prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Det fallet att gäldenären råkar ha betalningssvårigheter bör behand las som etl undantagsfall; här kommer jämkningsmöjligheten in (se del följande). För det andra skulle del framstå som fördelaktigt för borgenären alt skuldförhållandet består. Denna omständighet är dock enligl samfundel inte hell relevani; dröjsmälsräntans främsta funkiion är all driva fram gäldenärens snara belalning, varav med nödvändighel följer all borgenären i någon mån kan bli överkompenserad. F.ö. är utredningens uttalande riktigt endast om borgenären beiraktar fordringen som säker. Det bör också noteras att även om borgenären söker driva in fordringen så effekflvt som möjligl kommer han p.g.a. rättsmaskineriets tröghet att få vänla länge på betalning om gäldenären tredskas. EmeUertid är klart att en hög dröjsmålsränla kan vålla problem för gäldenären om han anser sig icke belalningsskyldig samfldigt som denna fråga är oklar. Enligt samfundels mening kan dock detla problem lösas genom alt gäldenären ges en möjlig hel aU deponera betalningen, se del följande. Utöverdet sagda vill samfundet påpeka att en hög dröjsmålsränta kan Prop. 1986/87:72göra borgenären mer benägen all medge ansiånd med belalning. Anlag t.ex. att enlägenhelshyresgäsl inle förmår att betala hyran. Om dröjsmålsräntan fastställstill den nivå som utredningen har föreslagit finns en risk atl hyresvärden härinle medger ansiånd med betalningen utan i stället vidtar åtgärder föravhysning, i allt fall om parterna belas möjligheten att avtala om en högredröjsmålsränla genom atl räntelagen görs indispositiv flll privatpersonensförmån. Medutgångspunki i dröjsmälsräntans funkiion all verka belalningspå-drivande ansersamfundet sålunda alt räntesatsen bör vara diskontot plus åtta procenlenheleroberoende av om gäldenären är näringsidkare eller privatperson. A.4Bör en deponeringsmöjlighel införas? Beträffandedröjsmålsräntan måste man dock också beakla gäldenärens intresse. Denne kan juha en befogad anledning all bestrida borgenärens krav. Att i det lägel"straffa honom" med hög dröjsmålsränla kan tyckas hårt. Det bördärför finnas vissa möjligheter att lindra effekten av en hög dröjsmålsräntanär gäldenären har haft fog alt innehålla sin betalning. Denföreslagna jämkningsregeln öppnar möjligheten flll angiven lindring. sälta ifråga om man bör stanna vid denna. Jämkning innebär enintresseavvägning i del enskilda fallel som aldrig är bra; lilltron tiUrättsordningen befrämjas i allmänhel av att en tvist avgörs efter generellaprinciper. En bättre ordning skulle enligl samfundel vara att bereda gäldenärenen möjlighel att betala ränla genom att beloppet deponerades (jfr betänkandets 113 fQ, förslagsvis med en lyftningsrätt för borgenären i den ordning somgäller vid verkställighet av icke lagakraftvunna domar. Om gäldenären utangodtagbar anledning underlåter att deponera beloppel får han finna sig i altbetala den höga dröjsmålsräntan. Har han däremot skäl för sin underlåtenhet -därvid särskilt märks bristande betalningsförmåga - bör jämkning kunnaaklualiseras. Enhög dröjsmålsränta förenad med möjlighet för gäldenären all deponera beloppettorde fö. föra med sig den posifiva effekten att borgenärens ställning säkras.Vidare torde det förhåUandet alt gäldenären verkställt deposition inle sällange en god grund för uppgörelse i godo. A.5Tvingande lag i konsumentförhållanden Samfundelnoterar inledningsvis att förslaget att göra räntelagen tvingande ikonsumentförhållanden inte inskränker näringsidkares räll att avtalsvis betingasig hög ränla, varken före eller efter förfallodagen. Emellertid fårnäringsidkaren inte beflnga sig högre ränta efter förfallodagen än före, omräntan före förfallodagen är lika hög eller högre än den lagstadgade dröjsmålsräntan. Denföreslagna ordningen är enligl samfundets mening inle lämplig. För det första innebär den i och för sig inget skydd för konsumenten mot hög dröjsmålsränta. För det andra kan konsekvensen bli alt en näringsidkare 86 betingarsig en högre löpande ränta än vad hän eljest skulle ha gjort. För Prop.1986/87:72 det tredje betas privatpersonen möjligheten alt när han är ibetalningsdröjsmål skaffa sig ytteriigare kreditlid genom alt erbjuda entilläggsränta. Samfundetanser att konsumenten redan nu bereds erforderligt skydd mot oskäligt högdröjsmålsränta genom 36 § AvlL och avstyrker därför förslaget i aktuell del. 1betänkandet föreslås att räntelagens bestämmelser om beräkning avdröjsmålsränla avseende fordran mol den som är konsument/privatperson görstvingande till gäldenärens förmån och får en generell tillämpning. Förslagetinnebär att någon särskUd dröjsmålsränta inte får las ut av kreditgivare närdel gäller lån som löper med fastställd ränta. Utredningsmannens allmännaövervägande rörande dröjsmålsräntans lämpliga slorlek och funklioner i olikaavseenden synes huvudsakligen grundas på vad som gäller förkonsumentkreditgivningen som - framhålles det vanligtvis rör mindre belopp (s91 och 95). Slutsatserna om dröjsmälsräntan beträffande dessa fordringsslag anserutredningsmannen även böra gälla för bankkrediter. Ibetänkandet berörs över huvud taget inle alls de särskilda förhållanden somgäller för boltenlångivningen till småhus och där beloppen är av en helt annansloriek. Utmärkande för boltenlångivningen är bl.a. all det är fråga omrealkredil mot betryggande pantbrevssäkerhet, vilkel innebär atlkrediivärdighelsprövningen av låntagarna normalt är av underordnad betydelse.Ett annat särskiljande drag är den långa bindningstiden för räntesatserna.Genom särskild lagstiftning (SFS 1974:922) är vissa kapitalplacerare (banker,försäkringsbolag och AP-fond) pliktiga all förvärva bosladsobligalioner somemitteras av de tre boltenlåneinsliluten Bofab, ochSladshypolekskassan. Dessa obligationer säljs till lägre räntor än eljesigällande marknadsräntor för fria placeringar. Denna upplåning kommerfastighetsägarna lill del genom lägre räntor på fastighelslånen för nybyggnadoch för ombyggnad med slatliga lån (s.k. priolerade lån). Även ulan hänsyn tilldenna effekl gör den långa bindningstiden atl ålskilliga fastighelslån löpermed en lägre ränla än aktuell marknadsränta. Då del samlidigt är fräga omstora belopp där en ränteskillnad på några procentenheter är betydelsefullleder detta enligt kassans uppfattning till atl dröjsmålsräntan beträffandeboltenlångivningen måste anses fylla en särskilt viktig funkflon. Jämförelsenmed vanliga konsumentskulder kan inte anses bärande. detta kommer atlutvecklingen av restantierna vid uppbörd av för fallna annuiteter inger bekymmer. Som exempel kan nämnas att andelen obetalt belopp per efter huvudförfallodagarna för prioriterade lån i genomsnitt hos stadshypoteksför eningarna uppgår till översiigande sex procenl av förfallet belopp. Tenden sen är stigande och rör mycket betydande belopp. Som kompensation för obetalt förfallet belopp ulgår f. n. en förfallningsreglerad dröjsmålsränta om (39 § reglementet för stadshypoleksinstiiulionen 87 SFS 1968:654, senastomtryckt genom SFS 1983:718). Mol denna bak- Prop. 1986/87:72 grund befararkassan således att restantieutvecklingen kan kommma atl ytterligare försämrasom utredningsmannens förslag om att sänka dröjsmålsräntan lill högstmotsvarande den löpande räntan skulle genomföras. Iöverväganden om dröjsmålsräntans funktion att kompensera långivarens ökadekosinader för sena inbetalningar framhåller utredningsmannen att det inte ärsjälvklart att dessa kostnader enbart skaU bäras av de försumliga låntagarnautan kostnadema kan även slås ut på kollektivet (s 94). Kassan tar inte uppdenna fråga genereUt, men vill i fråga om fastighetslångivningen ändå hävdaatl det måste vara viktigt att varie låntagare har etl pålagligl incilamenl attfölja den uppgjorda betalningsplanen. Om ökade kostnader för boltenlångivningenskall slås ut på läntagarkoUektivet kan delta medföra all långivarna måstekompensera sig genom atl höja sina marginaler. En konsekvens av en sådan ändradpolicy kan bli att låntagare med statliga bostadslån - om den s.k. garanteraderäntan skall bli oförändrad - måste kompenseras genom ökade stalUgaränlebidrag. Denföreslagna begränsningen av dröjsmälsräntan ävensom förslaget om att låntagareskall kunna befrias från skyldighel alt erlägga ränta vid s.k. social forcemajeure kan påverka bottenlåneinsfltutens roll som realkredit-givare genom attlåntagarnas personliga kreditvärdighet på ett hell annat säll än lidigarekommer i blickpunkien. Delta innebär förändrade och fördyrade mtiner förlåneprövningen. En annan och mindre tilltalande konsekvens av den föreslagnaräntelagstiftningen kan bli atl bottenlångivarna kan anse sig tvingade attagera betydligt hårdare mot låntagare med betalningssvårigheter. I realitetenskuUe ett genomförande av förslaget innebära all instituten i fortsättningeninle skuUe kunna medge betalnings-anstånd där det är motiverat av sociala ochandra skäl. För konsumentema skulle således förslaget få ytterst negativakonsekvenser. Sladshypolekskassaninstämmer i det särskilda yttrande som avgivits av experten (s 220 f). Sammanfattningsvisavslyrker kassan bestämt det föreliggande förslagel om dröjsmålsränla när delgäller krediler från inslitui som slår under tillsyn av bankinspektionen. uppfattning är utredningens nu angivna förslag mycketlångtgående och kan få ogynnsamma konsekvenser för bl.a. den insfltutionellakredilgivningen. Motden bakgmnden vill bankföreningen till en början anmärka på atlräntelagsutredningen underlåtit atl analysera vilka effekter utredningensförslag kan komma alt ha på gäldenärernas vilja atl erlägga betalning senast påförfallodagen och därmed på kredilgivningen som sådan. Ett så långtgåendeförslag som utredningens måste bedömas på ett avsevärt bättre underiag än detsom presenleras. Förslagetär hell oförenligt med den gjorda ändring i räntelagen, vilken innebaren höjning av dröjsmålsräntan från diskontot jämte fyra tiU diskonlol jämleåtta procenlenheler. Redan hänsynen lill konsekvens i lagstiftningen måsle krävamycket starka skäl för atl utredningens förslag Prop. 1986/87:72 om ensänkning av dröjsmälsräntan överhuvudtaget skall kunna övervägas. Detta gällergivelvis särskUt om bestämmelsen, såsom föreslås, skall göras tvingande. Moflvetför höjningen av dröjsmålsräntan från diskontot jämte fyra lilldiskontot jämte var att dröjsmålsräntan inte borde vara sålåg atl det för gäldenären framstod som lönsamt att betala senare än påförfallodagen (spekulationseffekien). DärtUl kom att den legala dröjsmålsräntaninle borde vara så låg alt en gäldenär i betalningssvårigheter prioriteradebetalningen av de fordringar som hade en avtalad högre dröjsmålsränta(prioriteringseffekten). Vidare ansågs att räntan borde vara så hög allborgenären fick en viss kompensafion för de olägenheter som han led genom attinte få betalt i rätl fld (kompensationseffekten). Skatteindrivningsulredningen,som har till uppgift att föreslå åtgärder för atl förbättra indrivningen avskatter och avgifter, konstaterade i betänkandet (DsB 1981:12) Restavgift, altden gällande sanktionen mot en försenad betalning, en fast avgtft, inte varsärskilt effekflv och ändamålsenlig. Utredningen ansåg alt en sanktion bordeuppfylla följande funkfloner för atl påskynda och effektivisera betalningartill siaten. För det första borde sanktionen flllgodose intresset av atlbetalning sker senast vid upp-bördstillfällel. För det andra borde den verkaför en snabb betalning även efter förfallodagen. För det tredje borde den gestaten en rimlig ersättning för indrivningskoslnaderna. Slutligen borde dentäcka slatens ränteförlust och utgöra en affärsmässig kostnad för enfakflsk utnyttjad skattekredit. Mot bakgmnd härav ansåg departementschefen ipropositionen 1982/83:53 (s 13) all en rörlig restavgift var nödvändig för attden skuUe fungera som ett betalningsstimulerande påtryckningsmedel också efterförfallodagen. Utredningen fick därför uppdraget att framlägga ett sådantförslag. Vadsom nu anförts om skattebetalningar kan i allt väsentligt anföras också tillstöd för en effekliv dröjsmålsränlesanktion. Räntelagsutredningensförslag innebär såvitt avser konsumentkrediter i sak ett avståndslagande från vadsom således väsentligt. Den påtryckningseffekt, som endröjsmålsränla onekligen har, tas bort. Dröjsmål med atl betala ränla elleramortering på krediter skulle med utredningens förslag inte på något effektivtsätt kunna beivras utan lånen skulle löpa som lidigare på oförändrade vUlkor.Att, som utredningen antyder, använda uppsägning som ett påtryckningsmedelsynes verklighetsfrämmande och ligger uppenbarligen inte i gäldenärensintresse. I fråga om icke räntelöpande krediter skuUe däremot en fakflskdröjsmålsränta som uppgår lill diskontot plus få tiUämpas.Fömiom att det således uppkommer en i delta avseende omotiverad skillnad mellanräntelöpande och icke räntelöpande fordringar är räntan även i det senare fallelså låg atl det ofta skulle löna sig för gäldenären atl underiåla att beialaframför all t.ex. skaffa sig annan kredii. Förslaget är således hell oförenligtmed de tidigare av regering och riksdag accepterade principema. Utredningengör gäUande att förslaget överensstämmer med den hävd- 89 vunnaprincipen att löpande ränla skall utgå oförändrad även efter förfallo- Prop.1986/87:72 dagen. Mot detta bör framhåUas att detta förhållande i sig inle harsamband med frågan om någon förhöjd ränla skall ulgå efler dröjsmål. Bankernahar i sina kreditvillkor regelmässigt beslämmelser om en annoriunda utformaddröjsmålsränta än den som lagen anger. Enligt dessa villkor fortsätter dentidigare ränian att löpa efter förfallodagen. Till denna löpande ränta läggs ensärskild avtalad ränta för dröjsmålsliden. Detta har varil möjligl på grund avlagens dispositiva karaktär. Bankerna har inle mött någon kritik från sinakunder mol dessa beslämmelser. De har också godtagits av bankinspektionen.Dessa dröjsmålsränlebestämmelser har utformats mot bakgrund av en lång ochomfattande erfarenhet av kreditgivning. 1 bankernas konsumenlkreditgivningförekommer inga dröjsmålsräntevillkor som avviker från dem som bankföreningen och övriga bankorganisationer -efler samråd med berörda myndighelsförelrädarerekommenderal sina medlemmar. Det framstår för bankföreningen som orimligl attändra dessa förhållanden på grundval av etl så svagt underbyggt förslag som delframlagda. Bankföreningeninstämmer i övrigt i de särskilda yttranden som avgetts dels gemensamt avexperterna , dels av experten . Delfinns anledning alt peka på vad som i del förta yttrandet framhållits ombetalningsmoralen i allmänhel i samhället. Del måste enligt bankföreningensuppfattning vara ell samhälleligt inlresse atl betalningsmoralen kanupprätthållas. Därför bör ålgärder inte utan mycket noggranna övervägandenvidtas som kan försämra denna moral, vilkel uppenbarligen kan bli en följd avutredningens förslag. Bankföreningenanser sammanfattningsvis att såväl förslaget om dröjsmålsräntans nivå somförslaget om att göra bestämmelserna tvingande är oacceptabla och avstyrkersåledes bestämt alt förslagel läggs till grand för lagsflftning. Utredningenföreslår införandel av en ny räntelagsflftning som innebär väsenlligaförändringar av gällande rält. Bland de lagförslag som läggs fram i belänkandetmärks särskilt att räntelagen skall vara tvingande i konsumentförhållanden flllkonsumentens förmån och alt den på detta sätt tvingande dröjsmälsräntan skall,när en privatperson är gäldenär eller borgenär, motsvara det vid vae tidgällande diskontot med tillägg av . Eflersom beträffanderäntelöpande krediter den avtalade räntan regelmässigt torde översliga den nuföreslagna legala dröjsmålsräntan, innebär utredningsförslaget i realitetenatl någon förhöjd dröjsmålsränla inle kommer alt utgå. Den avtalade ränianskulle fortsätta att löpa även efler ett betalningsdröjsmål. I de fall enfordran inte löper med ränta före förfallodagen innebär förslaget att den ovanangivna legala dröjsmålsräntan utgår från denna dag. Denu gällande reglerna i räntelagen är dispositiva. Dröjsmälsräntans nivå är det vid vaqe fld gällande diskontot med flllägg av åtta procentenhe- 90 ter.Kreditinstituten torde emellertid allmänt tUlämpa särskilt avtalade Prop.1986/87:72 dröjsmålsränteregler, som avviker från de dispositiva beslämmelsemai räntelagen. De beslämmelser om dröjsmålsränta som rekommenderarsparbankerna alt tiUämpa för flertalet krediter innebär följande. Om betalningav kapital, ränla eller avgifter inte fullgörs , skall kreditlagaren,oavsett om han är konsument eller ej, beiala en särskild årlig dröjsmålsräntapå det förfallna beloppel lills betalning sker. Dröjsmälsräntan beräknas efterden för krediten gällande räntesatsen jämte ett tillägg av fem procentenheter.Om hela kredilen förfallit flll betalning, beräknas dröjsmälsräntan på dentoiala skulden och utgör då den för krediten gällande räntesatsen jämle etttillägg av en procenlenhel. Dessa regler om dröjsmålsränta ingår i allmännaskuldebrevsvillkor, vilka tillkommit efter överläggningar mellanbankorganisationerna och bankinspeklionen, varvid även bidragitmed synpunkter. Nuangivna regler om dröjsmålsränta har i huvudsak två syften. För det första harde elt prevenflvt syfle. Bestämmelserna skall ha till effekl all gäldenärenförmås alt beiala sin skuld på förfallodagen. För det andra har de etl reparalivtsyfte. Kreditgivaren skall få ålminstone viss kompensation för de kosinadersom föranleds av gäldenärens belalningsdröjsmål. Dessa två syflen torde havarit allmänl vägledande för såväl hittillsvarande lagstiftning på området somde särskilda regler om dröjsmålsränta som i enskilda fall lillskapas avtalsvis.Sparbanksföreningen hävdar atl dessa motiv alltjämt är synnerligen bärkraftiga,såväl i konsumentförhåUanden som eljesi. Vadbeträffar bankkrediter lämnas sådana såväl med som utan säkerhet. I del försiafallet utgör kredittagarens omsorg om säkerheten en drivkraft att punktligtfullgöra sin betalningsskyldighet. I de fall kredtf lämnats utan säkerhet finnsinte denna drivkraft. Det är särskilt i sådana situationer av stor betydelseall kreditgivaren kan peka på de sanktioner i form av bl.a. dröjsmålsränla somtillgrips vid belalningsdröjsmål. Del är av utomordentlig vikt att på detlasätt söka upprätthålla respekten för förfallodagarna. Om kreditlagaren kommerefler med en amortering, är risken stor alt återbetalningen av hela kreditenäventyras. Detpreventiva syftet är av särskild betydelse i fråga om den form av självtagenkredit som en övertrassering kan sägas utgöra. Om det i sådant fall inle ärmöjligt att utkräva en dröjsmålsränta som översiiger en marknadsmässigräntenivå, skulle effekten bli atl del släller sig bUligare alt skaffa kreditgenom övertrassering än atl utnyttja kreditformer med marknadsmässig ränla. Detreparafiva syftet med dröjsmålsränta är också av stor vikt. Betalningsdröjsmålär inle sällan långvariga, bl.a. beroende på att liden från en uteblivenbelalning och till dess utsökningslagstiftningens verkställighetsregler fåreffekt ofta är avsevärd. De uteblivna räntorna uppgår då i regel tillförhållandevis slora belopp. De kostnader i övrigt som kreditgivarenförorsakas genom elt långvarigt belalningsdröjsmål är betydande. Bl.a.kravverksamheten är mycket kostsam. Omutredningsförslaget genomförs kan man befara en allmänt sett för sämrad betalningsmoral. Vid kredii med avtalad ränta skulle i praktiken 91 regelmässigtnågon förhöjd dröjsmålsränta inte ulgå. Vidare skulle det bli Prop. 1986/87:72billigare atl skaffa sig kredii genom övertrassering än att utnyttja enbevH-jad kredii som löper med marknadsmässig ränta, eftersom en sådan ränta, ivarie fall i dagens läge, klart överstiger den av utredningen föreslagna legaladröjsmålsräntan. Såväl den preventiva som den reparativa effekten hos nugällande regler om dröjsmålsränta skulle kraftigt försämras. Sparbanksföreningenfinner detta helt oacceptabelt. Skullelagförslaget förverkligas kan man i övrigt räkna med följande konsekvenser.Eftersom den föreslagna dröjsmålsränteregeln i mindre utsträckning än idagskulle kompensera kreditgivaren för de av betalningsdröjsmål föranleddakostnadema, måste denne få kompensation på annat sätt. Det är i denna siluationrealistiskt att räkna med en skärpning av bankernas kreditprövning. Bankernakan vidare tvingas att generellt höja räntenivån för alt därigenom skydda sigmot osäkra betalare. Detta skulle drabba konsumenler i allmänhet, eftersom maninte i förväg kan veta vilka som kommer alt försumma sin betalningsskyldighet.Samtliga låntagare skulle alltså få vara med och betala de kostnader somuppkommer tiU följd av vissa personers betalningsförsummelser. Detta är enligtSparbanksföreningens mening inle rimUgt. Den motsatta principen, som dennuvarande ordningen bygger på, dvs. att den som våUar kreditgivaren merarbeieoch kostnader får beiala härför och atl den som fullgör sina åtaganden i tidinte skall behöva bidra ekonomiskt till kravhanteringen, bör i stället gäUa. Ettgenomförande av utredningsförslaget såvitt avser räntelagsttftning-enstvingande karaktär och räntenivån vid betalningsdröjsmål skulle således fåpåtagliga negativa konsekvenser. Det är med hänsyn härtill minst sagtförvånande alt utredningen inte anför några vägande skäl för sina förslag atlpå detta område avvika från avtalsfrihetens princip. kaninle finna del påvisat i betänkandet atl de förhållanden som gäller skullevara flll nackdel för kredittagare och konsumenter i allmänhel på ett sätt somskulle kunna motivera de föreslagna reglerna. Inle heller i övrigt föreliggerövertygande argument för förslagen. Sparbanksföreningentar därför - med hänvisning tUl del anförda helt avstånd från de delar avutredningsförslaget som berörts ovan och motsätter sig med krafl ellförverkligande av dessa förslag. Den1 ändrades bestämmelserna i räntelagen varvid dröjsmålsräntan höjdesmed . Dessa bestämmelser är dispositiva. föreslås genomförevarande betänkande återigen ändrade bestämmelser. är avsiktenatt införa särskilt milda regler för konsumentförhållanden. Ändringen föreslåsske genom atl fyra nya bestämmelser införs i räntelagen under rubriken. Avsikten är alt de nya bestämmelserna skall varatvingande. Ulredningen anser att även banker skall inordnas under den ivingaderegleringen. Detföreslås att dröjsmålsräntan i konsumentförhållanden inte får ulgå med högre räntesats än del var vid gällande diskontot med lillägg av två 92 Regelninnebär att om en fordring redan före förfallodagen Prop. 1986/87:72 löpermed ordinarie ränta som ligger över den föreslagna maximininivån så får intenågon som helst dröjsmålsränta uttas. I etl sådant fall får endast denordinarie ränian fortsätta atl utgå på oförändrad nivå. Denföreslagna lagändringen får - då undantag ej görs för banker och andrakrediflnsfllul under bankinspektionens tUlsyn - för föreningsbankemas ochandra bankers vidkommande den effekten atl inte någon dröjsmålsränta alls kantas ut vid belalningsdröjsmål. Bankerna förlorar del påtryckningsmedel attbetala förfallen fordran som dröjsmälsränta ulgör och kan heller intelängre direkt av den försumlige kreditlagaren utta viss kompensation för deextra kostnader dennes betalningsdröjsmål förorsakar banken. Syftetmed att införa tvingande bestämmelser om dröjsmålsränta måste vara att skyddakonsumenterna mol oskäliga avtalsvillkor. Detta huvudargument äger inleflllämplighet genlemol banker. Skyddel på bankområdet flllgodoses av den tUlsynsom bankinspekflonen utövar över banker och andra kreditinsfltut. I ochFinland är bankerna undantagna från en tvingande reglering på della område justpå grand av att de står under offentlig tillsyn. Det kan nämnas atl bankernanyligen har ändrat sina reversvillkor, bl.a. dröjsmålsräntebestämmelsen.Ändringama skedde efler bankinspektionens godkännande. Vad avser bl.a.utformningen av dröjsmålsräntebeslämmelsen som skall tillämpas ikonsumentförhållanden inhämtades även konsumentverkels synpunkter. Förbundetifrågasätter vilka reella skäl som motiverar att bankerna innefattas i dentvingande regleringen och därmed inte ges möjlighet att utta någondröjsmålsränta alls.