prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Rätten slipper då utreda om parten redan under förberedelsen känt lill det nya 221 materialeteller insett dess betydelse i målel, utan kan nöja sig med att Prop.1986/87:89 konstalera atl parlen gjort sig skyldig till grov vårdslöshet genomatt inle ha skaffat sig denna kännedom eller insikt. Preklusionen gäller, som framgår av lagtexten, nya grunderoch ny bevisning. Däremot nämns inte nya yrkanden, eftersom det i fräga omsädana redan finns tillräckliga möjligheter till avvisning med stöd av 13 kap.3 §. 1 motsats till vad RU föreslog omfattar möjligheten till preklusion enligtförslaget liksom både dispositiva och indispositiva mäl. Medhänsyn till rättens ansvar för utredningens fullständighet i de indisposilivamälen är visserligen det praktiska tillämpningsområdet för regeln begränsat isädana mål. En preklusionsmöjlighet kan emellertid vara av värde i vissa fall,t. ex. i s. k. blandade mäl. 1 dispositiva frågor bör preklusionsregein i princip kunnatillämpas oavsett om det nya materialet är av avgörande belydelse för utgångeneller ej. Pä samma sätl som den i 42 kap, 15 § i förslaget användatermen "giltig ursäkt" bör begreppet "grov vårdslöshet"bedömas utifrån partens egna förutsättningar att föra processen (se prop,1983/84:78 s. 77). Vid bedömningen av om grov vårdslöshet enligt dennaparagraf föreligger bör rätten särskilt beakta om det under förberedelsenupprättats en sammanfattning enligt 42 kap. 16 § som parterna fått tillfälleatt yttra sig över. Om sä skett bör nämligen parterna ha haft särskilt starkaskäl att överväga om de fullständigt och korrekt angett sina grunder och sinbevisning. Slutligen bör i detta sammanhang erinras om att en part,som under förberedelsen fält ett preklusionsföreläggande enligt nuvarande 42kap. 8 a 8 (15 8 i förslaget), är underkastad en härdare preklusion även underhuvudförhandlingsskedet än vad som följer av förevarande paragraf. 43 kap. 11 § En av huvudprinciperna bakom förfarandet enligl RB är atthuvudförhandlingen, där underlaget för rättens kommande avgörande skall läggasfram, skall hällas på ett sä koncentrerat sätt som möjligt. Möjligheterna attgöra uppehåll i en påböriad huvudförhandling är noggrant reglerade. För detförsta kan förhandlingen avbrytas enligt I kap. 9 8. Sådant avbrott, som fårgöras under i princip , syftar till att rättenoch parterna skall hinna sköta andra åligganden under en långvarig huvudförhandlingoch till att även i övrigt en alltför pressande handläggningstakl skallundvikas. För del andra kan enligt förevarande paragrafen förhandlinguppskjutas under normalt sammanlagt. Vid mycket långvarigaförhandlingar (minst ) tillåts dock längre uppskov, om delföreligger synnerliga skäl. för uppskov skall företrädesvis ha medmålets utredning att göra; i lagtexten nämns särskilt att nya skäl anförs ellernya bevis kommer fram. Överskrids den tillåtna tiden för avbrott och/elleruppskov, måste förhandlingen las om från början. RU har föreslagit (44 kap. 4 8) en ytterligare uppmjukningi kravet på koncentration av huvudförhandlingen. Man har också avstått från atl skilja mellan "avbrott" och "uppskov" och i stället föreslagit ettgemensamt 222 institut,kallat "uppehåll". I stället för all som låta frågan om nyeller Prop. 1986/87:89 fortsatt huvudförhandling vara knuten till en skarp tidsgränshar RU föreslagit att det läggs i rättens hand att mera fritt avgöra omförhandlingen efter ett uppehåll skall fortsätta eller tas om från början.Avgörande skall enligt RU härvid vara om uppehåll i förhandlingen gjorts isådan omfattning att syftel med en i ett sammanhang genomförd huvudförhandlingväsentligen gått förlorad. Fleraremissinstanser har uttryckt sympati för utredningens syfte alt mjuka uppreglerna för när en fortsatt huvudförhandling fär hållas men uttrycktstark tvekan inför den av RU valda metoden att nä detta mäl. Regleringen haransetts bli alltför löslig och medföra en risk för att alltför länga uppskovbeviljas. Förmin del är jag - liksom RU och flera remissinstanser - av den åsikten att detfinns skäl att i viss mån vidga möjligheterna att låta huvudförhandlingarfortsätta efler uppehåll. Erfarenheien visar nämligen att det finns fall därdet tetl sig befogat att fortsätta en uppskjuten förhandling, men där dettainte varit möjligt enligt nuvarande regler. får en reform i dennariktning inte ge utrymme för sädana uppehåll i en förhandling att det uppstårrisk för väsentligt försämrade förutsättningar för målels prövning.Erfarenheterna av uppskovsväsendet under den äldre lid äravskräckande. En ordning där tidsgränserna för uppehåll helt slopas kanmedföra risk för ett mer ohämmat beviljande av uppskov. Enligt min mening börman, som flera remissinstanser varit inne på, hellre behålla nuvarandetidsgränser som normala riktvärden men i någon mån vidga möjligheterna att ienskilda fall bevilja längre uppskov, om ett sådant visar sig nödvändigt.Vidare bör man enligt min mening även fortsättningsvis skilja mellan avbrottoch uppskov, främst av det skälet atl dessa båda institut - somjag påpekat- har olika syften. Avbrott bör således alltjämt regleras i 1 kap. 9 8 ochuppskov i förevarande paragraf och - för brottmålens del - i 46 kap. 11 §. Motden nu redovisade bakgmnden föresläs följande ändringar i paragrafen. 1första stycket, som reglerar under vilka förutsättningar en påböriadhuvudförhandling får uppskjutas och när den skall återupptas, föreslås endastspråkliga ändringar. Andrastycket innehåller regler om under vilka förutsättningar en förhandling fårfortsätta efter etl eller flera uppskov. Iförsta meningen anges huvudregeln, nämligen att forisatt huvudförhandlingalltid får hållas om den sammanlagda uppskovsliden uppgår till högst femtondagar. Detta överensstämmer hell med gällande rätt. Föratt fortsatt huvudförhandling skall få hållas om den sammanlagda uppskovstidenär längre än krävs enligt gällande rätt dels atl mälet är av sädanomfattning att huvudförhandlingen beräknas kräva minst och dels atträtten med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller annan särskildomständighet finner synnerliga skäl atl hålla fortsatt i stället för nyhuvudförhandling. Femtondagarsregelnkan medföra olägenheter framför allt i mål av mer vidlyftig beskaffenhet. 1 ett mäl där huvudförhandlingen pågår under läng 223 tid går del ofta inte att undvika ett par uppskov. Dettaär skälet till alt den Prop. 1986/87:89 nuvarande undantagsregeln inriktats påmäl där huvudförhandlingen beräknas kräva minst . Även i ett målmed nägot kortare sammanlagd förhandlingstid kan det emellertid, som tidigareantytts, i vissa fall vara processekonomiskt i hög grad motiverat alt nägotlängre uppskov fär beviljas än vad som är möjligt. Det kan för såväl rättensom parterna te sig onödigt formalistiskt att en ny huvudförhandling mästehällas i ett mäl med kanske elt par veckors förhandlingstid bara därför attfemtondagarsfristen överskridits med någon enstaka dag. Jag föreslår därföratt anknytningen till huvudförhandlingstidens längd i andra meningenavskaffas. Liksom bör det, för att fortsatt huvudförhandling skall fähållas efter ett längre uppskov än , föreligga synnerliga skäl. Vid bedömningen av om synneriiga skäl föreligger börrätten även med den nya regleringen fästa stor vikt vid hur vidlyftigt mälet äroch hur läng lid huvudförhandlingen kan beräknas kräva. Även andra faktorer änhu-vudförhandlingstiden bör emellertid vägas in. Ett viktigt moment är hurlångt förhandlingen kommit och hur mycket som återstår när femlondagarsgränsenuppnåtts; återstår t.ex. bara pläderingarna, ökar givetvis skälen för fortsaltförhandling. Av betydelse bör också vara rättens bedömning av om det överhuvud taget är möjligt att inom rimlig lid genomföra en ny huvudförhandling ien mer koncentrerad form. I mäl med huvudförhandlingslid om högst börfemlondagarsgränsen fä överskridas bara i yttersta undanlagsfall. Det i den nuvarande lagtexten använda uttrycket"utredningens beskaffenhet eller annan särskUd omständighet" har,ulan någon avsedd saklig ändring, bytts ut mot det kortare uttrycket"målets beskaffenhet". Som RU varil inne pä, bör emellertid ytterligare enförutsättning uppställas för att en huvudförhandling skall få fortsättas efterett längre uppskov än . Av avgörande betydelse för om en fortsatthuvudförhandling skall fä hållas mäste nämligen alltid vara om syftet med uppskovsreglerna- nämligen alt trygga koncentrationen och därmed tillgodose intresset av allåstadkomma en tillfredställande utredning av relevanta fakta - kan uppnås. Omden sammanlagda uppskovstiden är kan detta syfte alltidsägas bli tillgodosett. Vid längre uppskov är detta däremot inte självklart.Att koncentrationen inte eftersatts i väsentlig män är sä viktigt att det bör framgåav lagtexten, låt vara att en viss jämkning i förhällande till RU:s förslag ärpåkallad. Frågan om koncentrationen inte är väsentligen eftersatt fär bedömasmed ledning av förhållandena i det enskilda fallet. Det bör särskiltpoängteras att upptagande av olika bevis, vilkas värde skall vägas motvarandra, i de allra flesta fall bör ske inom en kort tidsrymd. Ett exempel pådetta är den situationen att tvä vittnen, som lämnar motstridiga uppgifter päen avgörande punkt, skall höras vid förhandlingen. I tredje styckel föreslås redaktionella ändringar. 43 kap. 13 § I första stycket, som preciserar innebörden i begreppetfortsatt huvudför handling, föreslås endast en språklig modernisering. 1 andrastycket, som handlar om förfarandet vid ny huvudförhandling, Prop.1986/87:89 föresläs, fömtom en språklig modernisering, ändringar av sammainnebörd som i reglerna om förfarandet efter bevisupptagning utom huvudförhandling,se specialmotiveringen till 35 kap. 13 § tredje stycket. 43 kap. 14 § 1 paragrafen - som är ny - föresläs uttryckliga regler förhur rätten skall förfara om man sedan huvudförhandlingen avslutats finner attutredningen behöver kompletteras. Det förekommer undantagsvis att rätten under överiäggningtill dom eller vid avfattandet av dom upptäcker alt det föreligger oklarhetereller ofullständigheter i det förebragta materialet och att detta behöverkompletteras. Det kan t.ex. visa sig vara oklart om etl åberopande, som partgjort under förberedelsen, upprepals under huvudförhandlingen, eller om enunder förhandlingen omnämnd omständighet åberopats i den mening som avses i 17kap. Enligt RU anser somliga domare att rätten i denna situation måste taom hela huvudförhandlingen från böan. Har förhandlingen en gäng avslutats, kanden enligt denna mening nämligen logiskt setl omöjligen fortsätta. Andra domarehar låtit sådana argument stå tillbaka för processekonomiska skäl och alltsåhållil fortsatt huvudförhandling. Som RU anför bör i princip vanliga regler om fortsattresp. ny huvudförhandling gälla i de nu avsedda fallen. I praktiken torde detnästan alltid bli fräga om fortsall huvudförhandling. För att undanröja allaoklarheter i fräga om hur RB skall tillämpas pä denna punkt, föreslås i förstameningen en uttrycklig bestämmelse om att vanliga regler om fortsatt eller nyhuvudförhandling gäller. Det finns emellertid - som RU anför - situationer där delframstår som orimligt kostsamt eller besvärande att sammanföra rättensledamöter och parterna till en fortsatt eller ny huvudförhandling i de nuaktuella fallen, nämligen när de förtydliganden eller kompletteringar sombehövs är av enkel beskaffenhet. Med hänsyn lill det behov som sålunda kanantas föreligga av en smidigare kompleiteringsform, föreslås i andra meningenatt rätten får möjlighet att inhämta utredningen pä annat lämpligt sätt om detföreligger särskilda skäl med hänsyn till alt kompletteringen är av enkelbeskaffenhet. Kompletteringen kan dä göras t.ex. vid en telefonkonferens ellergenom skriftväxling. Innan rätten beslutar om en sädan åtgärd, skall samråd medparterna ske, Rekvisiten har skärpts i förhällande till RU:s förslag för attmarkera att denna kompletteringsform får användas bara i mycket enkla fall. Med hänsyn till principen atl varje part skail fä del avvad motparten tillför målet bör en komplettering alltid bringas till motpartenskännedom. För att det enklare förfarandel enligt andra meningen skall fäanvändas, får det med hänsyn till denna kommunikationsplikt inte finnas riskför att ytteriigare skriftväxling skall behövas. I annat fall är det bättre attkalla lill fortsatt huvudförhandling. De möjligheter, som föreslås i denna paragraf i fräga ominhämtande av ytteriigare utredning efter huvudförhandlingens slut, lorde i allt väsentiigt 225 I.") 1986/87. endastinnebära en kodifiering av vad som på många häll tillämpas redan Prop.1986/87:89 . Det bör understrykas att den omständigheten att en uttryckligkomplet-leringsmöjlighel öppnas givetvis inte fär medföra atl rätteneftersätter sina skyldigheter att redan vid huvudförhandlingen noga överväga dekompletteringsbehov som kan föreligga. Om ytterligare utredning inhämtas på elt enkelt sätt efterhuvudförhandlingens slut med slöd av denna paragraf, innebär detta inte attmålets karaktär av huvudförhandlingsmäl ändras. Vanliga regler rörande tid fördomens meddelande gäller alltså fortfarande. Dock kan den omständigheten attytterligare utredning behövs vara ett sådant "synnerligt hinder" somenligt 17 kap. 9 8 andra stycket medför anstånd med domen. Som framgår av paragrafens lydelse tar den nya regelnsikte endast på de fall där rätten finner behov av att komplettera utredningen.Däremot regleras inte det fallet att parterna vill åberopa nytt material efterhuvudförhandlingens slut men innan dom meddelats. Frågor i vad mån sädan rättföreligger torde liksom få lösas i rättstillämpningen (jfr l.ex. NJA1986 s. 94). Om rätten finner det nödvändigt atl komplettera utredning tillföljd av vad parterna anfört, är detta stadgande dock tillämpligt. Ändringen i kapitelmbriken är betingad av förslaget atltredskodom skall kunna meddelas inte endast när någon av parterna uteblir frånen förhandling utan även när svaranden inle följer ett föreläggande atlskriftligen avge svaromål. 44 kap. 7 a § Enligt 42 kap. 11 § i förslaget får svaranden i ettdispositivt tvistemål föreläggas vid påföljd av tredskodom atl skriftligen avgesvaromål. 1 förevarande paragraf regleras vad som skall ske när svarandenunderlåter att följa ett sådant föreläggande. Paragrafen molsvarar försmåmålens del nuvarande 15 8 andra och tredje styckena småmälslagen. Frågan när underlåtenhet att avge svaromål skall ansesföreligga besvaras indirekt i andra stycket. Om kraven enligt det styckel inteär uppfyllda får tredskodom meddelas enligt reglerna i första styckel. EnligtRU:s förslag skulle, i motsats till vad som gäller enligtsmåmälslagen, i denna del krävas att käranden yrkar att mälet skall avgörasgenom tredskodom. RU har motiverat sitt förslag i denna del framför allt medatt det inte kan uteslutas alt käranden i vissa fall önskar att målel inleavgörs genom tredskodom, trots alt förutsättningarna för det är uppfyllda. Käranden har vid skriftlig handläggning, till skillnadfrän vad som gäller vid muntlig handläggning, knappast någon väsentligekonomisk nackdel av att målet avgörs genom tredskodom. Om nämligen ettsammanträde ändå måste hållas, är det - som påpekas i förarbetena tillsmämälslagens regel (prop. 1977/78:67 s. 19) - fördelaktigare för käranden atlsammanträdel hålls med anledning av talan om återvinning mot tredskodomen. Inställer sig inte svaranden till det sammanträdel ochmeddelas ny 226 tredskodom mot honom, har han inte möjlighet att återigenfä återvinning Prop. 1986/87:89 utan tredskodomen kommer atl slå fast. Det börvidare uppmärksammas att käranden redan i stämningsansökningen givetvis harmöjlighet att begära att rätlen inte utfärdar föreläggande för svaranden attskriftligen avge svaromål vid påföljd av tredskodom. En sådan begäran börrätten - som framhållits i specialmotiveringen till 42 kap. 11 § - respektera. Mot bakgrund av det nu sagda kan man på goda gmnder antaatt käranden, när svaranden underiålil att avge skriftligt svaromål, praktiskttagel alltid önskar att tredskodom meddelas. Något krav på uttryckligt yrkandesynes därför inte nödvändigt för att tillgodose kärandens intressen. En sädanordning skulle endast medföra onödiga kostnader och olägenheter. En annan sak är att käranden även på detta stadium avhandläggningen rimligen bör ha rätt att efter anmälan hos rätten avstå fråntredskodom och i stället få till stånd fortsatt handläggning av målel, t.ex.därför att han har haft kontakt med svaranden. Ofta torde det i dessa fall bliaktuellt att sätta ul målet till ett förberedelsesammanträde men det kan äventänkas situationer - t.ex. om det är känt att ett skriftligt svaromål kommeratt ges in inom den allra - där fortsatt skriftlig förberedelsebör äga mm. Ett annat inte opraktiskt fall kan vara att käranden istället begärett avskrivningsbeslut därför atl svaranden gjort rätt för sig. 1 enlighet med det nu anförda har första stycket utformatsså att tredskodom alllid får meddelas vid uteblivet skriftiigt svaromål, sälänge käranden inte uttryckligen motsätter sig att tredskodom meddelas. Enligt42 kap. 18 8 sista stycket i förslaget skall käranden, men däremot intesvaranden, i princip ges möjlighet att slutföra sin talan innan målet avgörsenligt förevarande paragraf. I denna del hänvisas till specialmotiveringentill 42 kap. 18 §. Regeln i första stycket har gjorts fakultativ. Det kannämligen finnas situationer där rätten inte bör meddela en tredskodom trots attde formella förutsättningarna är uppfyllda. Jag återkommer strax till denfrågan. 1 andra stycket föreslås regler om när svaranden skallanses ha uppfyllt ett föreläggande atl inkomma med skriftligt svaromål vidpåföljd av tredskodom. Förslaget överensstämmer i denna del i sak med RU:s förslagoch innebär en viss skärpning av kraven på svaranden i förhållande till vad somnu gäller enligl småmälslagen. I mål om betalningsföreläggande krävs, för atl gäldenärenskall undgå att borgenärens yrkande bifalls, att han bestrider yrkandet. Och i mål som handläggs enligt småmälslagen lorde det i praxis uppställas ett krav pä att etl skriftligl yttrande från svaranden skall innefatta ett ställningstagande lill kärandens yrkande. Detta krav bör givetvis gälla vid den utvidgade möjlighet att meddela tredskodom vid skriftlig handläggning som före slås. 1 den föreslagna lagtexten har därvid uttryckligen angetts att svaran den, för alt undgå tredskodom, måste bestämt ange sin inställning till kärandens yrkande, dvs. huruvida detta medges eller bestrids. Det är givetvis inte nödvändigt atl just nägon av de nu nämnda termerna används, utan det räcker med att svarandens inställning pä annat sätt framgår av vad som anförs. Enligt RU:s förslag skulle svaranden härutöver, för attundgå atl målet Prop. 1986/87:89 avgjordes till hans nackdel, ange skäl försitt bestridande. Delta förslag gällde såväl den summariska processen som denegentliga tvistemälsprocessen. Förslagel tillstyrktes av mångaremissinstanser, medan andra varnade för att ett krav pä motiverat bestridandekunde komplicera domstolens arbete i fräga om den summariska processen genomatt lagfaren personal kunde behöva kopplas in i större utsträckning än annars. Utan alt i detta sammanhang la ställning till frågan omvilka krav som bör ställas i den summariska processen kan jag konstatera att enordning, där svaranden i en tvistemälsprocess tvingas prestera relevanta skälför etl eventuellt bestridande i ett skriftligt svaromål för att undgåtredskodom, har betydande fördelar frän effektivitetssynpunkt. Genom att skälenanges kan käranden bättre överblicka sin situation och förberedelsen drivaslängre vid ett kommande sammanträde. Det kan heller inte anses oskäligtbetungande för svaranden att prestera ett motiverat bestridande i den egentligatvistemälsprocessen där han ju har relativt utförligt motiverade yrkanden frånkäranden att utgå från. Och argumentet alt ett krav pä motiverade bestridandenskulle medtora komplikationer för domstolsarbetet häller inte streck förtvistemålsprocessens del, där det dels är fråga om ett relativt litet antal mäloch där dels förberedelsearbetet ändå sköts av lagfaren personal. Mot denna bakgrund har i förslaget tagits upp ett krav päalt svaranden, om han bestrider käromälet, har atl ange sådana skäl för bestridandetsom kan vara av betydelse vid en prövning av saken (s.k. relevanta skäl). Jagkommer i det följande att gä närmare in pä tolkningen av detta rekvisit. Detbör dock redan nu påpekas att avsikten inte är att svaranden i detta skedeskall behöva prestera nägon bevisning för sin ståndpunkt. Redan ett naketpåstående från svarandens sida att det föreligger en någorlunda klart angivengmnd för ogillande bör därför vara tillräckligt för att hindra tredskodom. När man närmare skall gå in pä vilka krav som bör ställaspå svaranden kan det vara belysande att utgå från hur bestridandena kan varautformade i betalningsföreläggandemål. Mänga av de svaromål med bestridandensom ges in lill tingsrätterna i sådana mål innehåller motiveringar somsakligt sett är fullständigt innehållslösa. Exempel härpå är att svarandenanger att han "bestrider helt", "inte häftar i skuld" eller"inle har någon betalningsskyldighet". Sådana bestridanden börgivetvis inte hindra att tingsrätten meddelar tredskodom. Andra bestridanden kan med lite god vilja sägas innehållasakinvändningar, t.ex. när svaranden skriver att "kontokuranlen intevisar skuld" eller att "alla skulder är betalda". Sådanamotiveringar kan sägas vara dåligt formulerade påståenden om betalning. Om detär svårt att förstå vad svaranden menat, kan en möjlighet vara att få enkomplettering per telefon av honom. Något krav på att svaranden utvecklar sin talan meringående bör inte ställas upp. Som sagts bör rätten inle heller bedöma sannolikheten av att svarandens påståenden är sakligt sett riktiga. Om del är alldeles uppenbart att svarandens invändning är rättsligt sett 228 ovidkommandeså till vida att del han anfört inte hindrar all käromålei Prop.1986/87:89 bifalls,är läget dock ett annat. Om svaranden t, ex. säger att han "kommer attbetala" eller "inle kunnat belala därför alt han varit sjuk" börrätten Det bör påpekas att det i sådana fall många gångerligger i svarandens intresse atl mälel avgörs med bortseende från Härigenom kan han nämligen besparas ansvaretför ytterligare rättegångskostnader. I många av dessa fall ligger sannoliktockså ren betalningstredska bakom svarandens agerande. Rättens prövning av det rättsligt befogade i svarandensståndpunkt bör i detta sammanhang begränsas till att skilja ul de fall där detär uppenbart alt svarandens invändning är ovidkommande. Så snart någon somhelst tvekan föreligger i fräga om det rättsligt relevanta i del svarandenanfört, bör förberedelsen fortsätta och målet avgöras genom dom. Om svaranden förklarar sig ovetande om grunden för ettkrav eller begär preciseringar från käranden innan han tar ställning, börtredskodom inte meddelas. I sädana fall bör antingen käranden föreläggas attskriftligen komplettera sin ansökan eller ocksä målet sältas ut till ettsammanträde. Om svaranden i svaromålet endast framför en invändning omrättegängs-hinder och invändningen ogillas, föreligger formella förutsättningaratt meddela tredskodom. Så bör emellertid ske endast om det framstår som klartall en uppenbart ogrundad invändning framförts i illojalt syfte; normalt mästesvaranden, sedan invändningen om rällegångshinder ogillats, få tillfälle attyttra sig i sak. Som RU påpekat fär en kviilningsinvändning ses som ettskäl mot meddelande av tredskodom. Som allmän regel bör gälla att, om del är tveksamt omsvaranden skall anses ha anfört sädana skäl mot bifall som kan vara avbetydelse vid prövning av saken, tredskodom inte bör meddelas utan förberedelsenfortsätta. Enligl 14 8 småmälslagen kan svaranden yttra sig överstämningsansökan antingen muntligen, t.ex. per telefon, eller ocksåskriftligen. I fråga om formen för svaromål sägs i 42 kap. 9 § andra styckel iförslaget alt ett svaromål skall avges antingen skriftligen eller ocksåmuntligen vid ett sammanträde.