prop · GA036 · 1986-12-31 00:00:00 — Detta synes också principiellt mest riktigt, ochjagförordar en lösning i enlighet härmed. En annan ordning skulle ju innebära atten målsägande i här aktuella fall skulle ställas i en avsevärl bättre situationän om han på vanligt sätt fört en skadeståndstalan mol gärningsmannen. Idetta sammanhang villjag emellertid nämna atl det inom justitiedepartementetför närvarande pågår överväganden om hur målsägandens ställning kan generelltförbättras i olika hänseenden. Därvid sker bl. a. en viss översyn av brottskadelagen(1978:413). Denrätt för målsäganden som här har föreslagits är knuten till att ett förverkandehar sketl. Jag anser det därför, i överensstämmelse med vad som också harföreslagits i promemorian, vara mest naturligt att rätten lill ersättning fårkomma till utiryck i 36 kap. BrB. Del ler sig därvid lämpligast att den nyaregleringen förs in i 17 §, där det anges att förverkad egendom och förelagsboltillfaller staten, om ej annat är föreskrivet. Mitl förslag innebär således alten regel om ersättning av det angivna slaget tas in i denna paragraf. Tillvissa ytterligare frågor om avfattningen av den berörda regeln återkommer jagi specialmotiveringen. Ipromemorian diskuteras vilken ordning som bör gälla för prövningen av den nubehandlade frågan om ersättning. Promemorieförslaget innebär attjustitiekanslern får företräda staten vid ersättningsanspråk av det aktuellaslaget och att nödvändiga administrativa regler för förfarandet hämtas frånkungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall.Förslaget i promemorian på denna punkt har tillstyrkts eller lämnats utanerinran av remissinstanserna. Jag avser att, om lagstifining beslutas enligtmilt nu aktuella förslag, senare föreslå regeringen att ändringar i enlighetmed promemorieförslagel på denna punkt görs i den nämnda kungörelsen. 2.7 Möjligheterna att ta egendom i förvar enligtstöldgodslagen utvidgas Mitt förslag: Föratl man skall kunna ta i förvar egendom enligt stöldgodslagen hos en viss innehavareskall inte krävas att denne själv har kommit åt egendomen genom brott. Det ärtillräckligt att innehavaren uppenbart saknar rätl till egendomen. Promemorieförslaget:Överensstämmer i sak med mitt förslag. Remissinstanserna:I stort sett alla remissinstanser tillstyrker eller lämnar förslaget utanerinran. Från någol håll anförs kritik av lagteknisk karaktär.Rikspolisstyrelsen anser att möjlighelen att ta egendom i förvar bör ulvidgas iförhållande till promemorieförslaget. Skälenför mitt förslag: Frågan om stöldgodslagens räckvidd har prövals av HD i tvåfall under senare är (NJA 1983 s. 286 och 1984 s. 76, se bil. I avsnitt 3.4).Genom dessa avgöranden står det klart att egendom som har åtkommils genom brottinte kan tas i förvar enligt stöldgodslagen hos en innehavare som inte självhar kommit åt egendomen genom brott. Det uttalas i promemorian att dennatolkning av I § första stycket stöldgodslagen medför effekter som stämmermindre väl med det primära syftet med lagen, nämligen att reglera situationennär egendom anträffats som åtkommils genom brott men lill vilken ägaren ärokänd. I promemorian föresläs att det berörda lagrummet ändras så atl tagande iförvar enligt stöldgodslagen hos viss innehavare skall kunna ske redan närdenne inte genom godtrosförvärv är skyddad mol rätt ägares anspråk. Självvilljag till en början peka på att det har ansetts vara en gmndfömlsältningför att tillämpa stöldgodslagen att det inte kan fastställas vem som enligtcivilrältsliga regler är ägare lill den aktuella egendomen. Lagen kan såledesinte lillämpas, om den som i god tro har förvärvat egendomen är känd (se prop.1974:124 s, 52). Enligt min mening bör å andra sidan egendom kunna tas i förvarinte bara då innehavaren själv kommit åt egendom genom broll ulan redan när delär uppenbart alt denne inle skulle kunna åberopa reglerna om godtrosförvärvtill skydd mot rätt ägares anspråk. Liksom remissinstanserna ansluter jag migdärför i princip till promemorieförslaget. I debåda nyssnämnda HD-avgörandena diskuterades möjlighelen att avgränsatillämpningsområdet för förvarstagande på motsvarande sätt som vid förverkande,nämligen genom att anknyta till den i 36kap. 5§ BrB angivna personkretsen.Enligt min uppfattning skulle emellerlid en sådan avgränsning medföra attmöjligheterna att ta egendom i förvar begränsas i alltför hög grad. Underremissbehandlingen har pekat på alt promemorieförslagetinte fångar in t.ex. följande situation som enligt styrelsen blir alllvanligare. Polisen har hos en för brott misstänkt person beslagtagit en mängdföremål som inte gärna kan ha förvärvats på ett lagligt sätt. Del kan röra sigom t.ex. flera bilradioapparaler med avklippta anslutningssladdar ellerutplånade idenlitetsbeteckningar. Ett annat exempel är att det påträffasflera dyrbara dampälsar hos en ensamstående man utan kända Prop. 1986/87:6inkomster. Innehavaren av egendomen förnekar att han har kommit åt egendomengenom brott och påstår alt han köpt godset av en okänd person. Egendomen kan intehärledas lill någon brottsanmälan. Om åtal väcks mot innehavaren för häleri,lämnas åtalet inle sällan ulan bifall på grund av att s. k. förbrott inte kanstyrkas, dvs. atl åklagaren inte kan visa att egendomen frånhänts rätte ägarengenom något brott. Detta leder i sin tur till alt polisen måste återlämna denbeslagtagna egendomen till innehavaren. har det ocksä blivitallt vanligare alt denne begär att få kopior av beslagsprotokoll m. m. för atlpä sä sätt erhålla åtkomst-handlingar till egendomen vilka han tidigares:.knat. Jagvill erinra om alt de situationer har tagit upp diskuteradesi samband med att hälerilagstiftningen skärptes (prop. 1979/80:66, JuU26, rskr. 183, SFS 1980: 107). Det problem som i della sammanhang stod iblickpunkten var att det med då gällande häleribestämmelser inte var möjligtatt döma någon för häleri i situationer av detla slag ulan alt förbrott varstyrkt. Dessa beslämmelser kompletterades därför med regeln i 9kap. 6§ andrastycket BrB, som innebär all häleriansvar inträder även för den som förvärvareller, på ett sätt som är ägnat atl försvåra ett återställande, mottar någotsom skäligen kan antas vara frän-hänt annan genom brott. Som ytteriigareförutsättning för slraffbarhel föreskrivs i lagmmmet att befattningen medgodset har skett i näringsverksamhet eller som led i en verksamhet som bedrivsvanemässigt eller annars i slörre omfattning. Avsiktenmed all utvidga häleribestämmelserna var vidare att egendom som har förvärvatseller mottagits under förhållanden som medför ansvar enligt den nämndabestämmelsen skall kunna las i förvar enligt stöldgodslagen (se prop.1979/80:66 s. 18 och 133). Debegränsningar som gäller för det ulvidgade häleriansvaret enligt 9 kap. 6§ andraslycket BrB - att befattningen med godset skett i näringsverksamhet eller somled i en verksamhet som bedrivs vanemässigt eller annars i större omfattning motiverades enligt förarbelena av all del innefattade en principiell nyhet attslopa kravet på styrkt förbrott vid häleri och att det var mest angeläget attkomma åt den organiserade häleribrotls-ligheten (se prop. 1979/80:66 s. 14, 131och 134 f). Del finns somjag ser det inte underlag för all nu överväga attytterligare utvidga slraffansvaret med sikle på situationer av det slag somrikspolisstyrelsen har tagil upp. Vad som däremot belyses genomrikspolisstyrelsens påpekanden är inlressel av alt kunna ta i förvar egendomenligt stöldgodslagen i sådana fall. Mittförslag lill ändring av stöldgodslagen innebär att egendom som har fränhänts enokänd målsägande genom brott skall kunna tas i förvar hos en innehavare säsnart det är uppenbart att denne inte har gort etl civilrättsligt giltigtgodtrosförvärv. Härigenom kommer möjligheterna att ta egendom i förvar att ökai inte oväsentlig utsträckning i de av berörda fallen. Avbetydelse i detta sammanhang är tolkningen av det nuvarande uttryc ket "egendom som åtkommils genom brott" i bestämmelsen i l§ försia stycket stöldgodslagen. Motiven till lagrummet ger vid handen alt det skall 23 vara uppenbart attegendomen har åtkommils genom brott (se prop. 1974:124 s. 61). Anledning attgöra någon ändring i sak på denna punkt finns enligt min mening inle; jagåterkommer emellertid i specialmotiveringen till den ändrade laglekniskautformning som jag här föreslär. Jag anser att det även med denna utgångspunktär möjligt att fånga in åtskilliga av de fall som har pekatpå. Förhållandena kan nämligen inte sällan antas vara sådana att det medhänsyn till t.ex. godsets beskaffenhet - är uppenbart att egendomen fränhäntsnågon genom brott men atl det inte gär att visa atl det är innehavaren somgjort sig skyldig till någol brott beträffande egendomen Qfr prop. 1979/80:66s. 13 och NJA 1984 s. 76). Liksom bör stöldgodslagennaturligtvis vara lillämplig också då någon fälls lill ansvar för häleri enligt9 kap. 6§ andra slycket BrB och dä det således inte behöver vara styrkt attegendomen frånhänts någon genom brott. Mitlförslag lill utvidgning av möjligheterna att ta i förvar egendom enligtstöldgodslagen kommer till uttryck genom en ändrad utformning av 1§.Beträffande de lagtekniska övervägandena får jag hänvisa till specialmotiveringen. 3 Deltagaransvaret vid dobbleri avskaffas Mitt förslag:Straffansvaret för den som deltar i spel eller liknande verksamhet enligt 16kap. 14 § BrB las bort. RÄ:sförslag överensstämmer med mitt. Remissinstansernahar godtagit RÅ:s förslag. Skälenför mitt förslag: Straffbestämmelser för dobbleri finns i 16 kap. 14 § BrB. Iförsta stycket kriminaliseras den som för allmänheten olovligen anordnar ellerpå visst sätl tillåter spel eller liknande verksamhet. Den som endast deltar isådanl spel eller sådan verksamhet döms till ansvar enligt lagmmmets andrasiycke. Bestämmelsen om deltagaresstraffansvar fanns med redan i den urspmngliga lydelsen av 16 kap. 14 § BrB.Att man för att kriminahsera själva deltagandet behövt straffbelägga deltagenom en särskild bestämmelse beror på alt en spelare inle genom all enbaridella i spelet kan anses ha gjort sig skyldig lill straffbar medverkan tilldobbleri. RÅhar i den inledningsvis nämnda promemorian föreslagit all straffansvaret förden som deltar i dobbleri avskaffas. Som skäl för förslaget har RÅ pekat på bl.a. att samhället i andra sammanhang tillåter och inbjuder till deltagande ispel i olika former. Han nämner som exempel tips, V 65, ochlolalisatorspel m.m. som omsätter miljardbelopp och tenderar att öka.Även om det kan hävdas alt de illegala spelen ofta drivs i former som medförstörre risker för olyckliga konsekvenser för den enskilde, kan det enligt RÅifrågasättas om skillnaden mellan legalt och illegalt spel är så stor alt detbör medföra en kriminalisering av själva spelandet. EnligtRÅ torde det inte ulan fog kunna hävdas att deltagaransvaret vid dobbleri ingervissa principiella belänkligheter. RÅ framhåller vidare enpraktisk sida av saken, nämligen att en kriminalisering av deltagandetförsvårar polisens möjligheter att effektivt ingripa mot den illegala spelverksamheten. Detta beror på alt de deltagande spelarna inte vill riskerastraff genom att lämna upplysningar om den spelverksamhet som de självadeltagit i. Slutligen pekar RÅ pä att straffbestämmelsens praktiska betydelseinte är särskilt stor. Jaganser liksom remissinstanserna att förslaget är välgrundat. Det är uppenbartatt den aktuella straffbestämmelsen av olika anledningar inte kommii att fånägon nämnvärd betydelse. Straffbestämmelser som inte är lillräckligtmotiverade bör inte behållas. Till detta kommer att polisens arbele något kanunderiättas, om förslaget genomförs. Eftersom inte heller något förhållandekommit fram som motiverar att straffbestämmelsen behålls, föreslår jag attandra stycket i 16kap. 14§ BrB upphävs. 4 Åklagarens rätt att själv förklara beslagtagen egendomförverkad vidgas 4.1 Egendomens värde måste understiga . Mitt förslag:Åklagaren ges en generell befogenhet att besluta om förverkande av beslagtagenegendom, när åtal inte väcks, om egendomens värde uppskattas till mindre än2000 kr. Genom en anmälan om missnöje kan den hos vilken beslaget skett fåfrågan prövad av domstol. RÅ:sförslag överensstämmer med mitt bortsett från all värdegränsen enligt RÅ:sförslag satts till . Remissinstanserna hargodtagit RÄ:s förslag i princip. Några har emellertid haft synpunkter pågränsen för egendomens värde. Föreningen ifrågasätterom den inle kan höjas till . vill knyta an denlill basbeloppet. och åklagarmyndigheten i anser attnågon gräns inte behövs, utan att åklagarens rätl att besluta kan görasgenerell. Skälenför mitt förslag: RÅ har i sin promemoria lämnal en översikt av de regler somgäller förverkande av egendom i olika sammanhang. Jag hänvisar i den delentill promemorian (se bil. 2, s. 1). RÅföreslår en vidgad rätt för åklagaren att besluta om förverkande av beslagtagenegendom när frågan rör annan än den som är tilltalad och värdet av egendomenkan uppskattas till . Förfarandet föreslås kompletterat meden möjlighet atl anmäla missnöje med beslutet. Vid en missnöjesanmälan måsteåklagaren antingen häva beslaget eller inom en månad vid domstol väcka talan omförverkande av egendomen. Jagkan rent allmänt instämma i de synpunkter som RÅ har fört fram i denna del. Jagfinner det välmotiverat atl åklagaren ges en vidgad möjlig- het att besluta omförverkande av egendom i fall dä åtal inte väcks. Därigenom uppnår man denfördelen alt förverkandebeslut kan meddelas i en enklare och snabbareform. Det framstår för mig också frän principiell synpunki somändamålsenligt att åklagaren i samband med att han t.ex. beslutar att inte väckaåtal mol nägon också kan pröva frågan om ett förverkande utan attbehöva föra talan vid domslol. effeklav den föreslagna bestämmelsen är att domstolarna i viss mån avlastas.Genom att den hos vilken beslaget har sketl kan påkalla prövning viddomslol tillgodoser förslagel också rättssäkerhetens krav. Jagär således beredd all föreslå en lagsliftning med utgångspunkt från RÅ:sförslag. Denya bestämmelserna bör enligt min mening lämpligen utformas efter mönster avlagen (1983:225) om förfarandet vid förverkande av vissa fariiga föremål. Dessaregler innebär följande. Åklagarens beslut om förverkande skall alltidmeddelas skriftligen. Den från vilken egendomen lagits i beslag har rätt atthos åklagaren anmäla missnöje med beslutet. Missnöjesanmälan skall ske inom enmånad efler delgivning av åklagarens beslut. Vid missnöjesanmälan måsteåklagaren pröva om beslaget skall hävas och egendomen återlämnas. Sker intedella, måsle åklagaren inom en månad frän det atl missnöjesanmälan kom in väckatalan om förverkande vid domstol enligt de regler som finns i 17§ lagen(1946:804) om införande av nya (RP). Om sådan lalan inleväcks, skall beslaget gå åter. Vadgäller värdet av den egendom som skall kunna förklaras förverkad har RÅföreslagit att gränsen skall sättas vid I . Några remissinstanser har,somjag redogjort för, framfört andra synpunkter. Jag har i och för sigförståelse för synpunkten att någon värdegräns inle behövs; det kan ju hävdasatl rättssäkerhetskravet i lillräcklig grad är tillgodosett genom möjligheternatill missnöjesanmälan efler delgivning av åklagarens beslul. Jag vill dockförorda all åklagarens räll all besluta om förverkande åtminslone lillsvidare begränsas genom en bestämmelse om egendomens värde. Vardenna värdegräns skall sättas är givetvis en avvägningsfråga. Med hänsyn lillatt den bestämmelse somjag nu föreslår är av generell karaktär och kan kommaalt avse egendom av skifiande slag och värde finner jag det angelägel alttillämpningsområdet inte görs alltför begränsat. Mol den bakgrunden föreslårjag att värdegränsen sätts till . Jag vill inte utesluta alt det, närerfarenheler har vunnils av det nya systemet, kan finnas anledning att höjaeller helt avskaffa gränsen. Jagvill i det sammanhanget också påpeka att det här blir fråga om en möjlighet ochinte någon skyldighet för åklagaren atl i vissa fall avgöra frägor omförverkande. Om del framgår av fömndersökningsprolokoll eller andra handlingaratl någon motsätter sig etl förverkande, bör åklagaren inte besluta omförverkande utan väcka talan vid domstolen. Detsamma gäller om åklagarenbedömer frågan om förverkande som tveksam. I27 kap. 7§ (RB) finns regler om tid för väckande av ätal efler det atl beslag har verkställts. Om beslaget beslutals av åklagaren utan medverkan av rätlen, skall enligt andra stycket ätal väckas inom en 26 månad,om inte den beslagtagna egendomens värde understiger . I samband med atten generell regel om rätt för åklagaren att besluta om förverkande i fräga omegendom värde införs, bör även den nu nämnda värdegränsen avpraktiska skäl justeras upp till samma belopp. Frågan om en ytteriigare höjningav beloppsgränsen i 27 kap. 7 § är aktuell i samband med behandlingen avtvångsmedelskommil-téns belänkande (SOU 1984:54) Tvångsmedel-Anonymitet-Integritet. 4.2 Förverkande mot okänd person m. m. Mittförslag: Åklagarens utvidgade rätt alt besluta om förverkande skall gälla ävenfall där den som avses med beslutet är okänd eller annars inte kan nås medvanlig delgivning. Åklagarens beslut får då delges genom att det anslås pårättens kansli. RÅ:sförslag överensstämmer med mitt. Remissinstansernahar inle särskilt berört denna fråga. Skälenför mitt förslag: Jag ser det som angeläget att man får en enkel och enhetligregel om förfarandel vid förverkande mol någon som inte är tilltalad.Åklagarens möjlighet att besluta om förverkande bör därför, som RÅ föreslagit,omfatta även fall enligt 17 § andra stycket RP, dvs. när den förmodade ägarenär okänd eller av annan anledning inte kan delges på vanligt sätt. Den av migföreslagna värdegränsen på skall givetvis gälla även sådana fall. Vadgäller sättet att delge åklagarens beslut i nu angivna fall synes en lämpligordning vara atl detta fär ske genom att beslutet anslås på rättens kansli påsamma sätt som sker enligt 17 § andra stycket RP om egendomens värdeuppenbart inte uppgår till I . Densist nämnda värdegränsen höjdes senast den Ijanuari 1975 från IOO kr till 1000kr med hänvisning till penningvärdets utveckling (prop. 1974:124 s. 67). Detter sig lämpligt atl i detta sammanhang höja den på nytt, nu lill 2000 kr.Detta är motiverat dels av hänsyn lill det förändrade penningvärdet, dels avintresset att nå överensstämmelse med den under 4.1 behandlade värdegränsen.Man bör inle ulan myckel slarka skäl använda sig av mer än en värdegräns i enreglering, som redan det förutan är ganska komplicerad. För atl man skall uppnåen likartad beloppsbesläm-ning i de aktuella fallen bör det i 17 § RPförekommande uttrycket "uppgår uppenbart ej till" ersättas med vadjag tidigare föreslagit, nämligen "uppskattas till mindre än". 4.3Den lagtekniska lösningen m. m. Mitt förslag: De nyabestämmelserna om åklagarens rätt atl besluta om förverkande av beslagtagenegendom tas in i en särskild lag om förverkande m. m. som ersätter 17 § RP. Isamband därmed upphävs och ändras vissa andra bestämmelser. RÅ:sförslag går ut på alt de nya bestämmelserna arbetas in i 17 § RP. Prop.1986/87: 6 Remissinstansernahar i några fall uppehållit sig vid detaljer i bestämmelsernas tekniskautformning. föreslår att de nya reglerna förs in i en nyparagraf i RP. Skälenför mitt förslag: Vad gäller den lagtekniska lösningen har RÅ föreslagit att denya bestämmelserna förs ini 17 § RP enligt vad jag sagt. Där finns deprocessuella bestämmelserna om förverkande av egendom och annan särskildrättsverkan av broll beträffande någon som inte är tilltalad. Enligtparagrafens första stycke skall i sådant fall särskild talan väckas viddomstol. I andra stycket behandlas situationer där ansökningen om förverkandefår delges med kungörelsedclgivning. Deföreslagna bestämmelserna tar sikte pä samma situation som behandlas i 17 §RP, nämligen förverkande av egendom hos någon som inte är tilltalad. Det ärdärför en lagteknisk fördel om dessa frågor får en enhetlig reglering. Man kandärvid, somjag ser det, välja mellan två lösningar. En av dessa är, som RÅ ärinne på, att föra in de nya bestämmelserna i 17 § RP och i övrigt lålalagrummet vara oförändrat. Detla är i och för sig fullt möjligt. Enligt minmening finns dock starka skäl som talar däremot. Fördel första finns det anledning alt fråga sig om bestämmelser av denna karaktärrätteligen hör hemma i en promulgationslag, dvs. en lag som hadetill uppgift atl reglera övergängen till nya . Eftersombestämmelserna har en allmän gillighel och en icke ringa betydelse i detpraktiska rättslivet, bör de i slället ges en annan och mera framskjutenplacering. För det andra skulle 17 § RP, om också den nu aktuella regleringenarbetades in där, bli lämligen svårtillgänglig. Jag vill därför för egen delförorda att man väljer den andra länkbara lösningen, nämligen atl ta in deföreslagna bestämmelserna och det övriga innehållet i 17 § RP i en särskildlag. Regleringen blir därigenom tydligare och avsevärt mera lättillgänglig. Dennya lagen kan lämpligen benämnas "Lag om förfarandel i vissa fall vidförverkande m. Genomden föreslagna lagen, som får generell tillämplighet, kan vissa bestämmelsersom för särskilda fall ger åklagaren en mindre vidsträckt befogenhet upphävas.Jag syftar här på vad RÅ har lagit upp, nämligen dels lagen om förfarandet vidförverkande av vissa farliga föremål, dels 21 § lagen (1960:418) om straff förvamsmuggling (varusmugglingslagen). I dessa båda fall är åklagarens rätl attbesluta om förverkande begränsad till egendom vars värde uppskattas till mindreän . I samband med alt den sistnämnda bestämmelsen upphävs görs enändring i 24 § försia slycket varusmugglingslagen. Ändringen syftar till altbibehålla den rätt som tillkommer befattningshavare vid och attsamtidigt höja också den värdegräns som finns i bestämmelsen från 500 till 2000kr. Den inskränkning därvidlag som gäller för forslingsredskap synes inlebehöva upprätthållas. Däremot anserjag inte att man nu börjuslera den värdegränssom finns i 23 § vamsmugglingslagen. Jag vill i det sammanhanget erinra om attvamsmugglingslagen står inför en översyn (jfr prop. 1985/86:41 s. 32). Detfinns även andra lagmm som ger åklagaren en rätt att besluta om förverkande, nämligen 2 § lagen om förverkande av alkoholhaltiga drycker 28 m.m., 7§ tredje stycketnarkotikastrafflagen (1968:64) och 7§ andra Prop. 1986/87:6 stycketförordningen (1968:70) med vissa bestämmelser om injektions-spmtor och kanyler.Dessa bestämmelser saknar regler om ett visst högsia värde som en begränsningav åklagarens förverkanderätt och bör åtminstone tills vidare slä kvar. Beträffandevissa detaljer i den föreslagna lagen återkommer jag i specialmotiveringen. 5 Ändringar i automatspelslagen 5.1 Bakgrund Spelpä olika typer av automater regleras dels i lotterilagen, dels i automatspelslagen. Iförstnämnda lag behandlas bl. a. automatspel där vinster betalas ut tillspelaren i form av t.ex. pengar eller varor. Även rätt till fortsatt spel påsädana automater räknas som vinst enligt lotterilagen. Spel på sådana automaterenligt vad som har sagts räknas enligt lotterilagen som lotteri. Förden som olovligen anordnar automatspel finns en straffbestämmelse i 28 §lotlerilagen till vilken är knuten en förverkanderegel i 30 § samma lag. Enligtdenna kan uppburna insatser samt utmstning, annan egendom och handlingarförklaras förverkade, om de använts vid eller varit föremål för brott motlotterilagen. Automatspelsom inte är att anse som lotterier i lotterilagens mening regleras iautomatspelslagen. Till sådana automatspel räknas spel på mekaniska ellerelektroniska spelautomater som inte ger vinst eller endast ger vinst i form avfrispel på automaten. För att anordna sådana spel i förvärvssyfte krävstillstånd av socialnämnden. Spelautomaternaägs ofta av någon annan än den som driver verksamheten där spelen finns. Isädana fall är ägaren vanligen ell företag som yrkesmässigt hyr ut apparaternatill exempelvis restauranger, barserveringar, caféer, vamhus, tobaksaffärer ochbensinstationer. Densom anordnar automatspel utan tillstånd kan dömas till straff enligt 9§automatspelslagen.