prop · GA0389 · 1986-12-31 00:00:00 — Eftersom det i de fall som avses med de nyasammanföringsreglerna torde vara en vanlig situation att eti eller några målbör drivas som s.k. pilotmål, bör den domstol, till vilken målen överlämnats,ha möjlighet att särskilja målen. En regel om detta har tagits upp i en sistamening av första stycket. Genom att mälen kan särskiljas kan dom ges över ettav dem enligt 17 kap. 4 8. Den omständigheten atl mälen särskiljs medför inteatl den domstol till vilken målen överförts blir obehörig beträffande något avde överförda mälen. Detta följer av det tillägg som gjorts lill 10 kap. 20 §. Det har ifrågasatts om inte högsta domstolen borde fäförordna om förening inte bara av mål utan även av någon särskild fräga som ärföremål för prövning i flera olika mäl. Om kärandena i en läkemedelsprocessåberopar atl läkemedelsföretaget brustit i kontroll av eventuella biverkningarskulle högsta domstolens förordnande sålunda kunna avse enbart denna fråga ochinnebära att mellandom i samtliga mål skall meddelas i denna del. Frågan omläkemedlet verkligen orsakat nägra biverkningar kan ju ställa sig helt olika ide olika målen. Problemet kan emellertid lösas antingen genom atl man i ställetväljer att föra fram ett enda av de ifrågavarande mälen som pilotfall tillmellandom, medan övriga mål vilan-deförklaras, eller genom att alla målen i sinhelhet sammanförs till en domstol. Vilken av dessa vägar man bör välja får bliberoende av om de resurskrävande momenten är gemensamma för de olika måleneller ej. Med hänsyn till atl de aktuella fallen sålunda torde kunna bemästrasi praktiken har jag inte ansett tillräckliga skäl föreligga för att öppna enmöjlighet atl förena endast delar av mäl. I andra stycket anges att beslut som rätten fatlat i ettsådant mäl, som pä grund av högsta domstolens förordnande överlämnas från endomstol till en annan, skall gälla, om inte den domstol, dit målet överflyttas,bestämmer annal. Den ordningen överensstämmer med vad som vanligen brukargälla inom processrätten när ett behörigt organ överlämnar ett mål till ettannat behörigt organ (se l.ex. 19 kap. 7 §). 16 kap. 3 § 1 paragrafen finns regler om bestämmande av resultatet aven omröstning i tvistemål. I en ny andra mening har tagits in en särskildomröstningsregel för de fall då hovrättens båda ledamöter har olika uppfattning i frågan om prövnings tillstånd skall beviljas eller ej. Den föreslagna regeln, som innebär att prövningstillstånd i sädana fall alltid skall anses beviljat, överensstämmer 160 med vad som för närvarandestadgas i andra meningen i 24 § smämälsla- Prop. 1986/87:89 gen. I övrigthar vissa språkliga ändringar gjorts. Paragrafenbehandlar, såväl enligt gällande rätt som enligt förslaget, frågan vilketmaterial som skall ligga lill grund för domen i ett mål. Förstastyckel avser mål som avgörs efter huvudförhandling. Huvudregeln all domen isådana mål skall grundas pä vad som förekommit vid förhandlingen bibehålls medvissa språkliga justeringar. Såsomett visst undantag från denna huvudregel kan man se det förhållandet attprocessmalerial ibland skall anses ha förekommit vid huvudförhandlingen utanatt ha upptagits vid denna. Enligt mitt förslag behålls detta undanlag ochutvidgas något (se 42 kap. 20 § fjärde stycket och 43 kap. 8 § tredje stycket).Jag föreslår emellertid i 43 kap. 14 § också en annan och helt ny möjlighet förrätten alt i vissa situationer göra avsteg från principen att endast det somkommit fram vid huvudförhandlingen fär bilda underlag för rättens avgörande.Del gäller sådana situationer där rätter vid huvudförhandlingens slut ellerdärefter finner behov av en komplettering av processmaterialel. I sådana fallbör det enligt mitt förslag av praktiska skäl göras möjligt att i vissa fallinhämta utredningen på enklare sätt, t.ex. genom telefonsamtal. För attdomstolen skall få formell rätt att grunda domen på den sålunda inhämtadeutredningen, krävs elt uttryckligt undanlag från första styckets huvudregel.Undantaget har lagts lill som sista mening i första stycket av paragrafen. Andrastycket innehåller regler om vad som skall vara processmaterial i mäl somavgörs utan huvudförhandling. Jag föreslår i denna del endast vissa språkligajusteringar. Det kan påpekas att tillämpningsområdet för detta stycke ökarväsentligt för tingsrätternas del genom att det i 42 kap. 18 §första slyckel femte punkten öppnats en möjlighet för dem att avgöra tvistiga mäl utan huvudförhandling. Såsomframgått av den aUmänna motiveringen (avsnitt 2.2.1) bör enligl min meningsmämälslagens kostnadsregel i princip behällas för mäl om mindre värden. Idenna paragraf - som saknar moisvarighet i RB -har därför i första-sjättestyckena med någon redaktionell justering tagits in de regler som förnärvarande återfinns i 8 § småmälslagen. Avgränsningen av i vilka mål dessakostnadsregler skall tillämpas har gjorts genom en hänvisning till I kap. 3 a§. Detta innebär att tillämpningsområdet blir i stort sett detsamma som i dag.En skillnad är att nägon motsvarighet till den nuvarande regeln i 2 8 förstastycket andra punkten småmälslagen om att parterna även i mäl om större värdenkan komma överens om att lagen skall tillämpas inte har upptagits i förslaget.Vidare innebär den nya regleringen att kostnadsreglerna blir tillämpliga äveni hyres- och bostadsrätts-tvister om mindre värden. Kostnadsregelni förevarande paragraf är tillämplig såväl när ett mål 161 11 1986/87. avgörs i sak som när detavgörs utan saklig prövning, l.ex. genom elt Prop. 1986/87:89avskrivningsbeslut. Detföreslagna sjunde stycket saknar däremot motsvarighet i småmälslagen ochinnebär en uppmjukning av principen att ersättning inte skall utgå lill denvinnande parten för ombudsarvode och egen tidsspillan. Beträffande bakgrundentill detta förslag får jag hänvisa till vad jag anfört i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4.6). Såsomframgår av lagtexten gäller denna möjlighet för käranden att fä ersättning utövervad som annars gäller i mål om mindre värden endast i den situationen att ettmål som ursprungligen väckts i summarisk process sedermera avgörs genomtredskodom mot svaranden, antingen sedan denne uteblivit frän en förhandlingeller när en tredskodom meddelas till följd av att han inte har efterkommit ettföreläggande att inkomma med ett skriftiigt svaromål. För regelns tillämpningsaknar det betydelse om svaromål helt uteblivit eller om svaranden visserligenhört av sig men inte presterat tillräckligt material för att undgå entredskodom. Medstöd av detta stycke skall käranden kunna få ersättning med skäligt belopp förarvode till ett ombud som inställt sig vid förhandlingen eller författat enrättegångsskrift eller för egen tidsspillan om han själv kommit lillsammanträdet eller författat skriften. För att förenkla handläggningen i rättenbör den ersättning som på detta sätt skall utgå kunna taxeregieras. Härigenomblir omfattningen av kostnadsansvaret ocksä förutsebart för svaranden. I denföreslagna lagtexten har i enlighet med detta intagits ett bemyndigande förregeringen att lämna närmare föreskrifter om ersättningar i dessa fall. Paragrafeninnehåller vissa regler rörande handläggningen av rättegångs-kostnadsfrågan. Iförsta stycket har endast gjorts vissa språkliga ändringar. Av skäl som jag anfört i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.4.6) har i paragrafens andra stycke, som behandlar frågor om rättens prövning av kostnadsyr kande, tydligare än markerats omfattningen av rättens prövningsskyl dighet. Principen är att rätten självmant prövar hela kostnadsfrågan. Un danlag har gjorts för fall där en prövning ex officio är obehövlig på grund av särskilda omständigheter. Härmed avses framför allt det fallet att er- sättningsyrkandel har medgetts och fråga är om en typ av kostnader som inte är undantagen från parternas dispositionsrätt, i första hand vid rätts hjälp. Även ett medgivande av villkorat slag, t.ex. att yrkandet medges under förutsättning att parten föriorar målet, fär anses binda rätten i fråga om såväl del yrkade beloppets storlek som fördelningen av kostnaderna. Som påpekats i den allmänna motiveringen åligger del rätten atl, om parterna uttrycker sig oklart i fråga om sin inställning till motpartens kostnadsyrkande, klargöra vad parterna avser. Med hänsyn till att huvud regeln är att rätten ex officio prövar kostnadsfrågan får rätten självfallet dock inte framtvinga ett ställningstagande från partens sida. 19 kap. 7§ Prop. Paragrafen behandlar två särskilda frågor rörande forum ibrottmål. \ första stycket i dess föreslagna lydelse anges attdomstolen inte förlorar sin behörighet att handlägga elt mäl pä grund av atlett förhällande som haft betydelse för behörigheten ändrats efter det att slämningendelgetts den tilltalade. Detta innebär endast en språklig modernisering iförhällande till gällande rätt. Andra stycket handlar om överflyttning eller överlämnandeav allmänt åtal från en tingsrätt till en annan. Båda domstolarna mäste enligtparagrafens nuvarande lydelse vara behöriga för att överflyttning skall fåske. En tillämpning av paragrafen förutsätter för det första att åklagaren gören framställning lill domstolen om överflyttning. Paragrafen berör inte åklagarensrätt och skyldighet att göra sädan framställning. Framställning kan inte görasutan att åklagaren vid den andra domstolen vill utföra åtal för brottet.Förhållandet mellan de inblandade åklagarna regleras närmast av 39 8äklagarinstruktionen (1974:910) men den nu förevarande paragrafen har enåtstramande effekt vid tillämpningen av den bestämmelsen. Sedan åklagarnakommit överens i forumfrågan är det mindre vanligt att domstolen medtillämpning av den nu förevarande paragrafen avvisar en åklagares begäran omöverflyttning. En annan förutsättning för överflyttning av brottmål frånen domstol lill en annan är enligt paragrafens nuvarande lydelse att detföreligger synnerliga skäl. Denna förutsättning, som strider mot den nyssberörda tillämpningen av paragrafen, kan för vissa fall stå i skarpmotsättning också mot principerna i om ådömande av en enda påföjd.Regeln står vidare i motsatsställning till skälen bakom regeln i 30 kap. 4 §,enligt vilken det krävs synnerliga skäl för att särskilja två åtal som väcktsmol samma person. I paragrafens andra stycke har mot bakgrund av det nusagda gjorts en uppdelning av fallen, allteftersom grunden för överflyttning äratt det framkommit att den tilltalade är åtalad även vid annan tingsrätt, å enasidan, och övriga fall, ä andra sidan. har beteckningen "överflyttning"ersatts med beteckningen "överlämnande". För det först angivna fallet - som av lagtekniska skälupptas i styckets andra mening - anges att den ena tingsrätten pä begäran avåklagaren skall överlämna målet till den andra tingsrätten, om det inte ärolämpligt. Det bör påpekas att varken åklagaren eller rätten genom bestämmelsenär ålagd nägon positiv undersökningsplikt i fråga om åtal vid andra domstolar,vilket givelvis inte utesluter att både åklagaren och rätten har ögonen öppnaför situationen. Om del framkommer att del finns älal vid annan tingsrätt,förutsätts överlämnande böra ske. Möjligheten för rällen att avslå åklagarensbegäran om överflyttning är avsedd att utnyttjas främst i fall där starka processekonomiskaskäl talar mol en överflyttning. För övriga överlämnandefall, varmed avses bl.a. sädanafall i vilka olika personer åtalats vid olika tingsrätter för brott som har samband med varandra, innebär regleringen i första meningen i andra stycket en viss uppmjukning i förhållande lill nuvarande regler genom att kravet på syn neriiga skäl bytts ul mot ett krav pä särskilda skäl. ' Den nuvarande lydelsen av paragrafen förutsätter också altden . 1986/87:89 som vill överlämna målet i och för sig är behörigalt handlägga målet. Annars skall stämningsansökningen avvisas enligt 34 kap. 18. Denna förutsättning fär betydelse för det fall att den straffrättsligareaktionsmöjligheten faller bort pä grund av preskription enligl 35 kap. brottsbalken.Sädan prekription avbryts nämligen genom delgivning av åtal, men om åtalavvisas eller mål avskrivs efter delgivningen, skall i fråga om möjligheten attådöma påföjd så anses, som hade delgivningen ej skett (35 kap. 3 8brottsbalken). Om därför en obehörig domstol avvisar åtalet och åklagarentvingas väcka åtal vid ny domstol, kan preskription hinna inträda innan det nyaåtalet har delgetts. Skälen för att en tingsrätt skall få överlämna mål till enbehörig tingsrätt är emellertid givelvis särskilt starka i det fall att denförra domstolen är obehörig. I paragrafens andra stycke har därföröverlämnandefrågan lösts frän sina egna utgångspunkter (dvs. utan hänsyn tillpreskriptionsfrågan). Vad man kan ifrågasätta är om den angivna lösningen börförenas med en särskild preskriptionsbestämmelse. Syftet bakom sådanabestämmelser träffar dock knappast den nu förevarande situationen. En särskildregel i 35 kap. synes därför inte böra införas. Detta innebär attdelgivning av åtal frän en obehörig domstols sida fär till effekt att preskriptionenligt 35 kap. fortfarande skall anses avbruten om domstolen -istället för att avvisa målet - sedan stämningen delgivits överlämnar det behörig domstol. Enligt paragrafens nuvarande lydelse kan en hovrätt, somefler överklagande skall pröva etl mål, inte överlämna målet till en annanhovrätt, som kan ha ett annal mål mot samme tilltalade. Som RU påpekat är dettaen brist. Både påföljdsfrågan och effektiviteten kan vinna på att målen förssamman. I tredje stycket har därför införts en möjlighet till överlämnande avmäl på hovrättsnivå under samma förutsättningar som gäller för tingsrätt. 20 kap. 15 § De nuvarande bestämmelserna i denna paragraf om ersättningtill målsägande i anledning av inställelse vid domstol har av redaktionellaskäl tagils in i 37 kap. 3 8 iredje styckel. Till förevarande paragraf har istället överförts reglerna i nuvarande 20 kap. 15 a § om att målsäganden vidförhör under rättegång i vissa fall får åtföljas av en s. k. stödperson. 21 kap. 2 § 1 denna paragraf regleras i vilken utsträckning denmisstänkte är skyldig att infinna sig personligen vid ett sammanträde inför rätten. Inslällelseskyl- dighelen är enligt paragrafens nuvarande lydelse beroende av dels om sammanträdet gäller förberedelse eller huvudförhandling, dels om målet gäller allmänt eller enskilt älal och dels om handläggningen äger rum i tingsrätt, hovrätt eller högsta domstolen. Regleringen är ganska omfattan de och utgår främst frän betydelsen av den misstänktes närvaro men 164 anknyter ivissa fall också till vilka påföljder som kan bli aktuella eller har Prop.1986/87:89 ådömts av lägre rätt. Formellt har parterna inle något inflytande päfrågan om en misstänkt skall infinna sig personligen eller inle. 1 praktikenhar dock parterna och då särskilt åklagaren - betydande rnöjligheter altpåverka rättens beslut. RU har funnit att de nuvarande reglerna - precis som itvistemål (11 kap. 5 8) kan förenklas avsevärt. I sitt förslag har man valtatt knyta frågan om i vilken omfattning en misstänkt skall vara skyldig attinfinna sig personligen till regleringen i 46 kap. 15 § av i vilka fall denmisstänktes närvaro är nödvändig för att målet skall kunna avgöras. Om detenligt den paragrafen kan antas all mälel inte kan avgöras i den misstänktesfrånvaro, skall han enligt RU:s förslag åläggas att infinna sig personligen.Därutöver ges enligt förslaget parterna etl formellt inflytande på frågan omden misstänktes inställelseskyldighet; den misstänkte skall infinna sigpersonligen om en annan part begär det och närvaron inte är uppenbartobehövlig. Ett par remissinstanser har riklat invändningar motutredningens förslag och hävdat att den misstänkte i åtskilliga fall bör kallasatt infinna sig personligen trots att det redan från börian står klart förrätten att målel kan avgöras i hans frånvaro. För egen del har jag liksom RU funnit alt det finns skälatl förenkla den nuvarande regleringen i denna paragraf. Dessutom föreliggerdet, som utredningen påpekar, anledning att anpassa inställelseskyldighetenlill de vidgade möjligheter att avgöra mål i den tilltalades frånvaro somöppnats under senare är. Det är enligt min mening emellertid intetillfredstäliande att helt knyta inställelseskyldighetens omfattning tillfrågan om det är möjligt att avgöra målet i den tilltalades frånvaro. Även imånga av de fall där det i och för sig är möjligt att avgöra målet i hansfrånvaro, kan det nämligen vara till fördel för utredningen om han ärpersonligen närvarande. Rättens nuvarande möjligheter alt i sådana situationerålägga den tilltalade att infinna sig personligen bör finnas kvar. Vad gällerRU:s förslag om att ge parterna ett formellt inflytande på om den misstänkteskall åläggas att infinna sig personligen eller inte, finns det enligl minmening knappast något praktiskt behov av en sådan regel. Även ulan enuttrycklig lagregel lorde det vara självklart att rätten skall ta hänsyn tillparternas önskemål i detta avseende. Och att rätten mäste ha möjlighet alt åläggaden tilltalade att infinna sig personligen även ulan att någon part begärt detär givet. Av de skäl somjag nu anfört har denna paragraf i förslagetgivits en helt annan utformning än den av RU föreslagna. I första styckel regleras den misstänktes skyldighet attinfinna sig personligen vid huvudförhandling i tingsrätt och i hovrätt. Regelngäller vid såväl allmänna som enskilda åtal. I styckets första mening anges som en huvudregel att denmisstänkte är skyldig att infinna sig personligen. Detta överensstämmer medgällande rätt. I andra meningen stadgas om undantagen frän denna huvudregel.Förslaget skiljer sig i denna del i viss utsträckning från vad som gäller . En misstänkt är enligt vad som föresläs inte skyldigatt infinna sig 165 personligen vid enhuvudförhandling i hovrätt eller tingsrätt om dels målel Prop. 1986/87:89kan avgöras även om han inte infinner sig och dels hans närvaro kan antas saknabetydelse för utredningen. Vadgäller huvudförhandling i mål om allmänt åtal vid tingsrätt innebär förslageten ändring i förhållande till gällande rätt så till vida som rätten formelltsett kan avstå frän att ålägga den tilltalade atl infinna sig personligen inteendast som i bötesmål utan även i mäl där del kan finnas anledning att dömatill andra påföljder. Med hänsyn till kravet att närvaron skall kunna antasvara utan belydelse för utredningen bör del i praktiken inte komma i fräga attunderlåta åläggande av personlig inställelse i mål där fängelsepåföljd kommer ifråga. Även i de mål där det kan bli fräga om att ådöma villkorlig dom ellerskyddstillsyn bör den misstänkte normalt åläggas att infinna sig personligen,eftersom det i allmänhet mäste antas vara av betydelse för utredningen ipåföljdsdelen att han är närvarande. Motsvarande gäller i mäl där det kan bliaktuellt alt i påföljdshänseende meddela förordnande enligt 34 kap. 1 § förstastycket . Såvittgäller mål om enskilt åtal innebär förslaget i praktiken inte nägon skillnadvad gäller den misstänktes skyldighet att infinna sig vid en huvudförhandlingi tingsrätt. Vidhuvudförhandling i hovrätt gäller enligt förslaget samma regler för dentilltalades skyldighet att infinna sig personligen som vid tingsrätt. Hovrättenhar enligl 51 kap. 19 § sista styckel en generell möjlighet all avgöra brottmåli den tilltalades frånvaro under den underförstådda förutsättningen att sakenkan utredas tillfredsställande. I praktiken torde del som sagts i fräga ominställelseskyldighetens omfattning i tingsrätt kunna tillämpas även förhovrätternas del. Den nuvarande presumtionsregeln om inställelseskyldighet ide fall tingsrätten dömt till ett längre fängelsestraff har tagits bort som ipraktiken överflödig och dessutom missvisande; som framgått av det tidigaresagda mäste hovrätten även när tingsrätten dömt till ett kortarefängelsestraff i de allra flesta fall ålägga personlig inställelseskyldighet. Enligtandra stycket är den misstänkte skyldig att infinna sig personligen vid enhuvudförhandling i högsta domstolen, om hans närvaro är nödvändig förutredningen. Förslaget överensstämmer i denna del i sak hell med gällande rätt. Itredje stycket regleras den misstänktes skyldighet att infinna sig vid andrasammanlräden än huvudförhandlingar. Han skall komma personligen så snart detkan antas alt sammanträdets syfte främjas genom hans närvaro. Såvitt gällersammanträde för muntlig förberedelse i tingsrätt överensstämmer förslaget medvad som gäller . Det bör framhållas att det vid muntlig förberedelse ibrottmål ibland kan vara tillräckligt att åklagaren och försvararen träffasunder rätlens ledning. I andra fall kan sammanträdets syfte främjas om denmisstänkte är närvarande, t.ex. när det gäller att klara ut vilka delar av deti målet aktuella händelseförloppet som är ostridiga. I fråga omhäktningsförhandlingar framgår av 24 kap. 14 8 att den misstänkte praktiskttaget alltid är skyldig att infinna sig personligen. Fjärdeoch femte styckena motsvarar med endast språkliga ändringar 166 nuvarande tredje och fjärde styckena. Den nuvarande särregleringen i andra stycket av de fall.där den miss- Prop. 1986/87:89 tänkte lider av sinnessjukdom e.d., har iförslagel utgått. I stället har i 46 kap. 15 8 föreslagits en uttrycklig regelom att tingsrätten har rätt att avgöra ett mäl utan hinder av alten tilltalad,som lider av sinnessjukdom e.d., inte är närvarande, om hans närvaro pä grundav lillständet inte är nödvändig. 23 kap. 18 § Paragrafen innehåller regler om underrättelse till denmisstänkte om brottsmisstanken och om den misstänktes möjligheter att påkallakompletterande utredning under fömndersökningen. 1 paragrafens andra stycke görs - bortsett från enspråklig justering endast den ändringen att försvararen uttryckligen gessamma möjlighet som den misstänkte att få till stånd en komplettering avförundersökningen. I ett nytt tredje stycke föreslås en möjlighet föråklagaren atl före åtalsbeslutet hålla ett särskilt sammanträde med denmisstänkte eller hans försvarare. Bakgrunden till förslaget har beskrivits iden allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.2). Där har även angetts vilka frågorsom bör diskuteras vid ett sammanträde av detta slag. Självfallet är detlämpligt att det som förekommer vid ett sådant sammanträde dokumenteras i någonform. Del torde få ankomma på riksåklagaren att utfärda rekommendationer omdetta. Förutsättningen för atl ett särskilt sammanträde skall fåhällas är alt sammanträdet kan antas vara till fördel för åtalsbeslutet ellerför sakens fortsatta handläggning i övrigt. Detta torde vara fallet endast närförundersökningen är omfattande eller gäller brott av svårbedömd beskaffenhet.Vidare mäste hänsyn tas till eventuella frihetsberövanden i målet. En avvägningmäste därvid alltid ske mellan utredningsinlresset och den misstänktes intresseav att inte vara berövad friheten längre än nödvändigt. Det kan i praktikeninle sällan vara svårt att få ett sammanträde till stånd därför atl försvararenantingen inte hunnit penetrera utredningen tiUräckligl eller är upptagen avandra åtaganden. Detta kan medföra att liden för åtals väckande behöverföriängas. kan ett sammanlräde leda till atl den totala tiden förhäktningen kommer att minska, även om åtalet fördröjs något, pä grund av attsjälva rättegången sedan går fortare. I sädana fall kan del vara befogat althålla elt sammanlräde, även om den misstänkte är häktad. För att ett sammanträde skall få avsedd effekt förutsättsatt den misstänkte och försvararen är villiga atl medverka lojalt. Det hardärför inte ansetts nödvändigt med några särskilda sanktioner för alt fä denmisslänk-te eller försvararen att infinna sig till sammanträdet. 23 kap. 24 § I denna paragraf har endast gjorts den ändringen att enfelaktig hänvisning 30 kap. 2§ Prop. Paragrafen behandlar frågan vilket maierial som får läggastill grund för en dom i brottmål. Första slyckel avser mål som avgörs efterhuvudförhandling. I detta stycke föreslås samma ändringar som i motsvaranderegler för tvistemål (jfr specialmotiveringen till 17 kap. 2 8). I andra stycket föresläs vissa språkliga justeringar.