prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Ett uppskjutande av betalning av leverantörsräkningar skulle utan tvekan bU det enklaste och billigaste 125 sättet att låna pengar,jämfört med att låna i bank. Ett sådant förhållande är Prop. 1986/87:72uppenbarligen helt orimUgt, allrahelst som "lånet" i de flesta fallskuUe ske helt utan leverantörens samtycke och i strid med gällandebetalningsviUkor. Ensannolik följdeffekt skulle bli atl leverantören kompenserade sig för de ökadekundfordringama genom varaprishöjning vid kreditförsäljning eller genom engenerell prishöjning fiU nackdel för kontant betalande kunder. På vilket sällleveranlören än skuUe ta ut kompensation för sina ökade kostnader, skulle godabetalare få vara med om atl betala kostnadema för de dåliga. Förslagetger speciellt på denna punkt ett intryck av att vara utformat som ett skydd förde konsumenter, som har svårt att hålla reda på sina ekonomiskarelationer med leverantörer. Detkan vidare konstateras atl den föreslagna nivån på dröjsmålsränta på intel sättsvarar mot förelagens kapitalkostnader för kortfristig upplåning. Dennaräntenivå ligger och kommer också sannolikt atl ligga betydligt över diskontoplus . Klassificeringav kunder i näringsidkare och privatpersoner/konsumenter Utredningenföreslår särskilda regler för privatpersoner/konsumenter Mankan med skäl efterlysa en beskrivning av de praktiska och kostnadsmässigakonsekvensema av att gäldenärerna enligt förslaget måste delas upp i skildakategorier. Detta skulle innebära att företagen skulle tvingas analysera variefall, där betalningsdröjsmål uppkommit, med hänsyn flll kundenskategoritUlhörighet. Utredningenger inga i praktiken användbara regler för hur klassificeringen skuUe gå till.För oljeindustrins del finns etl stort antal kunder, där en sådanklassificering som ulredningen tänkt sig, helt enkelt inte är möjlig. Delgäller t.ex. leveranser av drivmedel (bensin, diesel) tiU en näringsidkare, somanvänder ett eller flera fordon både i näringsverksamheten (driven underenskUd firma) och för prival brak. Ett annat exempel på s.k. blandad förbrakningär leveranser av eldningsoljor lill jordbrakare, som använder dem dels föruppvärmning av bosladshus, (privat), dels för byggnader, torkanläggningar m.m.ijordbrakel (näringsverksamhet). Föroljeföretagens del gäller dessa fall av blandad förbrukning inte några enstakaundantagsfall utan ett synneriigen stort antal kunder. Utredningengör en distinktion mellan privata konsumenter och näringsidkare och föreslåratt de privata konsumentema skall gynnas av en avsevärt lägre dröjsmålsränta änövriga. Om en sådan uppdelning görs förstår föreningen inte hur dennakategoriklyvning skall kunna hanteras i praktiken. Otaliga gränsfall måsteuppslå när energimarknadens konsumenler skall uppdelas. Föreningen frågar sigom det ens är möjligt. Föreningenhar inte övertygals av utredningens motiv tUl lägre dröjs målsränta för privatpersoner. Föreningen har svårt atl se del som etl 126 konsumentintresseatl, genom en låg dröjsmålsränla, vissa - ofta ständigt Prop. 1986/87:72ålerkommande personer skall erhålla billigare krediter än andrakredit-konsumenter. Manmärker f n. en ambition att förenkla skattelagstiftningen och regeringen synesdärvid vara beredd att priorilera enkelhet framför absolut rättvisa i vaoesiluaflon. I samma anda anser föreningen att samhällets övriga regelsystemskall förenklas och i vaoe fall inte tillföras helt nya komplikationer. Föreningenmotsätter sig utredningens förslag att kategoriindela konsu-mentkollekflvet,att prisdifferenflera meUan de därvid uppkommande gmppema och alt därmedåstadkomma etl mer komplicerat regelverk än det som råder. Behovetoch funktionen av dröjsmålsränla Detfinns i vaoe tid etl marknadspris på pengar. Prisei kan sägas anpassa sig bl.a. med hänvisning till tillgång och efterfrågan, kreditens långvarighet ochkreditriskerna. och inom överskådlig framtid råder brist påpengar här i landet och ränlelägel är högt. För den som säljer på kredit ärdärför kreditkostnaden en inte oväsentlig del av den sålda varans/tjänstenspris. Denna kostnad för kredtf fram flll förfallodagen är således inräknad idet fakturerade priset. Uppkommer dröjsmål med betalning uppstår entilläggskostnad för kapitalfinansiering hos säljaren/kreditgivaren, vilkenkoslnad måsle täckas på någol sätl. En rimlig melod har hiuills ansetts varaatl kreditlagaren betalar en dröjsmålsränla någoriunda anpassad tillmarknadsräntan. Enligtbetänkandet skall detta inte längre få ske såvitt rör vissa kredittagare. Utredningenanvisar inte hur denna medkostnad skall täckas eftersom man inte synes förståatl den uppkommer. Kostnaden vältras över på kreditgivaren. Möjligheterna förkonsumenten alt få kredii försvåras eller stramas ål. Konsekvenserför kreditgivare omförslaget om dröjsmåls räniagenomförs Föratt kortekt hantera dröjsmålsränledebiteringen vid eventueUt dröjsmål måstekundens status fastställas och noteras redan då order mottas (samma kund kanvara privatperson och icke privatperson beroende på t.ex. beskaffenheten avbeställda varor), ibland kan ytteriigare uppgifler erfordras för bedömning. Exempel: En villaägare vUlbyta ut aUa tappkranar i sin vUla och bestäl ler lio sådana från en VVS-handlare. Villaägaren skall behandlas som en privatperson. Om en hyreshusägare gör samma besläUning i avsikt att byta ut kranarna i hyreslägenheter är han inte privatperson. Är hyreshusägaren också villaägare och kranama debiteras på samma faktura, är således olika dröjsmålsränteregler tUlämpliga på "hyreskranarna" respekflve"villa- 127 kranarna".Att överhuvudtaget hålla reda på om en person är näringsidka- Prop.1986/87:72 re eUer privatperson vid kredtfköp är något som inte enskreditupplysningsföretagen med säkerhet kan avgöra . Såvälförslaget om en obligatorisk betalningsfrist på en månad (som i sig inteföreslås bli lagfäst på annat sätt än genom bestämmelsen atl dröjsmålsräntanböriar utgå först efter det anspråket på dröjsmålsränta angivits ifaktura), som utredningsmannen menar skall styra även "kapitalförfaUodagen",som den låga räntefoten (diskontot plus ), torde innebäraatl varie kredii till kunden som är privatperson medför ökade kostnader försäljaren/kreditgivaren. En intressant fråga är om fördelen för konsumenien, somär marginell, kan moiivera kreditgivarens stora kostnader. Obligatoriskttreitiodagarsfrist kommer medföra att räntekostnaden härförinräknas i varans pris, vilkel innebär att även kontantkunder får beiala förkreditkundernas bekvämlighet. Om sedan kredilkun-den, som är privatperson,dröjer med betalningen utöver förfallodagen, blir säljarens/kreditgivarensmätbara förlust skillnaden mellan hans kapitalanskaffning och diskonto . I vad mån delta gynnar konsumenterna eller inte kan ifrågasättas. Betänkandetinnehåller en för västerländsk rättsuppfattning helt ny princip, nämligen atlpremiera den part i elt avtalsförhållande som inte håller avtalet och del påbekosinad av den drabbade parten. I realiteten kan således förslaget sägasinnebära att fordringsägaren skall betala en summa liU gäldenären om denne ärsen betalare. Del blir bUligare för en konsument att dröja med betalningen aven förfallen fordran, än alt ta en ny räntedragande kredii. Detta kommer ganskasnart uppmärksammas av vissa kredittagare och utnyttjas. Den föreslagnaräntenivån är lägre än marknadsräntan. Svenska Kreditmannaföreningens medlemmarhar inle noterat några invändningar från sina kunder all dröjsmålsränta utgåroch ej heller skäligheten därav. stora annonsvolym som införs i dagstidningarna beordras elt mycket stort antal s.k. tillfälliga annonser av privatpersoner resp. perso ner som i någon mening kan tänkas vara näringsidkare. Annonserna beor dras oftast per telefon och införs med kort varsel. finns det ingen anledning för dagstidningarna att dra en gräns mellan privatpersoner och nämnda näringsidkare. Enligl del framlagda lagförslaget skall för privatpersoner lillämpas en lägre dröjsmålsränla än för näringsidkare. Fördagstidningarnas del kommer detla i praktiken all medföra ulomor- Prop.1986/87:72 dentligt stora svårigheter. För att undvika dessa vill TU föreslåatl samma dröjsmålsränta skall få tillämpas för privatpersoner ochnäringsidkare. Om förslaget trots tillämpningssvårigheterna skulle genomförasfömtsätter TU att det i lagtexten och i lagmoliven klart anges vilka kriteriersom skall gälla för gränsdragningen. TUanser att den föreslagna dröjsmålsräntan för privatpersoner - riksbanksdiskontotplus - är för låg i förhållande tiU de räntesatser som gäller förbankemas specialinlåning. En för låg dröjsmålsränta riskerar att luckra uppbetalningsmoralen och leda till ökade kreditkostnader. Pågrund av de ekonomiska svårigheter som många dagstidningsföretag kämpar med hardessa försökt snabba upp betalningen av fakturor rörande direktbeordradeannonser. Betalning efter fakturadatum har därför blivit alltvanligare. Med hänsyn härtill avstyrker TU en regel i lagförslaget somförbjuder atl dröjsmålsränta uttas innan tretfio dagar har förflutil eflerfakturadalum. Åberopandedet ovan anförda vill TU således förorda att lagförslagets regler ändras så, atlsamma dröjsmålsränta kan användas beträffande privatpersoneroch näringsidkare, attdröjsmålsräntan sätts högre än de ränlesalser som gäller för bankernasspecialinlåning, och attdröjsmälsräntan får tillämpas efter fakturadatum. Ulredningenåberopar som ett av skälen för de föreslagna reglema en i genomfördräntelag. Till detta är att notera att den danska lagen, daterad , nr618, fastställer en åriig ränta flll diskonto -)- . Denna ränta kan vidareändras efter förhandlingar med . Denomständigheten att , eller över huvud tagel andra länder, har en låstdröjsmålsräntesals kan inte vara rimlig anledning liU alt ska genomföraen tvingande lagsliftning som får så vittomfattande följder som föreliggandeförslag. Del har inle framkommit av ulredningen att företag mot konsument inågon nämnvärd omfattning missbrukat möjlighelen att ta ut oskäligadröjsmålsräntor. Grandprincipen i vårt ställningstagande om dröjsmålsränta är:Kapital låst i förlängda krediter utgör en betydande kostnadspost förnäringslivel. Dessa kosinader måste naturligtvis täckas in. Föratt kreditförhållande ska kunna ingås måsle avtal träffas. I detta avtal ska finnas överenskommelse om dröjsmålsränla. Om kreditlagaren senare bryter avlalet, dvs. inte betalar , skall han oavsett orsak flll avtalsbrottet, givetvis betala den avtalade dröjsmålsräntan. Denna ränta ska vara av en sådan slorleksordning att den täcker in näringsidkarens extra utgifter på grund av den för hans del påtvingade längre kreditgiv- ningstiden. Skulle delta inle medges enligl den nya räntelagen, innebär det atl andra kunder, som korrekt följer de ingångna avtalen, får betala de kostnader som orsakas av dem som bryter avtalen. Detta är ett förhåUande 129 9 1986/87. som strider mol svenskrättsuppfattning. Dröjsmålsränlereglerna får inte Prop. 1986/87:0 inbjudakonsumentema till lönsamma avtalsbrott. Omförslaget genomföres betyder detta ökad administration och ett störte anlaltvister. Det innebär också direkta ränteförluster för förelagen och ett ökatantal kundförluster. Allt detla måste kompenseras genom prishöjningar ochhårdare kreditvUlkor. Belalningsanstånd kommer ej atl kunna medges. I slälletkommer inkassoålgärder, ansökan om betalningsföreläggande och liknandeåtgärder att vidtas oftare och snabbare. Detta kan inte rimligen vara ikonsumenlkollektivets intresse. Kapitalkostnadenär lika hög oavsett köparkategori. En kostnadstäckande dröjsmålsräntesats bördärför alltid få tiUämpas. Varkennäringsliv, statliga eller kommunala myndigheler, är beredda alt utankompensalion acceptera ett höjt kostnadsläge på grand av ändraderänteförhållanden. Viavstyrker sålunda bestämt förslaget flll tvingande regler om dröjsmålsräntavid konsumentförhållande. Enlagsttftning, som skyddar konsumenterna kan inte tfrågasättas och är ju inomandra områden i vår monopoUstiska bransch vanlig. I avtalsförhållandet mellanenergUeverantören och konsumenien befinner sig ju konsumenten oftast i"underläge" med små möjligheter att påverka avtalsvillkoren. Att såensidigt skydda enskilda konsumenter, som ränlelagsutred-ningen föreslår äremellertid i allra högsta grad ivivelakfigt. Viförordar därför, att nu gällande räntelag förblir gällande och vårahuvudargument för detta ställningstagande är främst, all lagförslagel innebär enoskälig överföring av kostnader på de konsumenter, som sköter sina betalningarsaml storaadministrativa och prakflska problem hos energi leverantörerna vidtillämpningen i det dagliga arbetet som har karaktären av "masshantering"av etl mycket stort antal kunder. Inomvår bransch kan konstateras ell ökande antal betalningsförseningar. Anledningenkan, i motsats flll vad utredningen menar, antas bero på en ökadräntemedvelenhet hos konsumentema, som på etl mer påtagligt sätt görprioriteringar med avseende på vilka räkningar, som bör betalas i rätt lido.s.v. För att råda bot på detla och få de mindre punktliga kunderna att självaläcka sina kostnader förorsakade av betalningsdröjsmålen har vi genomrekommendalioner lill medlemsföretagen medverkat till att energileverantöremanumera debiterar dröjsmålsränla och andra avgifter enligt gällande ränte- ochinkassolagar. Enändring av räntelagen kan inom vår bransch dessutom få konsekven sen att leverantörerna blir mer benägna att avbryta leveransen vid bris lande belalning, vilket ju kan få följder som knappast kan antas gagna 130 Rätten attavbryta leveransen vid beialningsförsummelse Prop. 1986/87:72 har hitlillshanterats med allra största försiktighet bl.a. för att i möjligaste mån skyddakonsumenterna. Idetta sammanhang måste en för elleverantörerna specifik beslämmelse beaktas,nämligen den i ellagen fastslagna leveranspUkten, vilket innebär, att enkoncessionsinnehavare inte kan vägra någon elt elabonnemang. Enannan näringsidkare kan, om förslaget lill ny tvingande räntelag kommer att bligällande, själv välja atl helt enkelt avstå från att leverera varor ochtjänster på kredit. Denna möjlighel saknas i praktiken för elleverantörerna,varför lagförslagets konsekvenser blir något paradoxala för vår bransch. Vianser dessutom, att det kommer att bli svårt, kostsamt och trassligt att bedömaför vem de nya bestämmelserna skall gälla. Det är för vaoe energileverantör idet närmaste omöjligt att utreda och kodifiera de flotu-sentals kunderna medavseende på om de skaU beiraktas som "konsumentkunder" eller"yrkeskunder". Lantbmkare och privala hyreshusägare har t.ex. oftabåde en privat konsumentdel och en yrkesdel inom samma abonnemang. Av vem ochnär skall bedömningen göras? Av leverantören eller först vid domstol? Sammanfattningsvisbedöms de administraflva och prakfiska problemen bli av oanad slorlek inom vårbransch om förslaget lill ny räntelag skulle vinna gehör och ett genomförandeav lagens tillämpning skulle medföra ökade kosinader för samtligaenergikonsumenter. haringen erinran mot förslaget. Tingsrätieninstämmer i utredningens förslag att en särskild jämkningsmöj lighet bör införas för det faU som kan betecknas som social force majeure. Däremoi anser tingsrätten att en regel om jämkning vid oklarhet om rättsläget m.m. inte bör införas. Risken att behöva beiala dröjsmålsränta om en process förloras torde knappast i någon utsträckning av betydelse verka avhållande på en privatpersons vilja atl processa om denne anser sig ha goda gmnder för att vägra betalning. Vidare kan den som överväger risken att behöva betala dröjsmålsränta mildra den belastning som dröjs målsräntan utgör genom att göra de medel som avses med den ifrågasatta betalningen räntebärande. Det framslår därtill som mindre lämpligt atl införa regler som för sin lillämpning förutsälter alt parten visar atl oklarhe ter har förelegal, 131 Omdet av principiella eller andra skäl anses föreligga behov av en jämkningsregeldå tillämpning av räntelagen skulle föranleda resultat som uppfattas somotUlbörliga eller oskäliga i speciella undantagsfall, bör det kunna ske utansådana preciseringar som i förslagets jämkningsregler. haringel att invända mol jämkningsregeln, men anför atl den lorde förförsäkringens del få ringa betydelse. Vidarehar utredningen föreslagil att en paragraf skall införas i räntelagen, som gergäldenär i egenskap av privatperson rätt till jämkning av dröjsmålsräntaenligt lagen i två faU. Räntan skall kunna jämkas dels om gäldenären vid"rättslig oklarhet" haft skälig anledning att fllls vidare håUa innebetalning, dels när gäldenären av sociala skäl råkat i betalningssvårigheleroch synnerliga skäl för jämkning föreligger. Beträffandeden föreslagna jämkningsmöjligheten gör kollegiel samma bedömning sombeträffande den föreslagna sänkningen av räntenivån för konsumentema, nämligenatt kostnadema för utebUven räntekompensation inte bör bäras av näringsidkamaoch i sista hand av övriga konsumenter. Mot bakgrund av vad utredningen anförtom att risken att, i händelse en process förloras, behöva utge ett ansenligtränlebelopp kan verka avhållande på en privatpersons vilja att processa, börman enligt koUegiets bedömning överväga att utöka möjlighelen atl fullgörabetalning genom nedsättning av pengar. Televerketfinner inle heller några bärande skäl för ulredningens förslag tUl 9 § om jämkning av dröjsmålsränlor. Borgenärer hamnar i svårigheter i de fall gäldenärer inte fullgör sin skyldighel atl beiala i rätt lid och sedan möler krav på dröjsmålsränla med en eller flera invändningar som t. ex. atl han inte köpt varan som näringsutövare ulan som privatperson varför räntan skaU beräknas efter en lägre procentsats, alt han i sin antecknings bok noterat att han har betalat i rätt tid och att han varit djupt deprimerad varför räntan skall jämkas. Borgenären ställs inför valet mellan att låta andra kunder betala antingen vad den försumlige betalaren ej vill betala i dröjsmålsränta eller de extra administrationskostnader som krävs för att få ut en kortekt dröjsmålsränta av den försumlige betalaren. Enligt telever kets mening är det inte motiverai att nu i räntelagen föra in regler som kan utnyttjas av personer som av någon orsak inte vill eller kan fullgöra vad de har åtagit sig. I finns etl väl utbyggt socialt skyddsnät och det kan ofta vara affärsmässigt motiverat för borgenärer att inte driva en fråga om dröjsmålsränta på ett sätt som kan medföra berättigad kritik. avstyrker förslaget om jämkning. Ibetänkandet föreslås införande av en möjlighet flU jämkning av sådan ränla sompå grand av bestämmelse i räntelagen skall ulges av privatperson. Det fåralltså ej vara fråga om ränta som gmndas på avtal, i vilka fall jämkning enUgt36 § avtalslagen kan komma i fråga. Endast i två avgränsade situationer skalljämkning kunna ske. Dels bUr jämkning möjlig när oklarhet förelegat omrättsläget eller eljesi om något förhållande av avgörande betydelse förbetalningsskyldigheten, dels kan jämkning ske vid sådana fall avbetalningsoförmåga som beror på atl gäldenären till följd av sjukdom eller avannan genomgripande personlig händelse huvudsakligen utan egen skuld råkat ibetalningssvårigheter. Bankinspekflonenhar ingen erinran mot att en jämkningsmöjlighet införs. Frågan är emellertidom avgränsningen av den först nämnda jämkningssituationen är ändamålsenlig. Ibetänkandet sägs att ell oklart rättsläge kan mantfestera sig exempelvis iredovisade skiljaktigheter hos de deltagande domama eller i det förhållandelatl olika instanser kommit tUl oUka resultat beträffandebetalningsskyldigheten. Risken är att jämkningsmöjligheten, med den utformninglagförslaget fått, inte tillämpas i andra fali än då "oklarheten"fått sådana synbara ultryck som nämnts. Det är emellertid obestridligen såatt även då domare och domstolar kommii fiU samma resultat kan saken ha varilsvårbedömbar. En tillämpning av jämkningsbestämmelsen i sådana fall skullefömtsätta att detta, åtminslone indirekt, tillkännagavs i domen, vUket kan mötamotstånd. Det kan fö. finnas andra skäl lill att inte låsa lillämpningen avbestämmelsen liU det "objektiva" faktum som "oklarhet omrättsläget" utgör. T.ex. då en enskild ej biträds av advokat - såsom ärdet vanliga i rättegång om mindre värden - skulle en jämkning i vissa fallkunna te sig naturlig också då fråga är om rätlsvillfarelse. Bankinspeklionenförordar att avgränsningen av den först nämnda jämkningssituationen görs tillföremål för förnyade övervägande under departemenlsbehandlingen. Enformulering som därvid kan prövas och som synes ge störte förutsättningar attbeakta den enskildes föratsättningar atl förat-se rättsläget är denna:"Har en privatperson som är gäldenär hafl skälig grund tiU Ivivel om sinbetalningsskyldighet, kan den ränla som skulle utgå enligl bestämmelse i dennalag jämkas." Ilagförslagets 9 § införs det för två speciella situafloner möjUghet tUljämkning av skyldigheten att betala ränta. Då t.ex. en fordran är tvistig finnsen uppenbar risk att konsumenten som den normalt sell ekonomiskt svagare partenavstår från att få sin sak prövad i domstol eller på annat sätt därför att hanriskerar att behöva betala ränletillägg . Verket anser det därförvärdefullt från konsumentsynpunkt atl utredningen nu föreslår regler som göratt den dröjsmålsränta som annars skall utgå, kan jämkas om skäUg anledningfunnits all fllls vidare hålla inne betalningen. Jämkningföreslås också kunna komma tfråga vid s.k. social force ma- 133 jeure.Även i denna del tillstyrker verket förslaget. Det är dock enligt Prop.1986/87:72 verkets mening tveksamt om det bör krävas "synnerligaskäl" för jämkning, utöver kravet att del skall röra sig om en händelseav "genomgripande" natur. Deargument som utredningen anför för införande av vissa möjligheter till jämkningav dröjsmålsränta i konsumentförhållanden anser övertygande. Nämndentillslyrker således all bestämmelser om jämkning tas in i lagen. Utredningenföreslår regler som ger möjlighet för privatperson tiU jämkning. RRV anser delbra om en sådan möjlighet finns. RRV finner emeUertid att de föreslagnareglema kan komma all leda lill åtskUliga besvärliga utredningar. De alternativtUl jämkning som utredningen diskuterar är dels möjlighel att innehållabetalning på grand av oklarhet i rättsläget eller eljesi om något förhållandeav avgörande betydelse för betalningsskyldighet föreligger, dels sådanaförhållanden som utgör s.k. social force majeure. Dessa alternaflv torde bUsvåra att tiUämpa i prakflken. RRV ställer sig därför tveksamt till att införa bestämmelserav detta slag i räntelagen. Enjämkningsregel enligl den modeU som angivils i 9 § i förslaget är väl befogad.Men enligl KFMs mening bör den få en mera allmän utformning när det gällerandra situationer än som berörts i första delen (om "oklarhet förelegat omrättsläget eller eljest"). I fortsättningen bör stadgandet knytas flllsynnerliga skäl över huvud taget och i mofiven utförligt klargöras vilka situationerdet gäller. Sista delen av den föreslagna paragrafen verkar förvUlande samt kanlåsa en rimlig praxis. Fråganär också hur och när skälen ska beaktas. Såvitt man kan förstå avses att jämkning ska avgöras genom invändning t.ex. när domstol pröv ar betalningsskyldigheten. Men regeln borde enligt KFMs mening gälla även efter det domslol fastställt belalning av viss moraränta. Det är ofta efler det t.ex. betalningsföreläggande med slutbevis meddelats, som det visar sig att gäldenären p.g.a. sjukdom och andra förhåUanden fått svårt att betala räntan. Man kan tänka sig att bryta igenom de traditionella processreglema och tillåta en prövning av domstol även efter det lagakraft- vunnet föreläggande eUer dom etc. kommit tiU. Annars lär regeln inte få mycket genomslag i praktiken. haringet att erinra mot förslaget alt jämkning skall kunna ske i vissa faU. Stockholmskommun, juridiska avdelningen Utredningenförslår i 9 § i sitt förslag fill räntelag jämkningsmöjligheler i två olikafaU, dels om oklarhet föreligger om rättsläget, dels om synnerliga skäl såsomsjukdom m. m. föreligger för jämkning.