prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Den tredje sortens effekt är en mera långsiktig avirubbning som innebär all den åskådare som har sett många våldsinriklade filmer så 91 småningomblir likgiltig för våld i omväriden och för andra människors Prop.1986/87:151 lidanden. De vetenskapliga resultaten är säkrast när det gällerkortsiktiga påverkningar som har studerats i laboratorieexperiment. Vid sådanaundersökningar kvarstår emellertid alllid en stor osäkerhet om i vilken gradresultaten kan generaliseras och tillämpas på situationer i det verkligalivet. Undersökningar som syftar till atl studera påverkningar iverkliga livet brottas å andra sidan med svåra metodproblem, något som blirsärskilt märkbart vid studier som sträcker sig över längre tidsperioder. Detblir svårt att hälla olika påverkande faktorer under kontroll och därigenom alluttala sig med säkerhet om orsak och verkan. har forskningen mindre intresserat sig förde isolerade effekterna av våldsfilmer än för dessa filmers roll i en ungdomligmotkultur som i övrigt innehåller avståndstagande från vuxenvärldensvärderingar, trots mot skolan, avvikande klädsel, utseende och musiksmak ochibland kriminalitet och missbruk. Det är alltså inle våldsfilmernasindividualpsy-kologiska verkningar som i första hand är av intresse, utan derasfunktion i en fortgående "ulstraffning" ur del etablerade samhället. Med dessa förutsättningar är det givet att uppfattningarnagår starkt isär om vad forskningsresultaten egentligen bevisar om effekterna avvåldsinnehåll i filmer, TV och videogram. De som hävdar atl egentligen ingentingär bevisat om att aggressivitet i film skulle leda till aggressivitet ellervåld i verkligheten eller t. o.m. atl verkningarna lill en del skulle vararakt motsatta - åberopar bl. a. metodiska svagheter eller bristandegeneraliser-barhet i de enskilda undersökningarna. De som hävdar motsattståndpunkt pekar på att flertalet undersökningar som publicerats har visatpositiva samband mellan medieaggressivitet och verklig aggressivitet. Själv vill jag peka pä att filmer och ocksåvideogram i andra sammanhang utgör erkänt starka påverkningsmedel, t. ex. ifråga om klädmoden, musik och vissa yttre attityder i övrigt. Även om delkanske inte föreligger full vetenskaplig bevisning i fräga om deras förmåga altpåverka när det gäller aggression, våld och skrämsel, måste det ligga mycketnära lill hands att anta att de åtminstone för vissa grupper eller individerhar betydelsefulla verkningar även i dessa hänseenden. Denna påverkan måste iså fall förutsättas äga rum i ett samspel mellan mediet, den enskilde åskådarenoch hans omgivning, som antagligen är alltför komplicerat för att helt kunnafångas med de metoder som är lillgängliga för forskarna. Filmer och videogram kan alltså sällan antas vara den endaorsaken lill beteenden som t. ex. råa gängslagsmål eller övergrepp mot okändapersoner. Å andra sidan bör man inle underskatta betydelsen av filmerna ochvideogrammen i den process som lett fram till eller utlöst sädana beteenden. Sammanlaget anser jag att det finns starka skäl för attstaten inte av- händer sig möjligheten att inskrida mot spridningen till allmänheten av upptagningar av rörliga bilder som, på det sätt jag nu angivit, kan ha en skadlig inverkan pä åskådarna. Det finns därför alltjämt behov av möjlig heter att kunna ingripa mot våldsskildringar i dessa medier. Däremot saknas det lika starka skäl när det gäller sådana uttrycksformer som 92 tryckta skrifter och radio. Jag återkommer dock i nästaavsnitt om porno- Prop. 1986/87:151 grafin. Det finns emellertid självfallet anledning alt varna föruppfattningen att man enbart med hjälp av restriktiva ingripanden mot filmeroch videogram skulle kunna komma till rätta med problem som har sin grund bl.a. i utslagningsmekanismer i samhället och där filmerna och videogrammen endastutgör en del i ett komplicerat sammanhang. För mig slår det klart att generellaåtgärder mot våldsbrottsligheten bör vara en av huvudpunkterna i samhälletskriminalpolitik. Jag vill här hänvisa till regeringens skrivelse 1986/87:21 omåtgärder mot vålds- och egendomsbrott. Formerna jör ingripanden mot våldsskildringar Eftersom jag således anser att det bör finnas särskildamöjligheter att ingripa mot våldsskildringar i rörliga bilder som sprids tillallmänheten, skall jag nu gå in pä frågan om vilka former sädana ingripandenbör ha. Framför allt gäller det möjligheterna till förhandsgranskning visaviutrymmet för straffrättsliga ingripanden i efterhand. Man kan här tänka sigtre huvudalternativ: enbart förhandsgranskning, enbart efterhandsingripandeneller en kombination av båda metoderna. Man kan också ha olika alternativ förolika spridningsformer för rörliga bilder. Nuvarande reglering innebär som framgått i praktikenenbart förhandsgranskning i fråga om offentlig visning av filmer ochvideogram. Annan yrkesmässig spridning av filmer och videogram kan leda tillefterhandsingripanden på straffrätlslig väg. TV-program är i praktikenundantagna från båda dessa former av ingripanden och följer i stället denradiorätlsliga regleringen. Jag börjar med att diskutera frågan om det bör finnasnågon form av förhandsgranskning av rörUga bilder i syfte all motverkaspridningen av våldsskildringar till allmänheten. Viktiga principiella invändningar kan resas mot attröriiga bilder skall underkastas en granskning på förhand. Det krävs därförenligt min mening mycket starka skäl för att vi skall ha kvar censur i någonform. Jag vill dock framhålla att censurfrågan inte kommer i elt väsentligtnytt läge bara därför atl regleringen av yttrandefriheten i vissa bildmedier skallske mera utföriigt i grundlag än f. n. Enligt min mening är det de sakligaskälen för och emot förhandsgranskning som skall vägas mot varandra. Dennaturliga utgångspunkten är därvid atl undersöka om skälen för etl sådantsystem är tillräckligt starka för alt man skall överbrygga de principiellainvändningarna mot detta. När det gäller TV-program anser jag att det inte finnsanledning att gå ifrån nuvarande ordning att förhandsgranskning inte skallförekomma. Denna ståndpunkt har jag redan tagit i avsnitt 3.3. Ispecialmotiveringen berör jag frågan om gränsdragningen mellan TV-program ochoffentlig visning av filmer och videogram. Frågan om förhandsgranskning av filmer och videogram somsprids på annal sätt än genom offentlig visning utreds som jag tidigare nämnt av våldsskildringsutredningen. I väntan på resultatet av del arbetet, som inte 93 kan föreligga i sädan tid atl det kan beaktas iförevarande lagstiftningsären- Prop. 1986/87:151 de, anser jag mig inte haunderlag för att nu föreslå någon grundlagsregel som tillåter annan censur änden som avser offentlig förevisning. Skulle på grundval av resultatet avväldsskildringsuiredningens arbete det ställningstagandet göras attförhandsgranskning skall omfatta mer än fn. kommer det vid denna bedömning altkrävas ett nytt förslag till grundlagsändring. Eftersom utredningsarbetetberäknas vara klart först , är det uteslutet att etteventuellt sådant förslag skall kunna föreläggas för ett förstagrundlagsstiftningsbeslul under innevarande mandatperiod i sådan tid som krävsenligt huvudregeln i 8 kap. 15 § RF, nämligen årsallmänna val. Detta behöver dock inte innebära att lagändringar på grundval avutredningens arbete försenas i tre är, eftersom det finns en möjlighet förkonstitutionsutskottet att medge undantag frän tiomånadersregeln så attgrundlagsförslag i ämnet skall kunna läggas fram av regeringen förriksdagsbeslut före och val. I likhet med YFU och de allra flesta remissinstansernaanser jag det hell klart all det bör finnas en förhandsgranskning av filmer ochvideogram avsedda för offentlig förevisning för barn. De principiellabetänkligheterna mot censur gör sig inte särskilt starkt gällande här,som det måste anses mycket angeläget att skydda barn mot psykiskaskador av olämpliga filmer. Frågan om vilka åldersgränser som skall gälla ingårbland de frågor som väldsskildringsutredningen skall överväga. I avvaktan påresultatet av delta arbete anser jag att de nuvarande åldersgränserna börfinnas kvar. Detta betyder att grundlagen i vart fall bör tillåtaförhandsgranskning av filmer och videogram för barn under 15 är. Utredningens förslag om rådgivande förhandsgranskning avfilmer och videogram avsedda för offentlig visning för vuxna har utsatts förmycket kritik. Förslaget innebär all förhandsgranskning även i fortsättningenalllid skall ske. Skillnaden är alt biografbyråns utlåtande är bindandemedan del enligt förslaget skulle vara endast rådgivande; ingripande skall dockkunna ske i efterhand. Jag instämmer i den kritik som riktats mot förslaget idenna del. Det skulle vara olämpligt och både för allmänheten och berördaförelag innebära en närmast förvirrande ordning, om en film som av en statligmyndighet förklarats inte innefatta olaga våldsskildring ändå skulle fällas fördetta brott av en domstol. Vidare kan domstolen fria en film som biografbyrånhar ansett brottslig. Rätten för det allmänna alt i förväg ta del av enmeningsyttring avsedd att spridas till allmänheten med hjälp av film finns kvaräven i utredningens förslag, låt vara alt den principiellt framstår som mindreingripande enligt detta. I praktiken torde det dock inte föreligga någon störreskillnad mellan de båda formerna. Man kan heller inle helt bortse frän riskenatl biografbyråns utlåtande att en film innehåller olaga våldsskildring kommeratt användas som argument vid marknadsföring av filmen eller videogrammet. Deskadeeffekter som förhandsgranskningen har till syfte att motverka kan då hinnauppstå innan ett ingripande har kunnat komma lill stånd. Av dessa skäl är jag inte beredd att förorda YFU:s förslagom rådgivande förhandsgranskning. Frågan är då om man skall välja att helt avskaffaförhandsgranskningen 94 för vuxnaeller om den skall finnas kvar i sin nuvarande form. Meningarna i Prop.1986/87:151 dennafräga är delade hos remissinstanserna. Min ståndpunkt i frågan är Intresset av atl kunna ingripa effektivt motvåldsskildringar i rörliga bilder har inte minskat, och den nuvarandegranskningen anses av många som mera verkningsfull än möjligheterna att ingripai efterhand. Det är denna uppfattning som ligger till grund för tanken på enförhandsgranskning av alla filmer och videogram som sprids lill allmänheten.Regeringen har gett väldsskildringsutredningen i uppdrag att utreda bl. a. etlalternativ med en sådan generell granskning. Det skulle då vara inkonsekventoch dessutom i strid med en kraftig opinion atl nu avskaffa förhandsgranskningenav filmer och videogram som skall visas offentligt för vuxna. Även om dennuvarande ordningen kan ge upphov till principiella betänkligheter kan detknappast på allvar hävdas att den utgör en fara för yttrandefriheten i vårtland. Jag anser därför sammanfattningsvis atl den obligatoriskaförhandsgranskningen av filmer och videogram som är avsedd för offentligförevisning skall kunna finnas kvar. Ställning får senare las till vilkagrundlagsändringar som våldsskildringsutredningens arbete kan motivera.Förhandsgranskningen skall kunna vara förenad med en möjlighet atl helt ellerdelvis förbjuda visningar av den granskade produkten. För min del finner jag att den lösning som jag såledesförordar sakligt sett ligger ganska nära YFU;s förslag. Som jag redan har varitinne på bör man inte övervärdera skillnaderna mellan den rådgivandeförhandsgranskningen i det förslaget och den nuvarande förhandsgranskningen.Båda regleringarna är avsedda alt motverka spridning av grova våldsskildringarsom inte syftar till något annat än ekonomisk genom spekulation isensationslystnad (SOU 1983:70 s. 279). Jag övergår nu lill atl behandla möjligheterna tillefterhandsingripanden mot våldsskildringar. Videovåldslagen har hell fält sin nuvarandeutformning, bl. a. mot bakgrund av förslag av YFU. Jag anser därför atl delinte nu finns anledning all i sak göra några andra grundläggande förändringar iregelsystemet pä detta område än de som följer av atl det skall införas etlgrundlagsskydd efter mönster av TF. arbete kanframdeles medföra alt frågan får tas upp på nytt. För filmer och videogram som skall spridas till vuxna påannat sätt än genom offentlig förevisning bör således nu gällande regelsystem istort sett bestå. är det spridningen som är kriminaliserad, ifortsättningen bör det dock - eftersom den ansvarige utgivaren skall bäraansvaret - vara innehållet. (Jag återkommer i avsnitt 3.8 till frågan omrättegången i mål om sådant ansvar.) När videovåldslagen infördes diskuterades om man skulle göraen sär skild lag eller om bestämmelserna skulle las in i BrB. Med hänsyn lill lagstiftningens provisoriska karaktär infördes en särskild lag. I viss ut sträckning blir den ordning jag nu förordar också ett provisorium i väntan pä resultatet av väldsskildringsuiredningens arbete. Jag anser ändå att bestämmelserna nu bör tas in i BrB. Övriga bestämmelser i ;s brottska- 95 talog harsin motsvarighet i BrB. Det är då en klar fördel alt alla bestäm- Prop.1986/87:151 melserna ivanlig lag finns samlade där. Brottet olaga våldsskildring bör därför bli ett särskilt brott i 16 kap. BrB. våldsskildringarsom skall vara otillåtna bör vara densamma som i I § Liksom i fråga om andra yttrandefrihetsbrott bör principenom dubbel täckning gälla. I fråga om vad som skall anses varayttrandefrihetsbrott är det min avsikt att de nya grundlagsbestämmelserna förbl. a. filmer och videogram skall hänvisa till 7 kap. 4 och 5 §§ TF. För allolaga våldsskildring skall vara ett yttrandefrihetsbrott krävs härutöver altvideoväldslagens extremvåldsparagraf får en motsvarighet bland de nyayttrandefrihetsbrotlen i TF. Ansvaret också för detta yttrandefrihetsbrott böråvila den ansvarige utgivaren av filmen eller videogrammet. Detta skulle kunna länkas innebära att den ansvarigeutgivaren kan ställas till svars för en skildring som påstås innefatta olagavåldsskildring trots att filmen godkänts av biografbyrån. Biografbyrån kan jut. ex. ha ansett att en våldsskildring bör få finnas kvar därför att den ärkonstnäriigt motiverad, medan domstolen i en yitrandefrihelsprocess kan kommalill motsatt uppfattning. Nuvarande ordning innebär atl det gäller ett undantagfrån videoväldslagens tillämplighet för motsvarande situation. Däremot saknasdel sädana undantag från tillämpligheten av de ansvarsbestämmelser som nufinns i BrB och som också kan länkas utgöra grund för förbud mot offentligvisning l.ex. därför alt en framställning strider mot lag, låt vara all dessasituationer saknar nämnvärd praktisk betydelse. Det kan diskuteras om man bör ha kvar del nuvarandeundantaget i videovåldslagen. En viktig skillnad mellan milt förslag ochvideovåldslagen är att åklagaruppgiften centraliseras lill JK och inle längreskall ligga på landets alla åklagarmyndigheter. Genom detta kan man få enenhetlig bedömning, och risken minskar för åtal för brott motextremväldsförbudet i den situationen atl biografbyrån har godkänt innehållet iframställningen för offentlig visning för vuxna. Jag anser likväl atl man börbehålla ett undantag från straffansvaret för denna situation. Det förhållandetatt den som avser atl visa en film offentligt skall kunna förlita sig påbedömningen hos biografbyrån i frågan om en upptagning innefattade olaga våldsskildringeller ej var ju en av de starkare invändningarna mot den rådgivandeförhandsgranskningen. Det vore otillfredsställande alt behöva räkna med enmöjlighet att en domstol fäller en film som biografbyrån har godkänt förvisning. Något praktiskt behov av en motsvarande regel i fråga om andrayttrandefrihetsbrott kan inte anses föreligga. Även bestämmelsen i 2 § videovåldslagen om förbud attsprida vissa våldsskildringar till barn bör tas in i 16 kap. BrB, som det i grundlagen bör öppnas möjlighet atl begränsa rätten att sprida filmer och videogram med sådant innehåll. Liksom f. n. bör uthyrning och försäljning av filmer och videogram av detta slag vara förbjuden, om den sker i yrkesmässig verksamhet eller annars i förvärssyfte. I den nuvarande bestämmelsen finns också intaget etl förbud att spela upp denna typ av filmer och videogram vid särskilt anordnade visningar där barn är närva rande. När lagen infördes angavs i propositionen alt man härigenom avsäg 96 att träffa bl.a. offentlig förevisning av videogram (prop.1980/81:176 Prop. 1986/87:151 s. 15). Videogram omfattades då inte avbiografförordningens bestämmelser. Dä detta numera är fallet har detta skälför denna del av bestämmelsen fallit bort. Vidare avsågs särskilt anordnadevisningar i slutna sällskap under förutsättning atl visningen skedde iyrkesmässig verksamhet eller annars i förvärvssyfte. Visningar i pauser pådiskotek eller andra dansställen nämndes i motiven. Sådana slutnatillställningar som drivs i förvärvssyfte torde i praktiken inle vara särskiltvanliga. I allmänhet är sådana tillställningar allmänna sammankomster elleroffentliga tillställningar och omfattas då av biografförordningensbestämmmelser. För alt få visa ett videogram pä ett diskotek dit allmänhetenhar tillträde krä's alltså alt videogrammet är förhandsgranskat. Detsammagäller visningar pä ungdomsgårdar m. m. Jag anser att man kan avvara denna delav bestämmelsen då behovet av den i de fall den hade störst praktisk betydelsenumera är tillgodosett på annal sätt. Också frän slraffbarheten för brott mot förbudet ivideovåldslagen att sprida filmer och videogram till barn gäller ett undanlagsom avser filmer som har godkänts av biografbyrån för offentlig visning. Ilikhet med vad jag anförde om "vuxenvåldet" anser jag attundantaget bör få en motsvarighet i den nya regleringen. Också de regler somnu finns om möjligheten alt undgå ansvar för det fall all del finns ett intygom biografbyråns godkännande av en barnfilm bör i sak överföras lill enkommande lagstiftning. Övriga undanlag från ansvarsbestämmelserna ivideovåldslagen bör kunna undvaras. Ett av dessa avser filmer och videogram somvisas vid biografföreslällningar. Detta undanlag infördes för att den somoffentligt visar en inte godkänd film inte skulle kunna straffas både enligtvideovåldslagen och biografförordningen (prop. 1980/81:176 s. 16). Med den nyaordningen kommer det normalt att vara olika personer som har det straffrättsligaansvaret i de båda fallen. Om en film eller ell videogram med extremavåldsskildringar visas offentligt ulan att först ha granskats, kommer i förstahand den ansvarige utgivaren eller - vilket kanske är det praktiska fallet -den som svarar i hans ställe enligt ansvarighetskedjan att straffas förinnehållet, medan den som ordnar förevisningen straffas enligtbiografförordningen därför att han visar en icke godkänd film. Jag anser därföratt detta undantag är motiverat. Skulle det inträffa att del ärsamma personer som skall ansvara enligt de båda regelsystemen får situationenbedömas enligt allmänna principer. Vidare undantas i videovåldslagen sändningar av TV-programsom sänds av något av programföretagen inom eller avett lokalt kabelsändarföretag. YFU har föreslagit atl brottet olagavåldsskildring skall omfatta inte bara filmer och videogram utan ävenTV-program oavsett om de sänds via etern eller tråd. gäller ett allmänt censurförbud för TV-sändningar.Enligt elt för slag som f. n. behandlas av skall dock vissa Irådsändningar för offentlig förevisning av filmer och videogram vara undantagna från censur förbudet. Dessa skall förhandsgranskas enligt biografförordningen (prop. 1985/86; 109). Reglerna för programverksamheten hos förelagen inom Sve- 97 7 1986/87. riges är en spärr mot TV-sändningar sominnehåller extremvåldsinslag (jfr prop. 1977/78:91 s. 194). Någon möjlighet altingripa mot etl program pä grund av att det innehåller väldsinslag finns dockinte annat än inom ramen för radionämndens verksamhet. Som yttersta sanktionkan avtalet med staten omprövas. För lokala kabel-TV-sändningar kansändningsräilen begränsas, om del i en TV-kanal vid upprepade tillfällen harförekommit program med skildringar av det slag som avses i videoväldslagensextremvåldsparagraf eller om en kanal har varit ensidigt inriktad påvåldsskildringar. När nu iprincip samma regler skall gälla för tryckta skrifter, eter- och trådsändningarsamt filmer och videogram anser jag att möjligheterna lill ingripande bör varadesamma för alla medierna, eftersom det inte finns någon saklig anledning attTV-program skall vara undantagna frän exlrem-väldsbeslämmelsen. Jag förordaralltså alt brottet olaga våldsskildring skall avse även TV-program. Undantagetför dessa i videovåldslagen bör då inte få någon motsvarighet i den nyalagstiftningen. Jag har redan förordat att den bestämmelse ivideovåldslagen som avser möjligheterna för grossister alt utfärda intyg om altinnehållet i en film eller etl videogram avsedd för barn stämmer överens med engranskad kopia skall fä en motsvarighet i . Med etl system medansvarig utgivare är del inle motiverat atl behålla dessa möjligheter såvittgäller film för vuxna. Ifrågavarande bestämmelser i videovåldslagen blir alltsåöverflödiga. Detsamma gäller den införda bestämmelsen om krav päbiografbyråns medgivande till åtal, dådelär JK som skall väcka åtal ifortsättningen. Den särskilda förverkandebestämmelsen bör få en motsvarighet igrundlagen genom föreskrifterom konfiskation. Sammanfattningsvis innebär delta alt videovåldslagen kanupphävas. Mittförslag: Det förbud som finns mot skildringar av sexuellt våld och tvångi filmer och videogram utvidgas till alt omfatta alla bilder med sädantinnehåll. Nuvarande möjligheter behälls att inskränka rätlen till lokalakabelsändningar om det i en TV-kanal vid upprepade tillfällen förekommitskildringar av sexuellt våld eller tvång eller om kanalen varit ensidigtinriktad på sändningar av pornografiska bilder. Utredningensbedömning: Utredningen anser att några nya, särskilda lagstiftningsåtgärder motpornografiska alster inte bör komma i fråga. Remissinstanserna:Frågan har berörts i mycket begränsad omfattning. Några remissinstanser anserdock att även spridning av pornografiska stillbilder bör vara kriminaliserad. Bakgrunden till mitt förslag: fanns enbestämmelse i 16 kap. 11 § BrB om sårande av tukt och sedlighet. allmäntförbud mot atl framställa, saluhålla, förevisa eller på annat sätt Prop.1986/87:151 sprida skrifter eller bilder som ansågs såra tukt och sedlighet. Enmotsvarande bestämmelse fanns i 7 kap. 4 § TF. De sexualliberala strömningar som växte fram under1960-lalet ledde dock till att synen pä sexual- och samlevnadsfrågor markantförändrades. Den allmänna debatten i dessa frågor kom atl präglas av alltstörre öppenhet. Detta avspeglade sig i att lagstiftning och framför allträttspraxis gick i riktning mot en större tolerans inom detta område. Mot den bakgrunden framstod straffbudet om sårande av tuktoch sedlighet som föråldrat och otidsenligt. tillkallades därför enkommitté med uppgift alt se över bl. a. den straffbestämmelsen. Ikommittédirektiven uttalades särskilt att översynen borde företas medutgångspunkt frän en i princip obegränsad yttrande- och tryckfrihet. I sitt slutbetänkande (SOU 1969:38) Yttrandefrihetensgränser föreslog kommittén en ny lydelse av stadgandet i 16 kap. 11 S BrB.Förslaget innebar etl allmänt förbud mot alt publicera eller spridaframställningar som var så grovt sedlighetssärande eller uppenbart förråandeatt de kränkte den allmänna känslan för anständighet. Denna bestämmelse kompletteradesmed elt förbud mot att offentligen utställa, förevisa eller spridasedlighetssårande framställningar. Motsvarande ändringar föreslogs i TF. Under det påföljande lagstiftningsarbetet ansåg emellertiddåvarande departementschefen att utgångspunkten borde vara alt den enskilde ividaste möjliga omfattning själv borde få bestämma vilka framställningar iskrift, bild och andra medier han ville la del av. Mot den bakgrunden fann handet inte befogat all behälla ens en sådan yttersta gräns för yttrandefriheteni dessa frägor som kommittén hade förordat. Straffbestämmelsen om sårande avtukt och sedlighet med dess motsvarighet i TF upphävdes därför helt.