prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Den nyligengenomförda polisreformen möjliggör också för polismyndigheterna att självaanpassa resurser och organisation till de krav som kommer att ställas iframtiden. Jag kan i det sammanhanget hänvisa till polisberedningsöverväganden och förslag i slutbetänkandet (SOU 1985:62) Inriktningen avpolisverksamheten. Det är uppenbart att de organisatoriska och administrativalösningar som myndigheterna kommer att stanna för i betydande omfattningkommer att variera mellan polisdistrikten med hänsyn till främst myndigheternasstoriek men också till de lokala fömtsättningama i övrigt. Dennya ordningen kommer för åklagarväsendets del först och främst att innebära att arbetet måste organiseras så att åklagare kan medverka vid häktningsförhandlingar . Antalet häktningsförhandlingar un der kontorstid kommer också att öka. Vidare måste åklagare, i likhet med vad som kommer att gälla för polismyndigheterna, i ökad utsträckning prioritera och ägna uppmärksamhet ät sådana mål och ärenden i vilka det finns beslut om frihetsberövanden. Av detta följer att åklagarmyndighe terna nu måste bygga upp nya system för jour och beredskap eller utveckla de system som redan förekommer. På samma sätt som för andra myndig heter är det naturligt att den närmare utformningen kommer att variera med hänsyn främst till de lokala förutsättningarna. I de största distrikten 64 kandet innebära att åklagare bör finnas tillgänglig på myndigheten alla Prop.1986/87:112 tider för att handlägga brådskande frågor. I de mindredistrikten bör det däremot normalt räcka med beredskap för särskilt brådskandeärenden. Det ankommer i första hand på riksåklagaren att besluta i de frågorsom nu har redovisats. Till frågan om samordning mellan åklagarnas ochdomstolarnas beredskap återkommer jag i det följande. Denviktigaste följden av den nya ordningen för domstolarnas del är behovet av attha beredskap under veckoslut och för att kunna hällahäktningsförhandlingar, ta emot häktningsframställningar och vid behov förordnaoffentlig försvarare. Föratt den beredskap hos domstolarna som krävs till följd av reformen inte skallbli onödigt kostsam och inte heller alltför betungande för framför allt demindre tingsrätterna är det ofrånkomligt att någon form av beredskapsorganisationsom omfattar större områden tillskapas. Enligt min uppfattning är det mycketsom talar för att tingsrätterna delas in i beredskapsområden efter mönsterfrän åklagarväsendet. Flera tingsrätter skulle således kunna ingå i ettberedskapsområde inom vilket tingsrätterna turas om att ha beredskap underveckoslut och . Det bör vara en uppgift för att eftersamråd med riksåklagaren besluta om indelningen i beredskapsområden samtriktlinjer för verksamheten. Ensamordning pä lokal nivå av de enskilda domarnas och åklagarnasberedskapstjänstgöring torde också bh nödvändig. Med hänsyn till att åklagarnasberedskap är betydligt mer omfattande och svårare att planera torde domarnasberedskap i stor utsträckning få anpassas fill åklagarnas. Inom åklagarväsendetsvarar överåklagarna för indelningen till beredskap. För att åstadkomma enerforderlig samordning kan en lösning vara att hovrätterna efter samråd medöveråklagarna anger vilken tingsrätt som skall svara för beredskapen . Inom storstadsregionerna, där de tre största tingsrätterna ochåklagarmyndigheterna har en särskild ställning i administrativt hänseende, kanemellertid andra lösningar te sig mer naturliga. Denberedskap som behövs vid tingsrätterna under veckoslut och kan givetvisorganiseras på olika sätt. Det torde i de allra flesta fall vara tillräckligtatt den tjänstgörande domaren är anträffbar pä telefon (t. ex. i bostaden)mellan vissa klockslag för att ta emot meddelanden om de häktningsförhandlingarsom kan behöva hällas . Däremot torde det knappast behövas någonberedskap på vardagskvällar. Skulle det i något fall vara nödvändigt att hållahäktningsförhandling efter kontorstid en vardag, bör åklagaren förvarnadomstolen om att en häktningsframställning är att vänta och att förhandlingenmåste hållas (jfr avsnitt 2.3.1). Närdet gäller högre rätt torde det, som jag har varit inne på, bli utomordentligt sällsynt att man behöver hålla häktningsförhandling utan för ordinarie tjänstgöringstid. Någon form av begränsad beredskap behövs ändå, bl. a. för att domstolen skall kunna ta emot en anmälan om att ett 65 5 1986/87. beslutom häktning har verkstäUts (se avsnitt 2,3.9). Några svårigheter för Prop.1986/87:112 överrätterna att klara av den begränsade verksamhet som kanpåkallas under veckoslut och torde inte föreligga. Närdet gäller frågan var en häktningsförhandling lämpligen bör äga rum underveckoslut eller bör först konstateras att praktiska skäl kan tala föratt förhandlingen inte hälls i domstolens lokaler utan i polisens lokaler elleri anslutning till en lokal där den misstänkte annars förvaras. Så sker redan nui en del tingsrätter. Under remissbehandlingen har från något håll framförtsatt det skulle möta hinder av principiell natur att hålla förhandlingar i t.ex. ett polishus. Jag kan inte instämma i den uppfattningen. Det finns inteföreskrivet några generella inskränkningar i domstolarnas möjligheter atthälla förhandling där det är lämpligast, och det skulle enligt min mening varaolyckligt att införa sådana begränsningar i fråga om just den här typen avförhandlingar. En annan sak är att offentlighetsprincipen givetvis måsteupprätthållas även om förhandlingen hålls i en annan lokal än i tingshuset. Motbakgrund härav kan föreskrifterna om tillkännagivanden om domstolssammanträdenbehöva ses över. Somjag har nämnt (avsnitt 2.3.3) innebär de kortare fristema förprövningen av häktningsfrågor att offenflig försvarare oftare än nu behöverengageras , och helgdagar. Tillgången till försvarare förmedverkan vid häktningsförhandlingar under sådana dagar måste säkerställas.Bl. a. med hänsyn till möjligheten av att anhållna i samma mål kan hamotstridiga intressen måste man vid behov kunna ta i anspråk flera advokater.Sveriges advokatsamfund har förklarat sig villigt att medverka till att det nusagda uppnås. Motbakgmnd av att domstolarna med den nya ordningen kommer att ha beredskap underveckoslut och bör förordnanden som offentlig försvarare för de som äranhållna i allmänhet kunna meddelas utan större dröjsmål. I fråga om mtinernavid förordnande och entledigande av försvarare torde det lika lite som varanödvändigt med några närmare föreskrifter i lag. Det bör i allmänhet räcka medett muntligt besked från domaren under icke kontorstid om att ett förordnandehar meddelats eller att ett entledigande från ett sådant uppdrag har skett. Detkan ibland vara praktiskt att rättens underhandsbesked om att offentligförsvarare har förordnats förmedlas till försvararen genom åklagaren, t. ex. isamband med att dessa personer ändå har kontakt med varandra. Många gångertorde det säkerligen liksom nu räcka med att försvararen förordnas vidhäktningsförhandlingen även om försvararen redan skulle ha påbörjat uppdragetdessförinnan. Inomkriminalvården är det framför allt reformens konsekvenser för trans portorganisationen som bör uppmärksammas. Som jag har nämnt (avsnitt 2.3.2) måste man ha en effektiv transportorganisation för att de 66 kortare fristerna skallkunna hällas. Personer som anhållits i sin frånvaro Prop. och sedan anträffas i ettannat polisdistrikt än det där brottet utreds måste kunna transporteras tillutredningsorten betydligt snabbare än . transporter måste också istörre utsträckning äga rum på veckoslut och Motsvarande gällervid verkställighet av häktningsbeslut som har meddelats i denmisstänktes frånvaro. Somframgår av min anmälan till budgetproposition (prop. 1986/87:100, bil4, s. 47, 50, 61 och 65) har jag med anledning av de nya reglerna om anhållandeoch häktning föreslagit att anslagen för polis, åklagare och allmänna domstolarräknas upp. Ifråga om polisväsendet har jag föreslagit att anslaget till statens kriminaltekniskalaboratorium och anslaget fill den lokala polisorganisationen räknas upp medsammanlagt 1 milj. kr. Jag bedömer att de lokala polismyndigheterna hämtöverbör tillföras 30 nya tjänster som polisassistent. Jag avser också att i ettsenare sammanhang återkomma till regeringen med förslag som innebär attmyndigheterna ges större möjlighet att besluta om uttag av överfid inom de ramarsom följer av arbetsrättsliga regler. Närdet gäller åklagarväsendet har jag föreslagit att anslaget räknas upp med 2milj. Jag har därvid beräknat medel för två tjänster som kammaråklagarevid åklagarmyndigheten i för att tillgodose behovetav en fortlöpande jourverksamhet. Det bör ankomma pä riksåklagaren att taställning till hur det resterande resurstillskottet bör fördelas på tjänsterför åklagare och för att täcka andra kostnader som kan uppkomma. Föranslaget Allmänna domstolarna har jag i budgetpropositionen föreslagit ökatanslag med 2 milj. kr med anledning av det tilltänkta beredskapssystemet.Något tillskott av domartjänster kommer inte att behövas för att den nyaordningen skall kunna fungera. Närdet gäller ersättning till offentliga försvarare förutsätter jag attdomstolsverket efter samråd med med stöd av 21 kap. 10 § andrastycket RB och 3 § förordningen (1975:506) med instmktion för domstolsverketgör erforderliga justeringar av den taxa som tillämpas vid bestämmande aversättningen fill offentliga försvarare. Somjag fidigare har anfört kan de totala effekterna av reformen inte med någonstörre säkerhet bedömas . , riksåklagaren, rikspolisstyrelsenoch bör därför inom sina verksamhetsområden noga följautfallet av de nya reglerna och till regeringen anmäla de behov som inte nufullt ut kan överblickas. Denreform jag nu föreslår bör genomföras . Med hänsyn till det förberedelsearbete som behövs bl. a. för att bygga upp veckoslutsberedskapen samt för utfärdande eller ändring av åtskilliga för- 67 fattningar medverkställighetsföreskrifter bör man inte nu låsa sig för Prop. 1986/87:112tidpunkten. Jag förordar att de föreslagna ändringarna får träda i kraft dendag regeringen bestämmer. Jag har dock siktet inställt på att reformen skallgenomföras /88. Beträffandefrågan om övergångsbestämmelser får jag hänvisa till specialmotiveringen. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. lagom ändring irättegångsbalken, 2. lag om ändring i lagen(1930:173) om beräkning av lagstadgad tid, 3. lag om ändring i lagen(1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål samt 4. lag om ändring i lagen(1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet avbrottmålsdom. Förslagenbör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 4. Fömtomändringar i RB medför förslagen också ändringar i lagen (1930:173) om beräkningav lagstadgad tid, lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel ivissa brottmål samt lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörandeverkställighet av brottmålsdom. Framför allt de nya förfaranderegler somföreslås kräver vidare att åtskilliga författningar medtillämpningsföreskrifter utfärdas eller ändras. Den frågan får emellertid tasupp . Lagen(1986:644) om disciplinförseelser av krigsmän, m.m. träder i kraft den 1 juni1987. Genom lagen upphävs militära rättegångslagen (1948:472), som i 29-36 §§innehåller särskilda bestämmelser om personella tvångsmedel, nämligengripande, förvarsarrest och tagande i förvar. Dessa bestämmelser får inte någonmotsvarighet i den nya lagen. Det finns därför ingen anledning att nu ta uppfrågan om ändringar i militära rättegångslagen eller i författningar somansluter till denna lag. 5.1 Förslaget till lag om ändring i Paragrafeninnehåller forumbestämmelser för domstolarnas befattning med fömndersökning och tvångsmedel. Fömtom språkliga ändringar före slås, i enlighet med vad som anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.2), i ett nytt andra stycke en regel som gör det möjligt att hålla häktningsförhandling vid annan domstol än sådan där åtal för brottet kan ske. Föratt en domstol skall vara behörig enligt den nya regeln krävs att Prop.1986/87:112 särskilda skäl föreligger. Huvudregeln skall således även i fortsättningenvara att frågor om häktning skall prövas av den domstol där fömndersökningenbedrivs, dvs. normalt gärningsorten, eller av rätten på den ort där denmisstänkte mera varaktigt uppehåller sig. Med hänsyn till de avsevärtförkortade frister för prövning av häktningsfrågor som föreslås kan detibland vara nödvändigt att sådana frågor prövas av någon annan domstol. Så kanvara fallet när fömndersökning inletts på en viss ort, varefter den misstänktegrips pä en ort långt från förundersökningsorten och transport dit inte hinnsmed inom de tidsfrister som anges i 24 kap. RB. Det kan heller inte uteslutasatt häktningsfrågan måste prövas under transporten frångripandeorten fill utredningsorten. Vidare behövs en möjlighet att avvika frånde vanliga fommreglema under veckoslut och . Som jag redogjort för i denallmänna motiveringen (avsnitt 2.6) skall ju tingsrättema haberedskapstjänstgöring växelvis vid sådana tillfällen. Den nu föreslagnafommregdn avser att ge den tjänstgörande tingsrätten behörighet att prövahäktningsfrågor inom hela beredskapsområdet. Liksomdet är åklagaren som prövar om ett åtal skall väckas vid domstolen pågärningsorten eller på den ort där den misstänkte mera varaktigt uppehållersig, måste det - bortsett frän beredskapssituationerna i första hand ankommapå åklagaren på den ort där fömndersökningen bedrivs att avgöra var en fråga omhäktning skall anhängiggöras. Är det fråga om en mer komplicerad utredning böråklagaren, om fristen medger detta, normalt anhängiggöra häktningsfrågan viddomstolen på utredningsorten och se till att den misstänkte transporteras dit.Vid valet av fomm bör åklagaren också väga in bl. a. de svårigheter som kanföreligga för den misstänkte att fa den försvarare han vill ha och deolägenheter för den misstänkte som ett eventuellt senare försvararbyte kanmedföra. Ibehörigheten enligt andra stycket att pröva frågor om häktning ingår givetvisbehörighet att vid prövning av en fråga om häktning fatta beslut om mindreingripande tvångsmedel, t. ex. reseförbud, och beslut som är nödvändiga förprövning av häktningsfrågan, t. ex. förordnande av offentlig försvarare.Vidare måste domstolen ha rätt bl. a. att bestämma tid för åtals väckande ochatt meddela beslut om personutredning. Ettbeslut som rätten fattat med stöd av den nya fommregdn överklagas enligtvanliga regler, dvs. till den hovrätt inom vars domkrets den beslutandetingsrätten är belägen. Under remissbehandlingen har från något håll påpekatsatt det i vissa situationer kan te sig mer naturligt att någon annan hovrättöverprövar häktningsfrågan, t. ex. därför att häktningsbeslutet verkställts iden hovrättens domkrets. På det föreliggande underlaget anser jag mig inte nuha tillräckliga skäl att förorda några nya regler om överflyttning av målmellan hovrätter i de avsedda fallen. Reglernai 19 kap. 7 § RB möjliggör också att ett mål om allmänt åtal överlämnas från den domstol där åtalet väckts till den domstol som har prövat häktningsfrågan, om denna är behörig i åtalsfrågan och ett överläm nande av något skäl skulle vara lämpligt. Några remissinstanser har pekat på det önskvärda i en sådan överflyttningsmöjlighet. Jag vill i detta sam manhanget peka på att regeringen pä min föredragning beslutat att 69 tilllagrådet överlämna ett förslag till reformerat tingsrättsförfarande som Prop.1986/87:112 innefattar bl. a. ökade möjligheter till sådan överflyttning avmål. De nya reglerna avses träda i kraft . En fömtsättningför överlämnande är även enligt de föreslagna reglerna att den senaredomstolen är behörig att pröva åtalet enligt reglerna i 19 kap. Vidare måstekravet på att det skall röra sig om ett överlämnande mellan domstolar på sammanivå vara uppfyllt. Enligt förslaget räcker det hämtöver med att särskilda skälskall föreligga för överflyttning. Genom den nya regeln torde tillräckligamöjligheter finnas till överflyttning i de nu avsedda situationerna. Omen domstol med stöd av andra stycket beslutat häkta någon, ankommer del pååklagaren att ta ställning till vid vilken domstol målet ifortsättningen skall handläggas. Avser åklagaren att väcka åtal vid en annandomstol, bör åklagaren sä snart som möjligt begära att den domstol som prövathäktningsfrågan med stöd av 19 kap. 7 och 12 §§ RB lämnar över målet till dendomstol där åtal skall väckas. Fram till dess att målet överlämnas, ankommerdet givetvis på den domstol som beslutat om häktningen att bevaka att fristerför åtals väckande och för eventuella omhäktningsförhandlingar hålls. Fleraav de centrala bestämmelserna i 24 kap. RB om personella tvångsmedel har iförslaget arbetats om. För att ge kapitlet en någorlunda enhetlig språkdräkthar vissa språkliga justeringar gjorts även i de paragrafer som inte ändrats isak. Lagteknisktinnebär ändringsförslagen följande. Nuvarande 3, 4 och 5 §§ föreslås fåbeteckningarna 4, 5 och 6 §§. I en ny 3 § regleras det föreslagna institutetutredningshäktning. Sakinnehållet i nuvarande 6 §, 7 § tredje stycket och 8 §förs samman till 8 §. 11 § upphävs helt. Nuvarande 19 § får beteckningen 20 §och i 19 § regleras i stället den föreslagna omprövningsförhandlingen efterutredningshäktning. I övrigt följs i förslaget kapitlets nuvarandedisposition. Ifråga om 11 och 20 §§, vars sakinnehåll i stor utsträckning föreslås upphävtlämnas följande kommentarer. Närdet gäller nuvarande II § kan sägas att det numera i lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl. finns detaljera de bestämmelser om behandlingen av dem som berövats friheten på grund av misstanke om brott. Lagen innehåller också vissa allmänna principer. I 1 § sägs sålunda att den misstänkte inte får underkastas mer omfattande inskränkningar i sin frihet än som påkallas av ändamålet med frihetsberö vandet samt ordning och säkerhet. Vidare skall enligt denna regel den som berövats friheten behandlas så att skadliga verkningar av frihetsberövan det motverkas. I 22 § i förevarande kapitel hänvisas till de nu nämnda reglerna. Med hänsyn till detta tjänar den nuvarande bestämmelsen i 11 § inte längre något självständigt syfte. Den kan därför upphävas. Föreskrif ten om att den som anhållits skall hållas i förvar finns det däremot skäl att behålla. Den har i förslaget sammanförts med motsvarande regler för den som är gripen eller anhållen och flyttats till 22 §. Dennuvarande regeln i 20 § medger högre rätt (hovrätt eller högsta Prop.1986/87:112 domstolen) att utan förhandling besluta i en häktningsfråga, somväckts i ett dit överklagat mål. Av skäl som redovisats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.9) bör denna särreglering upphävas. I sammanhangetbör framhållas att de i 24 kap. meddelade bestämmelserna också gällerbeträffande brott för vilka åtal skall upptas av högre rätt. I sådanafall ankommer beslut om häktning på den högre rätten och häktningsförhandlingenskall hållas vid denna. Idenna paragraf regleras liksom enligt gällande rätt de gmndläggandefömtsättningama för häktning. Somframgår av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.1) innebär förslaget iparagrafens första stycke i princip ingen förändring när det gäller kravet päbrottsmisstankens styrka. Som huvudregel skall således alltjämt gälla attendast den får häktas som är pä sannolika skäl misstänkt för brott. I 3 § hardock upptagits en ny bestämmelse, som under vissa fömtsättningar medgerhäktning trots att kravet pä sannolika skäl för brottsmisstanken inte heltuppfyllts. Ingen får dock vara häktad med stöd av 3 § längre än . Sedanmåste kravet på sannolika skäl enligt huvudregeln vara uppfyllt för attfrihetsberövandet skall få fortsätta (jfr 19 §). Avskäl som angetts i den allmänna motiveringen föreslås inte någon ändring närdet gäller kravet på brottets svårhet som grund för häktning. Som huvudregelgäller således även i fortsättningen att häktning får ske endast om det för detbrott som misstanken avser är föreskrivet fängelse eller däröver. Denuvarande tre särskilda häktningsförutsättningarna fara för avvikande(flyktfara), fara för försvårande av utredningen (kollusionsfara) och fara förfortsatt brottslig verksamhet (recidivfara) har i princip behållits i förslagetmen redaktionellt delats upp i tre separata punkter. Som nämnts i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.2.2) har de nuvarande särskilda bedömningsgrunderna förhäktningsförutsättningarna - brottets beskaffenhet, den misstänktesförhållande och andra omständigheter behållits i lagtexten. Somframgått av den allmänna motiveringen har i paragrafen förts in ett enhetligt beviskrav för de tre särskilda häktningsgmnderna. Enligt försla get krävs för häktning således att det finns risk för avvikande, försvårande av utredningen eller återfall i brott. Som påpekats i den allmänna motive ringen avses den nya lydelsen inte innebära någon minskning av möjlighe terna till häktning i förhållande till den nuvarande lagstiftningen.Självfallet måste emellertid även i fortsättningen gälla att risken för avvikande, för svårande av utredning eller återfall i brott med hänsyn till omständigheter na i det enskilda fallet framstår som konkret. Den nya formuleringen syftar att markera bl. a. vikten av att häktning används för att bryta en pågående seriebrottslighet och i övrigt för att motverka återfall i brott. Särskilt bör därvid beaktas om det finns risk för återfall i brott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigt 71 allvarligt kränker annanspersonliga integritet. Som exempel på vanliga Prop. 1986/87:112 sådanabrott kan nämnas misshandel, olaga hot och bostadsinbrott. Somangetts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.2.3) föreslås nuvarande andrastycket, den s. k. rallarparagrafen, upphävt. Andrastycket upptar liksom nuvarande tredje stycket en regel om presumtion för häktningvid vissa mycket svåra brott. I stycket har endast gjorts språkliga ändringar.Genom det nya uttryckssättet "skäl tiU häktning" markeras tydligareän nu att det måste vara uppenbart att inte någon av de särskildahäktningsfömtsättningarna flyktfara, kollusionsfara eller fara för återfall ibrott föreligger för att häktning skall kunna underlåtas. Detta tordeöverensstämma med vad som urspmngligen avsetts med bestämmelsen. Itredje stycket , som upptar ett förbud mot häktning när det kan antas att denmisstänkte kommer att dömas endast till böter, har bara gjorts språkligaändringar. Det bör för tydlighets skull påpekas att förbudet mot häktning närpåföljden kan förväntas stanna vid böter inte avser de fall som regleras i 2 §. Iparagrafen har endast gjorts dels en omformulering av beviskravet för flyktfarai konsekvens med de ändringar som föreslagits i 1 §, dels vissa språkliga ochredaktionella justeringar. a. har häktningsfömtsättningarna enligtparagrafen delats upp i två punkter. Detnuvarande innehållet i paragrafen har förts över till 4 §. I paragrafen har istället tagits in regler om häktning vid endast skälig misstanke om brott, s.k. utredningshäktning. Bakgmnden till regeln har tecknats i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.3.6). Fömtsättningför häktning enligt den föreslagna regeln är dels att det föreligger skäligmisstanke om brott samt att de övriga häktningsfömtsätt-ningar som anges i 1 §första stycket resp. 2 § föreligger och dels att det är av synnerlig vikt attden misstänkte tas i förvar i väntan på ytterligare utredning om brottet.Uttrycket "skälig misstanke" innebär, som anförts i den allmännamotiveringen, en något lägre grad av misstanke än "sannolika skäl".Utredningshäktning är således avsedd att komma fill användning i sådanasituationer där åklagaren inom den tidsfrist som enligt de nya reglerna kommeratt stå till buds för prövning av häktningsfrågan inte kan få fram så mycketbevisning för brottsmisstanken att nivån "sannolika skäl" helt uppnås,men där det finns gmndad anledning att tro att fortsatt utredning inom kortkommer att kunna leda till en ökad säkerhet i fråga om misstanken.