prop · GA0372 · 1986-12-31 00:00:00 — Vadgäller lagstiftningens ulformning vill förbundet ifrågasätta om avfattningenav 8 § verkligen kan anses ge uttryck för att personen i fråga skall varagäldenär eller borgenär i egenskap av privatperson. Erinringarkan också riktas mot tekniken atl från olika lagar hänvisa lUl 6 och 8 §§ iräntelagen, när avsikten varit att även 9 § - men tUl synes inle andraparagrafer - skall flllämpas. Somtidigare (avsnitt 2) har anförts, kan paragrafema lämpligen skrivas ihop , så alt diskontotillägget blir lägre i näringsidkar/konsumentför-hållandenaoch att reglema blir tvingande till förmån för konsumenten. 9 Övrigt (bl a betalningsfrister) Utredningenhar också behandlat frågan om tidpunkten för betalning av faktura. I denna delhar inte något lagförslag framlagts, men utredningen ulgår från att detvingande regler som föreslås kommer att medföra att kortare betalningfrislerän en månad kommer att försvinna. Dessutom ulgår utredningen från att eventueUakvarstående klausuler av denna typ kan stävjas genom ingripande från KO. Konsumentverketdelar inle uppfattningen alt betalningsfrister kortare än en månad kan väntasförsvinna om ulredningens förslag genontförs. Tvärtom är det möjligt att dentvingande regleringen kommer att medföra alt många företag kommer att tillämpakortare belatfrisler än fldigare. Möjligheten för KO att ingripa mot etl sådantvillkor med slöd av avtalsvillkorslagen förefaller osäker. Gäldenärsrätt att destinera betalning Enviktig fråga som inte närmare berörts i betänkandet, är den om gälde närens rätl att bestämma vilken av flera skulder han vUl betala - och vUken av flera delposter inom samma skuldförhållande han först viU delbe tala. Här är fråga om tolkning och nutida tillämpning av 9 kap. 5 § handel- sebalken, vari uttalas - såvitt här är i fråga - alt räntan först ska erläggas. Naturligtvis kan parterna avtala en annan ordning. KFM viU för sin del hävda, att en gäldenär kanske alltid bör tilläggas rätlen att först betala på kapitalskulden för att minska ränteutgifterna. Detta bör gäUa åtminstone i 165 konsumentförhåUanden (ochnär gäldenären eljest är gäldenär i egenskap Prop. 1986/87:72 av"privatperson"). Under alla förhållanden vill KFM se en uttryckligregel i räntelagen med lösning av problemet. Fråganom gäldenärens räll att destinera belalningar har utretts i en särskild uppsatsav professor . är denna med vissa ändringar intagen iJuridiska Föreningens i "Festskrtft lill 250-års-minnel av 1734års lag". Inomskatlelagsliftningen finns en mängd olika typer av avgtfter. Försök lär välpågå att rensa denna avgiftsflora. När det gäller restavgtft, molsvarandedröjsmålsränta på "civila" fordringar, bör denna justeras i sambandmed att en ny räntelag träder i kraft. Restavgiflen, f n. en fast avgift om ,innebär i flertalel faU av reslföringar att siaten ligger under dröjsmålsräntan.Det är viktigt atl inte en lägre restavgtft finns som kan påverka gäldenärernaatt lägga upp en "skattekredtf". Siaten har ju inte någon möjlighetatl reagera, innan skattegäldenären själv beviljal sig "lånet".Skatteindrivningsulredningen () har i etl tidigare belänkande tagil upp restavgiflsfrågan.Med den teknik som finns för hantering av skatteindrivningen kan man utansvårigheter bygga upp ett syslem med dröjsmålsränta även för restfördaskatter. Denna ränta bör - om förslaget till räntelag går igenom genomgåendevara diskontot med tillägg av högst . Manbör inle komplicera beräkningen genom att försöka dtfferentierarestavgift-ränta med hänsyn till skatiegäldenärens egenskap (näringsidkareeller privatperson). Det väsenfliga är alt det för den skatiskyldige framstårså att han inte kan göra några "vinster" genom att underlåta attbeiala skallen . En avhållande faktor bör också vara, attränta-reslavgiften inle heUer i framliden bör vara avdragsgill. Stockholmskommun, juridiska avdelningen Särskiltom dröjsmålsränla vid omreglering av tomträtts avgäld för småhus Nyssnämndaproblem med jämkning av dröjsmälsräntan kan bli särskilt aktuell vidavgäldsreglering av tomträtter för småhus. Förnärvarande är uppemot 2 000 avgäldsmål för småhus i anhängiga vid fastighetsdomstolen i . Så gotl som samfliga av dessa är vilandeförklarade i avvakian på vägledande avgöranden i några så kaUade pilolmål. Tvisterna är mycket likartade i samtliga mål. PUotmålen är cirka tio tiU anlalet. Processerna medför atl avgäldshöjningarna i samtli ga fall kommer att erläggas efter den tidpunkt som de rätteligen skulle ha erlagts. Det medför stora ekonomiska konsekvenser för staden. Processerna är sådana att så goll som samtliga tomlrätlshavare kan hävda all oklarhet förelegat om rättslägel. Möjligheter att få dröjsmålsräntan jämkad enligt 9 § utredningens förslag synes således finnas. tomträttshavarnasmå ekonomiska risker i processen då utrednings- och Prop. rättegångskostnadernadelas upp på samtliga berörda tomlrätlshavare och därigenomblir närmast försumbara. Stadens rättegångskostnader i vart ochett av de vilandeförklarade målen blir vidare små då rättsfrågorna avgörsi andra mål. Då tomträtts havarna i dessa mål således tar små, närmaslförsumbara, ekonomiska risker i sina processer torde det vara lockandeför en tomlrätlshavare att vägra atl acceptera en yrkad avgäld i avvaktanpå avgörande av pilotmål för att sedan yrka och söka jämkning avdröjsmålsräntan och därigenom få en billig kredii. Idet fall förslaget i sin nuvarande form skulle bli föremål för lagstiftningmåsle enligl juridiska avdelningens uppfattning en särskild reglering ske avskyldigheten alt betala dröjsmålsränta i här aktuella fall. Därvid bör mankunna utgå från den reglering som föreslås gälla i hyresförhållanden enligtjordabalken 12 kap. 55 a §, femle stycket, som innebär all ränla på hyreshöjningskall ulgå enligt 5 § räntelagen för fld innan beslutet om hyreshöjningenvunnii laga kraft och enligt 6 § eUer 8 § för tiden därefter. Denna regleringär tvingande och tar över räntelagens beslämmelser. Motsvarande övervägandensom legat flll gmnd för räntebestämmelsen i hyresförhållanden bör gälla även idessa tomträttsförhållanden. Tilläggas kan att då lomlrällsavgälden äravdragsgill vid inkomstbeskattningen en liknande reglering för tomträtter somför bostadslägenheter skulle innebära mindre ekonomiskl ingrepp än ihyresförhållanden. En sådan reglering minskar ovannämnda risk för onödiglprocessande och partema har störte möjlighet att i förväg bedömma de risker enprocess innebär. Skadeståndvid sidan av dröjsmålsränta Iprakliken fungerar dröjsmälsräntan som ell normerat skadestånd, främst beroendepå atl borgenären ofta har svårt att styrka skada överstigande skäligavkastning på kapitalel. HärtiU kommer att dröjsmålsränlan innebär en vissmerkompensation som s.a.s. täcker in de flesta faU av mindre omfattande skada.Emellertid kan för borgenären besvärande silualioner komma attuppstå. Risken härför ökar också om man inför den ovan föreslagna möjlighetenför gäldenären atl deponera skuldbeloppet. I7 § andra stycket lagen (1936:81) om skuldebrev flnns en bestämmelse om attgäldenären i visst fall har alt erlägga skadestånd utöver ränla. Frågan ivilken utsträckning gäldenären också i andra fall vid sidan av skyldighet attbetala räntan kan åläggas att utge ersättning för skada är inte hek klar Ofr bla SOU 1974:28 s. 102 foch 140 ff samt Prop 1975:102 s.27 ff). Förmodligenföreligger skadeståndsskyldighet, åtminslone vid inomobligatoriskarättsförhållanden. Samfundet anser dock att spörsmålet förtjänar att beaktas. Ensiluation som här bör föranleda särskild uppmärksamhet är gräns dragningen mellan ränta och skadestånd. Antag t.ex. alt borgenären har en dyrbar finansiering för en köpt vara, varefter varan förstörs och han 167 erhålleranspråk på ersättning härför, t.ex. mot en försäkringsgivare. I ett Prop.1986/87:72 sådant fall kan borgenärens ränteskuld för finansiering komma atlavsevärt överstiga den räntekompensation han erhåller från försäkringsgivaren.All han skaU behöva finna sig i atl drabbas av en betungande räntedifferensutan praktisk möjlighet atl påskynda eUer på annat sätt påverka en utdragen skaderegleringsynes inte tiltfredsstäUande. Möjligen kan han då kompenserasskadeståndsvägen, med detta är f. n. inte helt klart. Motbakgmnd av det anförda förordar samfundet att frågan om gäldenärens skyldighetatt ulge ersättning för borgenärens skada p.g.a. gäldenärensbetalningsdröjsmål tas upp till prövning parallelll med den fortsallabehandlingen av den föreslagna jämkningsklausulen. Enligt samfundets meningfinns det nämligen ett visst samband mellan frågan om lindring av gäldenärensbelalningsansvar i vissa fall och skärpning i andra. Enligtgällande rätt utgår inte ränta på ränta. EmeUertid är den uppfatlningen inteovanlig att ränta skulle utgå på sådan upplupen ränta för vilken borgenärenbegärt betalt. Denna mening måste med hänsyn till bestämmelsen i 4 § försiastycket räntelagen ha visst fog för sig. En annan förekommande uppfattning äralt ränta årsvis skuUe läggas flll kapitalet, varefter skuUe utgå ränla på densålunda kapitaliserade räntan. Attmissuppfattningar av rättsläget förekommer är enligt samfundet ett tUkäckligtskäl för att frågan skall regleras i lag. Vidare viU samfundet sätta tfråga omnuvarande ordning - atl ränta inte utgår på ränta - är lämplig. Enligtsamfundels mening skulle det vara en bättre ordning att bygga på tanken bakom 4§ första stycket räntelagen sålunda att ränta böoade löpa på upplupen ränta ioch med att borgenär framställde krav på betalning av ränla. Härmed lorde manminska risken att gäldenären väl betalar kapitalbeloppet men underlåter atlbetala upplupen ränta eftersom ränta inte ulgår därpå, någol som förekommerrelativt ofta i näringslivel. Vidare aktiveras borgenären att upplysagäldenären om kravet, något som bör verka för en snabbare skuldavveckling. Föralt ett krav på ränta skulle bli räntebärande bör dock möjligen uppställasvissa betingelser, t.ex. att borgenären skaU redovisa beräkningen för räntan.Vidare bör kanske gäUa att räntan skaU avse viss minsta period, l.ex. tremånader, innan borgenärens krav på betalning av ränta leder till rätl tiU ränlapå jämväl den krävda räntan. Vadbeträffar 4 § tredje stycket bör möjUgen det fallet att tvisten är underkastadskUjeförfarande också regleras. 10 §har enligl riksförbundet mening fått en för vid ontfattning. Paragrafen har fått karaktär av generalklausul. Den kommer med föreslagen utform ning att omfatta även 11 § och dess bestämmelse om fakturaavgtfler m.m. Friskrivning med stöd av 10 § andra meningen skuUe enhgt mofiven inte vara förenlig med förbehåll om förseningsavgift enligt 24 § konsumenlför- 168 säkringslagen,eftersom det vore ett kringgående av kravet på ömsesi- Prop. 1986/87:72 dighet.Det är enligl riksförbundets uppfattning inte lämpligl att på detta vissammankoppla två olika begrepp som räntor och avgtfter. Enligl 24 §konsumentförsäkringslagen får försäkringsbolag la ut förseningsavgift om premieinte belalas i rätt tid . Avsiklen med avgiften är i första hand att motverkadröjsmål med premiebetalningen. Iandra hand skall den medverka tiU att täcka de extra kostnader för bolaget - iform av uppsägning och andra administrativa åtgärder - som ett dröjsmål medför. Anledningentill avtal om att låga räntebelopp inte utbetalas är att utredning om vad somär skälig ränta är orimligt arbetskrävande i förhållande till beloppensstorlek. 10 § första meningen borde i stället kunna lyda t.ex:"Avtalsvillkor mellan en konsument och en näringsidkare om att betalahögre ränta än som anges i denna lag" etc. För övrigt anser riksförbundetatt hundrakronorsgränsen redan nu är för låg och snabbt kommer att bli än merotiUräcklig. Riksförbundethar ingen förståelse för del krav på ömsesidighel som föreslås genom 10 § andrameningen. I många avtal, t. ex. försäkringsavtal, är parternas förpliktelser avmycket olika natur och det gagnar inte någons iniressen alt eftersträva totalömsesidighet när det gäller prestafloner av mindre vikl. Förförsäkringsbolagens del skulle förslaget innebära att man i fortsäUningen måslekomplettera alla försäkringsviUkor med alt försäkringstagaren ej är skyldigatt betala ränta vid försenad premiebetalning, för att man skall kunnafriskriva sig från skyldigheten att utge smärte räntebelopp, understigande 100kr. Detta förefaller onödigt eftersom försäkringsbolagen i prakflken aldrigtar ut dröjsmålsränta vid försenad premiebetalning, vilket utredningen ocksåkonstaterat på sidan 197 överst. , , ,, och Beaktasbör att den nordiska köplagsarbetsgrappen i betänkandet "Nordiskaköplagar" (NU 1984:5) föreslår all säljaren vid hävning av avtalet skallbeiala avkaslningsränta oavsett vilken part som begått kontraktsbrott medanförevarande beslämmelse endast reglerar fallel att avtal hävts tiU följd avbetalningsmottagarens kontraktsbrott. Det bör tillses att överensstämmelsemellan köplag och räntelag uppnås emedan i köplagen hänvisas till räntelagensåvitt avser räntefot m.m. 10§ jämförd med 4 § Enföljd av att räntelagen, genom den föreslagna 10 §, föreslås bli tvingan de i konsumentförhållanden är att konsumenten tiltförsäkras en dröjsmåls- ränlefri frist . HärtUl uttalas i motiven (s. 191 f) att avtals villkor om en kortare betatfrisl än den räntefria fristen kan förväntas bU 169 utmönstrade eftersom de iräntehänseende saknar rättslig verkan och att, i Prop. 1986/87:72 den månså ej sker, frivilUgt, saken kan påtalas av KO. Vidare sägs alt det närmasttorde framstå som vilseledande att ange en kortare frist för betalning emedannågol "rättsligt beaktansvärt" skäl härför inte lorde finnas. Fördet första kan ej uteslutas atl beaklansvärdaskäl för en kortare betatfrisl kanfinnas. För det andra synes det oss oacceptabelt att genom motivuttalanden ochi etl stadgande som rör lidpunklen för beräkningen av dröjsmålsränla reglerabetalningstiden. Vill lagstiftaren ändra på tillåtlighe-ten av avtal om viss betalningsfldbör så ske uttryckligen. KFvill också föreslå att ges i uppdrag atl hos allmänhetensprida kunskap om innebörden av gällande rätt rörande betalningstider,dröjsmålsränta, faktureringsavgifter och övriga betalningsvillkor. Såsomovan framhållits framslår del som främmande för verkstäderna att formelltavtala med kunden om en bestämd förfallodag för en verkstadsfaktura. Möjligenförekommer det hos en del verksläder anslag i kundmottagningen som anger denärmare villkoren för belalning av fakturor, t.ex. betalning dagarefter fakturadatum. Ett sådant anslag torde kunna utgöra grund för ettunderförstått avtal mellan partema om beslämd förfallodag. Det vore emellertidav stort praktiskt intresse att få denna fråga närmare belyst i regeringensproposition till räntelagen. Iförslagets 2 §, andra stycket, föreskrivs atl s.k. avkaslningsränta endasl skall utgå "då avtal hävs till följd av betalningsmottagarenskontraktsbrott eller på liknande grund". Om man ser skyldighelen att betala avkaslnings ränta som en påföljd på grand av kontraktsbrott är givetvis en sådan konslraktion helt riktig. Om man däremot uppfattar avkastningsräntan - flll skiUnad från dröjsmålsräntan - som en skyldighet alt redovisa den avkaslning som man på sätl och vis har åtnjutit utan rättsgrand är det knappast riktigt alt begränsa skyldigheten atl utge avkaslningsränta på det sätt som föreslås även om detla stämmer överens med 2 § i nuvarande räntelag. Förbundet anser att man i samband med förslaget till ny räntelag bör ta upp problemet flU förnyat övervägande. Om skyldigheten att utge avkastningsränta görs oberoende av betalningsmottagarens kontraktsbrott riskerar man visserligen att det belopp som skall ulgå blir högre än den avkaslning som pengarna fakflskl gelt och i så fall kan det onekligen medföra otiltfredsslällande resultat om den part som är berätfigad att återfå pengarna så att säga skulle tjäna på sitt eget kontraktsbrott. I så fall tillfogar han genom sitt kontraktsbrott motparten ytteriigare en föriust. Om man utvidgar tillämpningsområdet för stadgandet kan det därför bli nöd vändigl att flllfoga en särskild bestämmelse som föreskriver att avkasl- 170 ningsränlainte skall utgå i annan mån av den berättigades förhållanden och Prop.1986/87:72 omständighetema i övrigt. Utredningenhar - uppenbarligen som en ersättning för möjligheten att ta ut förhöjddröjsmålsränta i konsumentförhållanden - nämnt möjlighelen att ta ut ensärskild avgift vid betalningsförsummelse. Utredningen har uppenbarligen inteansett en sådan avgtft strida mot den tvingande regleringen om den bestämsutan hänsyn flll beloppets storlek och försummelsens längd. Förbundet ställersig tveksamt flll denna slutsals och även frågande till varför utredningen i såfall ansett behov inte föreligga av tvingande regler beträffande sådanaavgifter. Föreningenifrågasätter också - även om detta enligl direkliven inte har ingått iutredningens uppdrag om inte också tvingande regler bör övervägas, så attavtalsfriheten mellan dem som yrkesmässigl lämnar krediter och privatpersoner iegenskap av konsumenler i någon mån begränsas. Härigenom bör någon form av ränlelakför den effektiva, löpande räntan avseende konsumentkrediter övervägas.Föreningen tfrågasätter om nuvarande regler om jämkning av oskäUgaavtalsvillkor i 36 § avtalslagen och om ocker i är tillräckliga urkonsumentsynpunkt. Kronofogdemyndigheternas (KFM)erfarenhet av verkställigheten be träffande utsökningsmål är den, att exekutionstitlarna lill övervägande del består av lagsökningsutslag och slutbevis i mål om belalningsföreläggan den. Jämfört med de "straffavgifter" i form av inkassokostnader,rätte gångskostnader och utsökningsavgifter, allt om per utsök ningsmål, ler sig dröjsmålsräntan liten i mål med mindre kapitalbelopp. Räntan kan ändå vad gäller betalningsföreläggandena vara materiellt felak tig. Eftersom tingsrätterna ex officio inte har att pröva en ansökan om beialningsföreläggande i sak annal än vad gäller koslnadsyrkandel, så kan lätt ett yrkande om ränta utöver räntelagens regler eller om en inte avtalad faktureringsavgift leda tUl att exegibelt slutbevis ulfärdas även i dessa delar, om gäldenären inte har bestritt yrkandet. Föreningens erfarenhei är den, alt del är ytterst säUsynt atl gäldenärer bestrider ansökningar om beialningsföreläggande vad gäller dröjsmålsränlor och faklureringsav gifier. Praktiskt tagel aldrig inges liU KFM för verkställighet s.k. jämkade slutbevis där gäldenären har bestritt ränleyrkandel. Föreningen delar där för den uppfattning, som experten uitrycker på s. 224 i sitl särskilda yttrande, så alt tingsrätterna åläggs att ex officio pröva yrkanden om ränta och faktureringsavgifl i målen om betalningsföreläggande på samma rätt som sker i lagsökningsmålen och i återtagningsmålen hos KFM. Skulle det visa sig att svårigheterna är för stora för lingsräiierna alt ex officio efterforska alla bakomliggande rättsförhållanden som gmndar ett ränteyrkande, bör i vart fall uppenbari ograndade yrkanden kunna avvisas 171 på samma sätt som skervid avkunnande av tredskodom (44 kap. 8 § 2 Prop. 1986/87:72 st.rättegångsbalken). Utredningenföreslår atl det inte längre skall gå att avtala om kortare betalningsfristerän en månad i vad gäller dröjsmålsräntedebitering och uttalar vidare, att desärskilda, mycket kortare frister, som f.n. ibland förekommer, kan antas kommaatt försvinna. I utredningen förbises etl antal mycket viktiga punkter, bl.a: a) Utskickning av fakturor är kopplad till den faktureringsfrekvens somtillämpas. bensin och diesel sker fakturering en gång och ontfattardå alla leveranser under den gångna månaden. Det förflyter sålunda en avsevärdtid från leveranstidpunkterna tUl faktureringsfldpunk-len. Liknande förhållandengäller givetvis i andra branscher med kontinu-erUga leveranser ochperiodfakturering. b) Medhänsyn tiU ovanstående ter sig en förlängning av betalningsfristen flU 30dagar som hek omotiverad. F.n. tUlämpas för drivmedel vanligen 15 dagars kreditfrån faktureringsdatum, vilkel har visal sig fungera bra för kundema. c) En förlängning av betalningsviUkoren tiU skulle medföraväsentligt ökad kapitalbindning i kundfordringar. Kostnadema härför skullekomma alt resultera i prishöjningar. d) Förslagettill regler som medför en förlängning av kundkrediterna går stick i stäv mot de strävanden, som man från sida givit uttryck för, dels genom vissa överenskommelser med resp. branscher om begränsning av krediter till hushållen, dels genom lagsttftning i samma syfte. Ispecialmotiveringen lill den föreslagna räntelagens 10 § berör utredning en frågan om en skulds förfallodag och uttalar (s. 192) alt del närmast framstår som vilseledande och därmed oskäligt att ange en särskild kortare frist för betalning än den månadsfrisl som skall löpa innan ränta böriar ulgå. Förekomslen av sådana klausuler bör därför enligt utredningen kun na stävjas genom ingripande från KO:s sida. Dessa uUalanden är knappast hållbara. Allmänt måste det ses som en svaghet i betänkandet att frågan om betalningstid inle klarläggs mera. Frågan om fldpunkten för betalning av fakturor (samt rälien atl ta ut faktureringsavgift) behandlades av lagutskottet (LU 1983/84:6) i anledning av en motion. Efter en genomgång av rättsläget hemställde utskottet att motionen och utskottets betänkande i denna del skulle överlämnas till konsumentköpsutredningen för att beaktas under ulredningens arbete. Eftersom konsumentköpsutredningen höll på atl slutföra sitl arbete överlämnades frågan i stället liU räntelagsulredningen. Under senareår har förslag lill ny konsumenlköplag, konsumenttjänstlag och ny köplag lagts fram. Dessa förslag - av vilka konsumenttjänslförslaget lett fill lagsliftning - innehåller likartade be- 172 slämmelserom betalningsfrister, nämligen att betalning skall ske vid an- Prop. 1986/87:72fordran om inte annat är avtalat. I princip är köparen (konsumenten) skyldigatt betala vid anfordran (se prop. 1984/85:110 s. 310). Detta är dessulomen hävdvunnen princip inom svensk köprätt. Del torde därför inte vara möjligt atl- vilket utredningen med hänvisning till KO tycks mena förklara ett viUkor omkortare betalningsfrist än en månad som oskäligt enligt avtalsvillkorslagama.Frågan om förfallodag bör således övervägas ytterligare. Möjligen kan mandärvid komma fram fill att en betalningsfrist om en månad skall gälla om inteannat har avtalals, men detta måste då noggrant övervägas med beaktande avrättsföljderna av att fordringen förfaller till betalning, t.ex. beträffande kvillningsmöjlighet,konkursgmnd och möjlighel lUl ansökan om betalningsföreläggande. Med hänsyntill förfaUodagens belydelse i dessa sammanhang torde inle, som utredningenanför, bestämmelsen i lagförslaget 4 § medföra atl villkor om kortarebetalningsfrist än en månad blir utmönstrade. Angåendebetalningsfrist se avsnitt 2. Ilagförslaget har man förbisett att göra en entydig precisering av betalningsdag. PropositionenshuvudsakUga innehåll .................... I Lagförslag......................................................... .. 2 Utdragur protokoll vid regeringssammanlräde 5 1 Inledning ........................................................ .. 5 2 Allmän motivering ........................................... 5 2.1 Allmänna utgångspunkter ............................... .. 5 2.2 Tvingande regler i konsumentförhållanden m.m.... .. 7 2.3 Jämkning av dröjsmålsräntan ....................... .. 8 2.4 Ränta på skadestånd vid uppsåtligt brott .......... .. 10 2.5 Ogmndade krav på dröjsmålsränta, faktureringsavgiftm.m.. 11 2.6 Ränla på ersättning för rättegångskostnad......... .. 12 2.7 Avtalslagens ockerparagraf ........................... .. 14 2.8 Ikraftträdande ............................................. .. 16 2.9 Kostnader ................................................. .. 16 3 Upprättade lagförslag ......................................... 16 4 Specialmofivering ............................................ 17 4.1 Förslaget flU lag omändring i räntelagen (1975:635) 17 4.2 Förslaget flll lag om ändring i . 4.3 Förslaget till lag om ändring i avtalslagen ........ 20