prop · GA036 · 1986-12-31 00:00:00 — Däremoi menade man att förverkandeborde kunna komma i fräga, om den skadelidande inte hade framställt sinaanspråk före eller i rättegången, liksom om han uttryckligen avstått från sinakrav eller var okänd. Frånsvensk sida uttalades inom kommittén sympati för de övriga ländernasståndpunkt att utbyte av brott i princip alllid borde kunna förverkas. Man framhöllemellertid att den svenska ordningen med förbud mot förverkande, närmälsägandeanspråk har framställts eller kan framställas, hade gällt sedan år1948 utan nägra då kända otillfredsställande konsekvenser. Från svensk sidapekade man vidare på att en ändring skulle medföra vissa laglekniska problem.Inom kommittén förelåg också enighet om atl skillnaden mellan den svenskauppfaltningen och övriga länders ståndpunkt inte hade någon större praktiskbelydelse. proposiiion ställde sig departementschefen bakom denståndpunkt som frän svensk sida hade redovisats inom den nordiskastraffrättskommittén, Han uttalade att det inte fannsskäl att gå ifrån den gällande ordningen i aktuellt hänseende (prop. Någon erinran mot detta gjordes inte vid riksdagsbehandlingen. Erfarenhelernavisade emellertid att lagstifining hade sina brister och i denprakliska lillämpningen ibland ledde lill resultat som inte var godtagbara.Regler saknades om hur polis och åklagare skulle handla när gods hadeanträffats som uppenbarligen hade frånhänts annan genom broll men som saknadekänd ägare. I sådana situationer inträffade det atl brottslingen fick behålladen orättmätigl åtkomna egendomen. Delvar därför som stöldgodslagen infördes. 1 motiven (prop. 1974: 124 s. 49)framhöll departementschefen att det inte var rimligt, ulan närmast framstod somstötande, att den brottslige kunde få behälla ljuvgods eller annan genom brottåtkommen egendom bara därför att någon ägare lill egendomen inte hade kunnatanträffas. Enligt den nya lagen öppnades därför möjlighet att ta egendom somåtkommils genom brott i förvar, om varken ägaren eller någon annan som har rätttill egendomen är känd. Detprincipiella förbudet mol förverkande av utbytte som motsvaras av skada för någon enskild upprätthölls emellertid. I stället infördes ett nylt 13 En viktig orsak lili atl man tillgrep denna lösning Prop.1986/87:6 var alt den som är räll ägare lill den egendom som åtkommils genombroll inte ansågs böra berövas sin räll genom det straffrättsliga förfarandet.Förverkandeinslitutet som i princip bygger på all egendomen tillfaller staten- ansågs därför mindre lämpligl. infördes, som jag lidigare har nämnl, en nybeslämmelse om förverkande som finns inlagen i 36 kap. 4§ BrB. Genomdenna vidgades möjligheterna all förklara förverkade ekonomiska fördelar somuppkommil för näringsidkare till följd av brott som har begålls i näringsverksamhet. I tre hänseenden ger den nya bestämmelsen slörre uirymmeför förverkande än bestämmelsen i 36 kap. 1 § BrB om förverkande av utbyle avbrott. För det första kan även sådana indirekla ekonomiska fördelar som inle ärall anse som uibyle av broll, exempelvis besparingar i form av uteblivnakostnader, förklaras förverkade. Förverkande kan vidare ske oberoende av ombroitei är straffbelagt i BrB eller i nägon specialstraffrällslig bestämmelse.Förverkande är slutligen, vilkel är av särskilt inlresse i delta sammanhang, inteuteslulel även om den ekonomiska fördelen molsvaras av skada för någon enskild.Som en motsvarighet till förverkan-deförbudel i 36 kap. 1 § BrB har i ställetföreskrivits att förverkande inle skail ske, om del är obilligl. Domstolenskall vid bedömningen beakta bl. a. om det finns anledning all anla all någonannan betalningsskyldighet som svarar mot de ekonomiska fördelarna av broiteikommer att åläggas näringsidkaren eller annars fullgöras av denne. Denna reglering kan således, på det särskilda område därden gäller, ses som ell steg i den riktning som i del nämnda nordiskakommittéarbetet förespråkades frän övriga nordiska länder men som då inleföljdes från svensk sida. 1 promemorian behandlas tre problem som gällande regleromförverkande och förvarslagande visat sig medföra i prakliken. Del försia är alt del inle går alt förklara den förverkad som exempelvis en tjuv eller sakhä- lare har tillgodogjort sig till följd av att egendomens värde i hans hand är större än målsägandens skada. Del andra gäller all inte bara förverkande ulan även förvarstagande har uteslutet när del är fråga om sådan egenom som har Iräll i stället för egendom som har frånhänts någon genom brott. Därför får exempelvis en ljuv eller en halare som har sålt stöldgods möjligheter att tillgodogöra sig de ekonomiska fördelarna av sin brottslig het, om något skadeståndskrav inle framställs, t.ex. därför alt målsägan den är okänd. Det tredje problemet, slutligen, hänger samman med att stöldgodslagen har tolkats så att det för förvarslagande krävs all den hos vilken egendomen skall tas i förvar själv har kommii ål egendomen genom brott. 2.4 Min principiella ståndpunkt Regelsystemetpå detla område bör somjag ser det lillgodose intresset av alt det inte skallvara möjligt atl med rättsordningens slöd tillgodogöra sig utbyle av broll. Jaganser det därför vara angeläget att pä etl effekiivt sätt komma till rätla medde brister i lagstiftningen som har redovisats i promemorian. En sådan uppfattninghar också kommit till utiryck vid remissbehandlingen. Deproblem som därvid möler hänför sig i första hand till intresset att på ettpraktiskt säll samordna de olika institut som kan användas för ändamålet, dvs.vid sidan av förverkande och förvarstagande i första hand skadestånd. Det ärhärvid angeläget att målsägandens intressen beaktas. Vidgade möjligheter attförklara egendomen förverkad eller ta den i förvar bör inte tillåtas att iprakliken inkräkta på dessa intressen. Det är också angelägel all rimligagaranlier skapas för atl den som har fått utbyle av brott inte skall behövaersätta delta dubbelt. Dennuvarande regleringen om förverkande och förvarstagande finns i 36 kap. BrB,slöldsgodslagen och lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom ochhittegods m. m. (förfarandelagen). En sirävan bör enligt min mening vara alt nåtillfredsställande lösningar på de akluella problemen ulan all göra några meragenomgripande ändringar i denna reglering. Samlidigt anserjag alt del är angelägetatt de lösningar som väljs får en sådan räckvidd att man kommer lill rätta medockså andra brisier som kan ha praklisk betydelse än dem som särskilt harbelysts i promemorian. Denlagtekniska lösning som har föreslagits i promemorian innebär atl vissajusteringar görs i bl.a. 36 kap. BrB och stöldgodslagen. Förslagen hartillstyrkts eller lämnats utan erinran av de flesla remissinstanserna. För egendel anser jag atl förslagen i promemorian innebär en i huvudsak lämpligavvägning mellan de motstående intressen som gör sig gällande i detlasammanhang. I motsats lill vad som har uttalats från någol håll underremissbehandlingen anserjag att förslagen inte ger anledning all ompröva detändamålsenliga i den allmänna konstruktionen av regleringen på området. Deförslag till lagstiftningsåtgärder som jag lägger fram i del följande anslutersig sålunda i sak nära till förslagen i promemorian. 2.5Möjligheterna att förklara utbyte av brott förverkat utvidgas Mitt förslag: Bestämmelseni 36 kap. I § BrB om förverkande av utbyte av brott ändras så all hindret motförverkande när utbytet motsvaras av skada för enskild avskaffas. Den endauttryckliga begränsningen av möjlighelen alt förklara utbyle av broll förverkatblir därmed atl förverkandel inle får vara uppenbart oskäligt. Vid bedömningenav om så är förhållandet skall domstolen beakta bl.a. om det kan antas atlskadeslåndsskyldighel i anledning av brottet kommer att åläggas eller annarsbli fullgjord. Promemorieförslnget:Förslaget innehåller ett uttryckligt förbud mot för- Prop. 1986/87: 6verkande av egendom som har frånhänts annan genom brott. Enligt förslaget fårulbyte av brott inte heller förklaras förverkat när del svarar mot skada förvilken ersättningsskyldighet är eller kan antas bli lagligen fastställd. Remissinstanserna:De allra flesta remissinstanserna tillstyrker förslaget eller lämnar det utanerinran. Från en del håll riktas emellertid kritik mot den laglekniskalösningen. Vidare pekar några remissinstanser på de rätts-politiska aspekternaav den utvidgade möjlighet till värdekonfiskation som förslaget innebär. Skälenför mitt förslag: Av ell avgörande av högsta domstolen (HD) som harredovisats i promemorian (NJA 1974 s. 278, se bil. 1 avsnitt 3.2) framgär attdet inle går alt med stöd av 36 kap. 1 § försia meningen BrB förklara denvinning förverkad om en tjuv eller sakhälare gör på gmnd av alt godsets värde ihans hand är större än målsägandens skada. Sådana "övervärden" ' sominle heller kan bli föremål för ersättningsanspråk från målsägandens sida -kan alltså i vissa fall leda lill att en gärningsman gör en ekonomisk vinst avsitl brott. domskäl har HD utförligt redovisal bakgmnden till den nuvarandelagstiftningen och till dp tolkningar av denna som har kommii till ultryck iden rättsvetenskapliga litteraturen. Av genomgången har HD dragit denslutsatsen alt det inte har varit avsikten att sådan vipning som kan uppslå fören tjuv på grund av hans stöld eller för en halare på grund av hans befattningmed stöldgodset skall kunna förklaras förverkad, och detla inte heller omvinningen överstiger målsägandens sHda. Enligt HD medför visseriigen en sådanordning stötande konsekvenser, Men enligt HD är det omöjligt att irättstillämpningen åstadkomma tillfredsställande lösningar av de speciellaproblem som inställer sig j fråga om förverkande av som tjuvar,anstiftare, medhjälpare och halare kan göra i fall av det aktuella slaget.Enligt HD torde det ankomma på lagstiftaren att finna lösningar. Denbegränsning av förverkandebestämmelsernas räckvidd som har kommit fram gepomdetta avgörande är enligt min mening sakligt omotiverad. Den kan uppenbarligenockså, som HD framhåller, leda till stötande resultat i praktiken. Förverkandeav övervärden av här aktuellt slag kan visserligen ske med stöd av de år 1982införda reglerna i numera 36 kap. 4§ BrB. Denna möjlighet är eniellertidbegränsad till brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet.Bestämmelsen fångar därför in endast en del av de nu akluella situationerna.Jag anser att det mot denna bakgrund är påkallat med lagstiftningsåtgärder föratl mera generelll undanröja den begränsning av möjligheterna att förklarautbyte av brott förverkat som kommit till uttryck genom HD-avgörandel . Avpromemorian framgår vidare (avsnill 3.3) atl det inte heller anses möjligt att förklara förverkad eller ta i förvar egendom som har trätt i stället för sådan egendom som har åtkommils genom brott. Om stöldgodset inte finns i behäll och den ursprunglige ägaren är okänd, kan således en tjuv eller halare få behålla utbytet av sin brottslighet. Även i det hänseen- '6 det kanden gällande ordningen leda till stötande resultat. En lagändring Prop.1986/87:6 bör därför vidtas även pä denna punkt. I likhet med vad som har uttalats i promemorian anserjagdet vara en lämplig utgångspunkt att försöka finna en gemensam lagteknisklösning pä de båda här i all korthet antydda problemen. När det först gäller det problem om övervärden somaktualiserades i rättsfallet NJA 1974 s. 278 står det enligt min mening klarlatt det hänger samman med all bestämmelsen i 36 kap. 1 § försia meningen BrBhar fått en alllför snäv räckvidd. Problemet bör kunna lösas genom attbestämmelsen utformas så att den ger utrymme för förverkande även i ett fal!av det slag som aktuaUserades i rättsfallet Hksom i vissa andra näraliggandesituationer, då förverkande är uppenbart befogat. I fråga om det problem som består i att det inte ansesmöjligt alt förklara förverkad eller la i förvar egendom som har trätt istället för annan egendom som åtkommils genom brott har RÅ i en framställninglill regeringen förordat att detta problem får sin lösning genom ändringar istöldgodslagen och förfarandelagen. Den lösning som RÅ har föreslagit går ihuvudsak ut på atl stöldgodslagens tillämpningsområde utvidgas till atl avseäven substitut för egendom som har åtkommils genom brott, dvs. egendom somträtt i dennas ställe. RÅ:s förslag diskuteras i promemorian. Därvid pekas på atten lösning av antytt slag skulle medföra vissa komphkationer. För egen del ansluter jag mig till uppfattningen ipromemorian alt det inte skulle vara ändamålsenligt att söka komma till rättamed det senast berörda problemet på detta sätt. Jag delar således uppfatlningeni promemorian att övervägande skäl talar för att även det problemet bör fä sinlösning genom att man ökar utrymmel för förverkande enligt huvudreglerna i 36kap. Vad jag nu har sagl innebär sålunda att del enligt minmening är möjligt att ge de två här behandlade problemen en gemensam lösninggenom att bestämmelsen i 36 kap. I § BrB om förverkande av ulbyte av brott fåren ändrad utformning. I enlighet med vad jag har anfört är det emellertiddärvid väsentiigt att en utvidgning av denna bestämmelses räckvid får engenerell inriktning, så att man kommer till rätta med även andra olägenhetermed bestämmelsens nuvarande utformning än dem som kommit till omedelbartullryck i de aktuella fallen. En strävan bör givetvis också vara atl uppnå ensä enkel lagteknisk lösning som möjligt. / vUkafall bör utbyle av brott kunna förklaras förverkat? En naturlig utgångspunkt när del gäller utbyte avbrottslig verksamhet måste i enlighet med vad jag förut har anfört vara att detinte bör få löna sig atl begå ett brott. Som framgär av vad jag har sagt iavsnitt 2.1 är det dock inte tänkbart att i alla lägen tillgodose dettainlresse genom reglerna om förverkande. föreskrivs också i 36 kap. 1 § BrB tvåundantag från principen att utbyte av brott skall förklaras förverkat. Det enagäller fall då det skulle vara uppenbart oskäligt ("obilligt" somlagens term för närva- rande lyder) att förklarautbytet förverkat. 1 detta hänseende måste givet- Prop. 1986/87: 6 visundantag göras även i fortsättningen. Detandra undantaget tar sikle pä situationer när utbytet motsvaras av skada förenskild. Det är detla som har vållat de i det föregående berördaproblemen. Enligtpromemorian står del klart alt den nu berörda inskränkningen av möjlighetenlill förverkande är alllför vidsträckt. I promemorian förestås alt den ersättsmed en regel enligt vilken det ifrågavarande förbudet begränsas lill fall dåutbytet motsvarar skada för vilken ersättningsskyldighet är eller kan antas blilagligen fastställd. Självvilljag först konstalera atl den princip som ligger lill grund för detnuvarande förbudet mol atl förklara uibyle förverkat när del motsvaras av skadaför enskild i och för sig kan synas följdriktig. Tanken är uppenbariigen atten förverkandeförklaring i denna situation skulle kunna å ena sidan gå ut övermålsägandens möjlighet atl få ersättning av den hos vilken förverkandel skeroch å andra sidan leda till att den senare drabbas av dubbla anspråk. Liksomremissinstanserna ansluter jag mig emellertid till uppfattningen att denaktuella principen med lagens nuvarande utformning har fåll en räckvidd som ivissa fall sträcker sig längre än vad som är rättspolitiskt motiverat. Jagdelar därför synsättet att del ifrågavarande förbudet mot förverkande inte börbehållas i sin nuvarande form. Jag har därvid även beaklal alt någonmotsvarighet till della förbud inte finns i övriga nordiska länderslagstiftning. Inleheller promemorians förslag synes emellertid gå fritt från kritik från deulgångspunkler som har legal till grund för förslaget. Bl.a. ter del sig mindreföljdriktigt alt i enlighet med promemorieförslaget formulera principen sometl ovillkorligt förbud, när prövningen fömtsätts till en del bli beroende av enprognos huruvida skadeslåndsskyldighel kan antas bli faslställd ellerej. Delligger nära till hands atl erinra om hur molsvarande fråga har lösts enligt 36kap. 4 § BrB. I detla lagrum anges att värdet av en näringsidkares ekonomiskafördelar till följd av ett brott skall förklaras förverkat, om det inte ärobilligt. Vid bedömningen av om så är förhållandet skall beaktas bl. a. om detfinns anledning alt anla att någon annan betalningsskyldighet som svarar mol deekonomiska fördelarna av brottet kommer att åläggas näringsidkaren eller annarsfullgöras av denne. I förarbetena till lagrummet uttalas (prop. 1981/82: 142s.29) att betalningsskyldigheten måste kunna jämkas när den brottsligahandlingen ger upphov till bl. a. skadeståndsskyldighet. Det anges vidare atlom frågan om skadeståndsskyldighet inte är avgjord eller föreligger tillsamlidig bedömning, domstolen blir hänvisad till att inom ramen för enbillighetsprövning och med ledning av omständigheterna i varje särskilt fallbedöma sannolikheten av att betalningsskyldighet kommer i fräga. Detresonemang som har förts i del sammanhanget synes kunna ligga till grund för enlösning även av frågan hur motsvarande princip bör komma till uttryck i 36 kap.I § BrB. Jag förordar därför att frågan löses på samma sätt i den paragrafen.Del innebär att det nuvarande förbudet mot förver- kände av utbyte som svararmot skada för enskild utgår. I stället förses Prop. 1986/87:6 paragrafen medetl tillägg där det anges att domstolen vid bedömningen av om det är uppenbartoskäligt att förklara utbyte av brott förverkat bland andra omständigheterskall beakla om skadeståndsskyldighet i anledning av brottet kommer att åläggaseller annars bli fullgjord. Meden sådan utformning av paragrafen blir det, beroende på omständigheterna i detsärskilda fallet, i princip möjligt atl förklara utbyle av brott förverkat ävenvid sådana brottstyper som förutsälter en förmögenhetsöverföring. Delsärskilda problemet med förverkande av s. k. övervärde enligt 1974 ärs rättsfallförsvinner. Medden av mig föreslagna lösningen avses det även bli möjligt att förklara sådanegendom förverkad som har trätt i stället för den som åtkommils genom eltbrott. Elt typiskt fall då det i enlighel härmed kan vara befogat att tillgripaförverkande är när en tjuv har sålt stöldgodset och detla inte kan återfinnassamt målsäganden är okänd eller det av annan anledning kan antas att etlskadeståndsanspråk inle kommer att framställas mot gärningsmannen. Idet fall alt man påträffar egendom som nägon har förlorat genom ett brott, bördäremot även i fortsättningen i enlighet med den civilrältsliga regleringengälla atl egendomen om möjligt skall återlämnas till den rätte ägaren. Omägaren eller annan som har rätt till egendomen inte är känd, bör egendomenliksom nu kunna tas i förvar under de förutsättningar som anges istöldgodslagen. I fall av denna typ kommer givetvis i enlighet härmed nägotsakförverkande inte i fråga. Ägaren skulle ju i så fall berövas sin rätl tillegendomen. Ipromemorian har med denna utgångspunkt föreslagits ett uttryckligt förbud motförverkande av egendom som har frånhänts någon annan genom brott. En sådanregel synes dock inte nödvändig för att det angivna intresset skalltillgodoses, eftersom det i de aktuella typfallen följer redan av 36 kap. 5§BrB att förverkande inte kan ske. Detla lagrum vilar nämligen på principen attingen kan genom förverkande berövas vare sig äganderätt eller annan särskildrätl lill egendomen, om inle en förverkandeförklaring riktas mot honom. Sä kani sin lur ske bara mot den som har begått eller medverkat till brottet, bereitsvinning genom delta eller annars tillhör någon av de kaiegorier som anges ilagrummet. Eftersom promemorians förbud således inte behövs och dessutommöjligen kan leda till missförstånd, bör del enligt min uppfattning inte upptasi lagtexten. Isammanhanget bör kanske slutligen framhållas att vissa specialstraff-rättsligabrott (t.ex. olovlig jakt) kan uigöra förbrott till sakhäleri medan förverkandeenligt 36 kap. 1 § i dessa fall är uteslutet på den grunden att sådantförverkande endast avser utbyte av brott enligt - en ordningsomjag inte anser atl del i detta sammanhang finns underlag för atl överväganägon ändring av. Jagåterkommer till vissa ytterligare tillämpningsfrägor i specialmotiveringen. 2.6Ansvaret för ersättning till målsäganden Mitt förslag: Devidgade möjligheterna att förklara utbyte av brott förverkat kompletteras meden bestämmelse som huvudsakligen innebär att, om utbyte som motsvarar skada förenskild har förklarats förverkat hos någon, staten i dennes ställe skall svaraför ersällningen till den skadelidande intill värdet av vad som har tillfallitstaten på grund av förverkandet. Promemorieförslaget:Överensstämmer i huvudsak med mitl förslag utom så till vida all statensersättningsansvar föreslås motsvara värdet av vad som har förklarats förverkat. Remissinstanserna:De flesta remissinstanserna tillslyrker förslaget. Från åklagarhåll förordasemellertid att statens ersättningsskyldighet begränsas till ett belopp sommoisvarar vad som faktiskt har tillfallil staten till följd avförverkandeförklaringen. Några instanser anser att en skadelidande som utangiltig ursäkt underlåtit att framställa ersättningsanspråk motgärningsmannen inte bör ha rätt lill ersättning av staten. Skälenför mitt förslag: Den i avsnitt 2.5 föreslagna utvidgningen av möjligheternatill förverkande av utbyte av brott innebär att förverkande kan komma atl skeockså i vissa fall då en målsägande har lidit skada som svarar mot utbytet.Målsäganden kan exempelvis ha varit okänd när förverkandefråganaktualiserades. Föratt säkerställa att ett förverkande inte går ut över målsägandens intressen ochatl den hos vilken förverkandet sker inte drabbas av dubbla anspråk bör enligtpromemorian målsäganden i sådana situationer ges möjligheter att erhållaersättning från staten för sin skada. I promemorian framhålls alt en sådanordning innebär all målsägandens möjlighet att hållas skadeslös förbättras. Detmåste nämligen enligt promemorian i många fall antas vara mera fördelaktigt fördenne att kunna vända sig mot staten med silt ersättningsanspråk än att varatvungen att hälla sig till den brottslige eller någon annan skadeståndsskyldig. Promemorieförslagetinnebär att staten övertar ersättningsskyldigheten så längt som denna svararmot värdet av den egendom som har förklarats förverkad. Detta har underremissbehandlingen kritiserats från åklagar-häll. Enligt kritikerna bör statensersättningsskyldighet, enligt etl alternativ som också diskuteras ipromemorian, vara begränsad till vad som fakliskl har tillfallit staten vidverkställigheten av förverkandebeslutet. Vidsidan av den nu angivna begränsningen av statens ersättningsskyldighet har i promemorianockså övervägts om elt uttryckligt undanlag frän rätten till ersättning börgöras för det fallet atl den skadelidande utan giltig ursäkt underiåtit attframställa anspråk på ersättning mot den brottslige innan frågan om förverkandeavgjorts. Syftet med ett sådant undanlag skulle enligt promemorian vara att setill att den skadelidande i försia hand håller sig till den brottslige med sittersättningsanspråk, när han har möjlighet till det. Några remissinslanseranser atl etl sådant undantag bör göras för att undvika spekulalion frånmålsägandens sida. lar sålunda atl detframstår som mindre lämpligt att den målsägande som Prop. 1986/87: 6medvetet har avstått från att framställa skadeståndsanspråk mot gärningsmannenskulle hällas skadeslös av staten. Denna uppgift får enligt tingsrättensuppfattning förbehållas försäkringsbolagen. Självansluter jag mig till den lösning som har valls i promemorian sä lill vida attjag anser att den i det föregående förordade utvidgningen av möjligheten atttillgripa förverkande mäste förutsätta en ordning enligt vilken staten tilläggsett ansvar för ersättning ål den skadelidande i den män anspråk sedermeraaktualiseras. Jag har emellertid förståelse för den kritik som vid remissbehandlingenhar riktats mot promemorians förslag när det gäller omfaltningen av statensersättningsskyldighet. Kritiken synes kunna tillgodoses, om statens ansvarbegränsas till värdet av vad som har tillfallit staten på gmnd avförverkandebeslutet.