt om målets beskaffenhet är sådan att det behövs sakkunskaper på skildaområden. När det sedan gäller tidpunkten för förordnandet har nägonformell läsning till vissa stadier av rättegången inte skett i lagtexten;omständigheterna i de enskilda mälen varierar alltför myckel. Normall böremellertid förordnande äga rum innan förberedelsen i mälel fortskridit alltförlångt. Å ena sidan gäller att ju tidigare förordnandet sker. desto större bliri princip vinsten med en medling, om den leder lill förlikning. Ä andra sidanbör man oftast kunna kräva nägon form av strukturering av mälmaterialet fränrättens sida innan det överlämnas till medlaren. Rätlen bör normalt söka fåtill stånd en överblick över målet innan parterna sänds till medlaren; att baralägga en osorterad hög papper pä medlarens bord befrämjar inte en rationellhandläggning av tvisten. I de allra flesta fall måste man därför förutsätta atträtten, innan förordnande sker. haft åtminstone någol sammanträde förförberedelse eller att den skriftliga förberdelsen tiUräckligl klargjortparternas ståndpunkter i målet. Det är svårt att ge några generella riktlinjer för självamedlingsarbetet. Medlaren bör inte bindas vid vissa handlingsmönster utan måsteges stor frihet atl bedriva medlingsförfarandel pä ett sätt som han självfinner lämpligt. Medlaren bör dock driva medlingen pä ett aktivt sätt och intelåta tvislen vila i större utsträckning än som är absolut nödvändigt. Vad Jag sagt i fråga om medling har rört densituationen att ett helt mål hänskjutits till medlare. Det bör emellertid intemöta nägot hinder att medlaren fär till uppgift att söka åstadkomma förlikningi viss del eller vissa delar av ett mål i syfte att fä till stånd enupprensning av processmaterialet. Praktiskt sett torde en sädan möjlighetkunna utnyttjas väl så ofta som en medling avseende hela målet. Vad jag härsagt om förutsättningarna för och förfarandet vid medling har tillämplighetäven i ett sådant fall. Rätten måste i förordnandet ange i vilka hänseenden manvill att medlaren skall gripa sig an tvisten. 42 kap. f8 § 1 paragrafen anges i vilka fall ett mäl fär avgöras utanhuvudförhandling, I samband med att en möjlighet att avgöra även tvistiga mål på handlingarna nu föreslås införd har dels en uttrycklig bestämmelse upptagits om att huvudregeln är att ett mål skall avgöras efter huvudförhandling (första meningen i första stycket) dels företagits en redaktionell bearbetning av undantagen från denna huvudregel (återstoden av första stycket). 14 1986/87. der deförsta fyra punkterna upptagna undantagen motsvarar gällande rätt. Prop.1986/87:89 Första punkten, som ersätter nuvarande 16 §, syftar på sädana falldå domstolen utan prövning av saken skiljer målel från sig. Under denna punktfaller således alla avvisnings- och avskrivningsbeslut. De i andra-fjärde punkternaupptagna fallen molsvarar helt nuvarande 18 §. I femte punkten öppnas en möjlighet till avgörande avtvistiga mäl ulan huvudförhandling. 1 fräga om bakgrunden lill förslagethänvisas till den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.3. En första förutsättning för atl ett tvistigt mål skall fäavgöras ulan huvudförhandling är att en sådan förhandling inte behövs medhänsyn till utredningen i mälet. Av avgörande betydelse vid tolkningen av dettarekvisit är att muntlig bevisning i princip fär tas upp endast i direkt sambandmed ett måls avgörande, i syfte att praktiskt möjliggöra en samlad bedömning avbevismaterialet. Undantag från delta får göras endast om del är tillåtetenligt reglerna om bevisupptagning utom huvudförhandling (se t. ex. 36 kap. 198). Detta innebär att, om del skall förekomma muntlig bevisning i ett mäl, etlavgörande på handlingarna får äga rum endast i sådana fall där det är tillätetatt ta upp bevisningen utom huvudförhandling. 1 detta hänseende föreligger enskillnad mellan den föreslagna regeln och smämälslagens motsvarandebestämmelse, enligt vilken muntlig bevisning fritt fär las upp vid vilketsammanträde som helst och ligga lill grund för domen tillsammans med maierialsom framkommit vid den skriftliga handläggningen. Med muntlig bevisning avses förhör i bevissyfte med partmed eller ulan sanningsförsäkran, förhör med vittne eller förhör med sakkunnig. På motsvarande säll som muntlig bevisning begränsar syn påstället möjligheterna att avgöra ett mål utan huvudförhandling. Ett avgörandepå handlingarna efter syn fär alltså äga rum endast i sådana fall där detenligt 39 kap. 2 § är tillätet att hålla syn pä stället utom huvudförhandling.Om del föremål som skall skärskådas kan lämnas in till rätlen, inträder däremotofta samma läge som om endast skriftlig bevisning förekommer. Även om muntlig bevisning inle skall tas upp och syn påstället inte skall hällas, kan en huvudförhandling ändå behövas med hänsyn tillutredningen. Så är fallet när det kan antas vara lill fördel för målelsutredning att parterna får utveckla sin talan muntligen vid en förhandlingeller plädera på detta sätt. Särskilt torde så ofta vara fallet, när någon avparterna processar utan ombud. Vad parten vill säga torde i många sädana fallkomma fram avsevärt bättre och snabbare vid en förhandling under rättensledning än genom skriftväxling. Den föreslagna möjligheten att avgöra tvistiga mäl utanhuvudförhand ling torde - säsom jag anfört i den allmänna motiveringen - komma till användning framför alll i sädana mål där det inte råder någon oenighet mellan parterna rörande de faktiska omständigheterna i mälel, utan där tvisten rör den rättsliga bedömningen av dessa omständigheter. Så kan vara fallet i mäl om underhällsbidrag. Ett annat exempel pä detta är ett mål där det avgörande för om svaranden skall vara skyldig att betala el-avgift eller ej är den rättsliga verkan av att han underlåtit att till borgenären anmäla att han flyttat. Även i vissa mäl om avtalstolkning kan omständig- 210 heternavara ostridiga medan det råder tvist om hur t.ex. en klausul i ett Prop.1986/87:89 standardkontrakt generellt skall tillämpas. I sådana avtalstvisterdär omständigheterna vid avtalets tillkomst är av betydelse för tolkningentorde det däremot normalt vara av värde att parterna hörs i bevissyfte elleratt annan muntlig bevisning förebringas. Om det under förberedelsen visar sig att det råderoenighet mellan parterna pä nägon punkt rörande de faktiska omständigheternamen parterna ändå helst vill att målet skall avgöras på handlingarna, bördomaren givetvis kunna fräga parterna om de kan komma överens om att låta detaktuella sakförhållandet vara ostridigt. Självfallet kan den föreslagna regeln om möjlighet fillavgörande pä handlingarna tillämpas inte endast när hela mälet skall avgörasgenom dom utan även vid mellandom och deldom. Säsom framgår av lagtexten har parterna - som naturiigtvisi de flesta fall själva bäst kan bedöma om förhandling behövs eller ej - i de idenna punkt avsedda fallen tillagts en absolut rätt att erhålla en muntlighandläggning. Om någon av parterna begär det, skall huvudförhandling sålundaalltid hällas. Jag är medveten om alt detta kan innebära att man någon gäng kantvingas hälla en huvudförhandling som från rättens sida framstår som onödig. Åandra sidan är det naturligtvis väsentligt att den förlorande parlen inle ensfår anledning att misstänka att utgången blev som den blev endast därför althan inte fått lägga fram sin talan vid ett sammanlräde inför rätlen. Om en part i skrift har uttryckt sig så att det föranledertvekan angående om han önskar en huvudförhandling eller ej, bör rätlenundanröja denna tvekan genom att kontakta parten pä lämpligt sätl, t.ex. pertelefon. I den mån parierna inle anfört något som tyder på atl de vill hamuntlig handläggning behöver rätten däremot inte gä ut med nägon direktförfrågan till dem (däremot skall parierna i princip ha etl slutföreläggandeenligt andra stycket). När det gäller valet mellan att avgöra ett mål efterhuvudförhandling eller på handlingarna bör vidare noteras att i den föreslagnalagtexten handläggningssättel under förberedelsen inle tillagts nägonbetydelse. Om förberedelsen varit skriftlig eller muntlig spelar alliså iprincip ingen roll. Valet av handläggningssätl vid avgörandet fär ända träffasmed ledning av de i denna punkt uppställda förutsättningarna. I praktiken tordeemellertid förberedelseformen spela en roll såtillvida all det kan fordras ettsammanträde (direkt inför rätten eller per telefon) för att konstatera attalla relevanta omständigheter verkligen är osiridiga. Vidare kommer man väl iregel att, även om det i och för sig skulle vara möjligt atl avgöra mälet pähandlingarna, hålla omedelbar huvudförhandling, om mälet kan avgöras i direktanslutning lill etl sammanlräde för förberedelse. Någon reglering av tillvägagångssättet vid avgörande avmäl pä hand lingarna föresläs inte. Det får läggas i rättens hand att bestämma hur man skal! tillgodogöra sig processmaterialel vid skriftlig handläggning. I vissa fall kan det vara mest effektivt att mälet föredras. Framför allt torde detta gälla när flera domare skall delia i avgörandet. Även i sådana fall kan det emellertid ibland vara tillräckligt att akten fär cirkulera bland ledamöterna 2) 1 och att dessa, normalt efter en överiäggning, beslutar omavgörandet. I fräga om förfaringssättet vid avgörande på handlingarnabör ocksä Prop. 1986/87:89 påpekas atl det naturligtvis inte sällan kommer altinträffa alt domaren, när han läser in elt mål för avgörande, upptäcker att eneller annan detalj saknas i det av parterna förebragta materialet, atl detalltså finns behov av etl förtydligande eller en komplettering pä någon punkt.1 den situationen gäller de vanliga förberedelsereglerna enligt detta kapitel.Ett praktiskt användbart tillvägagångssätt kan i denna situation vara att hållasammanträde per telefon. Slutligen bör i anslutning till första stycket noteras altmäl kan avgöras på handlingarna även med slöd av 5 8, dvs. när kärandens talanär uppenbart ogrundad. 1 sädana fall, dä nägon rättegäng i egentlig meninginte har hunnit inledas, gäller givetvis inte reglerna i förevarande paragrafom rätt för part att fä till stånd muntlig förhandling. En part får inte överraskas av ett avgörande av mälet. Hanmäste pä någol sätt förvarnas om att rätten planerar att snart döma i målet.Han skall bl.a. få tillfälle att framställa sitt yrkande omrättegångskostnader. Detta kan i många fall ske pä samma sätt som ihovrättsprocesssen (se 50 kap. 22 8), dvs. genom att han bereds lillfälleslutföra sin talan. Jag föreslär därför i andra styckel att part vid skriftlighandläggning i princip skall få en sådan möjlighet innan målet avgörs med stödav femte punkten i första stycket. Självfallet skall en part också tillställasallt det material som motparten tillfört målel och som kan vara av betydelseför utgången. Sistnämnda s.k. kommunikationsplikt kan dock liksom hittillslämnas oreglerad i lag. Det kan ibland framstå som överflödigt att bereda en parttillfälle att slutföra sin talan. Detta gäller när det framgår att parten redanöverlämnat målet till rättens bedömning i det skick målet föreligger. Med tankepå sådana fall har rättens skyldighet att ge parterna tillfälle att slutförasin talan i förslaget försetts med undantaget all en sådan åtgärd fårunderiålas om den är obehövlig. Det bör påpekas alt rätten, i de fall part skall beredastillfälle att slutföra sin talan enligt detta stycke, alltid måste delge partenett meddelande om hans möjlighet att yttra sig. Eftersom delgivningar kan varakostsamma och tidsödande, finns det skäl att i detta sammanhang erinra om denvid 16 § behandlade möjligheten för rätten att delge parten ett sådant meddelandesamtidigt som man tillställer honom rättens sammanfattning enligt nämndaparagraf. I de fall där det enligt förslaget blir aktuellt attmeddela en tredskodom mot svaranden sedan denne underlåtit att efterkomma ett föreläggande atl inkomma med skriftligt svaromål, måste givetvis käranden få tillfälle att slutföra sin talan om del inte är obehövligt. Om käranden redan i stäm ningsansökningen (eller i ansökan om hänskjutande av ett mål från sum marisk process lill rättegång) angivit vilka kostnader han yrkar ersättning för och del inte finns anledning anta att han motsätter sig att målet avgörs genom tredskodom saknas det dock anledning att bereda honom tillfälle att slutföra sin lalan. Denna situation bör bli den vanliga i de fall där det blir aktuellt att döma till tredskodom efter ett föreläggande att inkomma med skriftligt svaromål. En regel om slulföreläggande till käranden i de aktuella 212 situationerna har tagits upp i tredje stycket. Ianslutning till denna regel bör Prop. 1986/87:89 uppmärksammas att det inlestadgals nägon skyldighet för rätten att bereda svaranden tillfälle att slutförasin talan i de nu aktuella situationerna. Detta innebär bl.a. att svarandeninle behöver fä del av ett koslnadsyrkande frän käranden som framställts efterdet atl svaranden underlåtit att avge skriftligt svaromål. Sistnämnda ordningöverensstämmer i sak med vad som gäller när en part uteblir från enförhandling, till vilken han kallats vid påföljd av tredskodom. De föreslagna reglerna i andra och tredje styckena innebäratl skyldigheten för rätten att ge parierna slutföreläggande regleras förvissa av de fall där avgörande utan huvudförhandling fär äga rum. Detta innebärdock inte att domstolen aldrig skulle behöva ge ett slutföreläggande i andrafall. Sålunda kan det i vissa fall te sig befogat atl göra detta t.ex. innanrätlen meddelar beslut i en svårbedömd avvisningsfråga och i andra fall där detkan antas att parterna vill framställa kostnadsanspräk. Del nu sagda, somföljer av allmänna processrättsliga principer, måste givetvis anses gälla redani dag. 42 kap. 20 § Paragrafen innehåller vissa regler om utsättande avhuvudförhandling och om huvudförhandling i förenklad form. I första och andra styckena har endast vidtagits vissaredaktionella och språkliga ändringar. När ett förberedelsesammanträde hälls per telefon enligt10 § och det därvid uppkommer förutsättningar att avgöra målet direkt, är detgivetvis lämpligt att ocksä hälla huvudförhandlingen per telefon. Enbestämmelse av detta innehåll har därför tagits in i ett nytt iredje srycke.Detta är den enda situation där det enligt förslaget är tillåtet att hålla enhel huvudförhandling per telefon. Om en huvudförhandling i förenklad formskall äga rum inte i samband med förberedelsesammanträdet utan vidnågot senare lillfälle inom femtondagarsfristen måste parterna således kallastill ett sammanträde inför rätten. I vilken utsträckning bevisning får tas uppper telefon vid en huvudförhandling regleras i 43 kap. 8 8 fjärde stycket. I fiärde stycket, som föreslås språkligt moderniserat,sägs att vid huvudförhandling som hålls i förenklad form det som sagts vid detsenaste förberedelsesammanträdel inte behöver upprepas vid huvudförhandlingen.Det finns anledning all i delta sammanhang peka pä vikten av att del endast äryrkanden och sakframställning, som bör förekomma under förberedelsen och somdärför inte behöver upprepas, men däremot inte förhör i bevissyfte. Sistnämndatyp av förhör skall - liksom all form av bevisupptagning - ske underhuvudförhandlingen. När partsförhör utan sanningsförsäkran nu föresläsformellt reglerat (37 kap.), understryks betydelsen av att sakframställning ochparisförhör i bevissyfte hälls i sär, I praktiken kan det nu sagda ställas på sin spets i sådanamål där parterna eller nägon av dem processar utan hjälp av advokat eller motsva rande. Det är emellertid ingenting som hindrar att domaren i sädana fall 213 låter parterna prata mer fritt under förberedelsen, varvidparterna kan Prop. 1986/87:89 komma in både pä sakframslällningsfrågor ochsådant som egentligen hör lill bevisförhöret samt därefter - inom ramen för vadsom är tillätet enligt reglerna om materiell processledning - hjälper parternaatt sortera ut vad som yrkas och åberopas. När man sedan kommer tillhuvudförhandlingsskedel, kan de partsförhör i bevissyfte som dä kan behövaförekomma begränsas lill sådana punkter där parterna är oeniga och där rättensålunda måste ta ställning lill frågan vems påstående som har mest skäl försig. 42 kap. 21 § Hänvisningen i det nuvarande andra stycket till 36 och 40kap. har tagits bort såsom varande onödig. 1 övrigt är de föreslagnaändringarna av redaktionell natur. Förslaget innebär vissa sakliga ändringarför de mål som prövas enligt småmälslagen. 1 den delen hänvisastill specialmotiveringen till 12 § första stycket. Enligt förslaget skallkallelse till huvudförhandling alllid ske vid påföljd av tredskodom. Praktisktbehov av en möjlighet att kalla parterna till en huvudförhandling vid påföljdav alt mälet avgörs genom dom finns endast vid fortsatt huvudförhandling (jfr43 kap. 11 § sista styckel). 43 kap. 3 §