prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Åklagarmyndigheteni : Utredningens förslag att nuvarande regler vadgäller både brottsmisstankens styrka och avgränsningen med avseende pä strafflalituderskall bibehållas i oförändrat skick är tillfredsställande. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Inledningsvis anmärker utredningen att det ifrågasattsom inte misstankegraden borde sättas högre, särskilt vid recidivfara. Medhänsyn till alt man i åtskilliga europeiska länder - utan att delta strider motEuropakonventionen - tillåter häktning vid lägre misstankegrad än sannolikaskäl framstår kritik mot de nuvarande reglerna som ogmndad. Som utredningenkonstaterat utvisar också antalet fallande domar avseende häktade attmisslankegraden vid häktning i praxis sätts högt. I likhet med utredningenanser jag därför alt misstankegraden vid häktning normall skall vara sannolikaskäl. Åklagarmyndigheteni åklagardistrikt: Att gmndfömtsäll- ningen för häktning fortfarande skall vara sannolika skäl och fängel se i straffskalan är bra. Enhetliga och väl inarbetade begrepp bibehålles 164 därmed. : Hovrättendelar utredningens uppfattning all i normalfal- Prop. 1986/87:112 letsannolika skäl för brottsmisstanke alltjämt bör gälla som gmndföml-sättning förhäktning. Hovrätten biträder vidare förslaget alt kravet på minst ett årsfängelse i straffskalan behälls som fömtsättning för häktning enligthuvudregeln. Hovrättenöver och : All förverkliga önskemålet om en snabbdomstolsprövning av straffprocessuella frihetsberövanden är förenat med fleraolika svårigheter. Möjlighetema att få fram ett underlag för en någorlundasäker bedömning i häktningsfrågan måste bli mindre än de är . Med deskärpta häktningsrekvisit som utredningen dessutom föreslår kommer utrymmetför häktning att avsevärt begränsas. Utredningensförslag att som huvudregel kräva all åklagaren visar sannolika skäl för attden misstänkte begått brottet är viktigt. Det kan emellertid befaras att detmest frekvenla förfarandet blir s. k. ulredningshäklning, vilken enligtförslaget medger häktning på en lägre grad av misstanke (skälig misstanke).Åklagaren kommer troligen inte pä den korta tid som står till buds all hinnaprestera den ofta omfattande utredning som är nödvändig för att visa attsannolika skäl föreligger. Någrastörre svårigheter torde inte finnas att i det läget visa att det frånulredningssynpunkt år av synnerlig vikt att den misstänkte häktas. Dettainnebär en påtaglig risk för att häklningsframställningar bifalles på dennagrund i större omfattning än som avselts och alt denna gmnd kommer att åberopasi huvuddelen av de framställningar som görs, åtminstone reserva-Uonsvis. Ipraktiken blir det nu Ullämpade utredningsanhällandel förändrat till ett besluti domstol om häktning. Att detta kommer att leda till en ökad belastning pådomstolarna torde vara ställt utom tvivel. Vidare måste en häktning pä dennagrund omprövas inom vilket alltså innebär dubbla förhandlingar viddomstol. Enligt hovrättens mening bör alltså fömtsättningama för"ulredningshäklning" begränsas. I vart fall bör ytterligareunderstrykas att detta institut bara skall tillämpas undantagsvis. Om utredningshäktningblir huvudregel innebär reformen en försämring av rättssäkerheten. Hovrättenvill även framhålla alt skillnaden mellan begreppen "sannolika skäl"och "skälig misstanke" inte belysts på ett tillfredsställande sätt ibelänkandet. Stockholmstingsrätt: Tingsrätten ansluter sig till utredningsmannens bedömning när detgäller brottsmisstankens styrka som grundförutsättning för häktning, nämligenatt del nuvarande kravet på sannolika skäl för all den misstänkte gjort sigskyldig till brottet enligt huvudregeln i 24 kap. 1 § RB bör stå kvar. Närdet sedan gäller brottet som kvalifikationsgmnd anser tingsrätten också, attett kvalifikationskrav konslmerat som en abstrakt begränsningsregel knutentill strafflalitudema är att föredra. Denna lagstiftningsteknik är inte baraenkel utan har även den fördelen att utesluta skönsmässiga värderingar ochdärmed osäkerhet i rättstillämpningen. Den nuvarande gränsen på fängelse iminst fångar i huvudsak på ett tillfredsställande sätt upp de fall, därhäktning bör kunna aktualiseras. SödraRoslags tingsrätt: Vi befarar all de förkortade fristema i samband med häktningar kan leda fler häktningar på lösare gmnder under längre 165 Del nya insUtutetutredningshäktning bör särskilt uppmärksammas, Prop. 1986/87:112 eftersomdet innebär att en misstänkt kan vara frihetsberövad på svagare misstanke än"sannolika skäl". Häktningsgmnderna bör därför noga analyseras förall den misstänktes rättssäkerhetskrav skall tillgodoses. Avsiffermaterialet i betänkandet framgår att av totalt drygt 30.000 anhållna år1982 kvarstod ca 6.500 häktade tills domen fallit. av dem som någongång anhölls släpptes alltså på fri fot. Statistiken visar också att totalt av de anhållna över huvud inte blev lagförda. Av de häktade var det 1982endast för vilka åtalet blev ogillat eller nedlagt. Den sistnämnda siffranvisar att "sannolika skäl" som krav pä brottsmisstankens styrka förhäktning i huvudsak kan godtas från rättssäkerhetssynpunkt. I det praktiskalivet får man räkna med alt ett mindre antal häktade kommer att frikännas vidden slutgiltiga prövningen. Däremot kan det inte anses vara godtagbart attomkring av de anhållna över huvud inte blev lagförda. Mot denna bakgmndborde utredningsmannen närmare ha granskat och analyserat den viktigarättssäkerhetsfrågan hur man bäst skall undvika frihetsberövanden, som sker påalltför lösa gmnder. Sannolika skäl är gmndrekvisilel för såväl anhållande somhäktning. Utredningsanhållande kan dock ske vid en lägre grad av misstanke,eller "skälig misstanke" om brott. Delta är minimikravetför frihetsberövande enligt traktaträtten. Utredningen ställer inte allsfrågan om "sannolika skäl" kan anses vara godtagbart frånrättssäkerhetssynpunkt som beviskrav för anhållande och häktning. Vad som sistoch slutligt skall anses vara sannolika skäl för en brottsmisstanke avgörs avbeslutsfattarens fria skön. Utredningen konstaterar endast att formuleringen"sannolika skäl" genom rättspraxis har getts ett närmare preciseratinnehåll, som väl täcker det krav på misstankens styrka som bör ställas.Eftersom utredningen vid häktningsförhandlingen kommer att vara ofullständigenligt förslaget på grund av den korta handläggningstiden, kan kravet påmisstankens styrka komma alt sänkas. Enligt gällande lag måste åklagaren taställning till om sannolika skäl föreligger ; därefter måste denmisstänkte släppas om inte häktning begärs. Följden av förslaget kan bli attfler personer kommer att vara häktade i onödan för huvudförhandlingen.Utredningsmannen har inte närmare analyserat denna konsekvens av de kortarefristerna. Iövrigt har vi ingen erinran mot att brottets svårhet enligt straffskalan förbrottet, i normalfallet straffminimum , skall vara avgörande för omhäktning skall få ske. Luleåtingsrätt: Utredaren har inte föreslagit någon ändring när det gäller kravet påbrottets svårhet som gmnd för häktning. Tingsrätten har inget att erinrahäremot. RRV:RRV har ingen erinran mot utredningens förslag. Riksdagensombudsmän: Jag har inte något att erinra mot att det fortfa rande som huvudregel skall föreligga "sannolika skäl" somfömtsättning för att häktning skall få tillgripas. Detta innebär att man med viss styrka kan anta att en person har gjort sig skyldig ett brott. Utredaren har (s. 76) anfört att kravet på "sannolika skäl" endast torde avsebeviskravet 166 beträffandeskuldfrågan medan det inte skulle finnas något utrymme för Prop. 1986/87:112sannolikhetsbedömning när det gäller rättsfrågan, dvs. frågan om gärningen ärbrottslig eller hur kvalificerad den är. Del är beklagligt att utredaren intehar gjort någon närmare analys av det problemkomplex som här föreligger. Jagvill här endast frainhålla att del i praktiken inte alllid är alldeles lätt atthålla isär personfrågan (vem är misstänkt? ), sakfrågan (vad avser misstanken? )och rättsfrågan (hur skall gämingen bedömas?). Den nuvarande konstmktioneninnebär strikt språkligt all det måste vara klart att det föreligger en gämingsom utgör ett brott och att det endast är fråga om vilken styrka ett antagandeom gärningsman måste ha för att häktning skall få ske. Detta stämmer in påenklare slag av brottslighet, där det ganska lätt kan fastställas all delföreligger ett brott. I det moderna samhället förekommer del dock mycketkomplicerade förfaranden, ibland inom eller under täckmantel av olika slagsbolagskonstrukUoner, där man i början av en utredning endast har kännedom om enviss effekt. Ett exempel bland flera på detta är när det uppkommer misstankeom skallebedrägeri i en större verksamhet. Där kan det vara så all det råderoklarhet pä alla tre punkterna eller på någon eller några av dem. Det måstesåledes göras antaganden om vad som egentligen har skett, hur förfarandet skallbedömas, inte minst från skatterättslig synpunkt, samt om vem som är attbetrakta som gärningsman. I praxis torde del inte vara ovanligt all en person,som är misstänkt för skattebedrägeri, anhålls och häktas i inledningen av enfömndersökning på gmnd av kollusionsfara, varefter han försätts på fri fot,förundersökningen avslutas och åtal väcks. Därefter får målet vila i avvaktanpå utgången av förvaltningsdomstolarnas prövning av skattefrågan. Somutredaren har anfört måste, på gmnd av den abstraktionsnivå det här är frågaom, bedömningen alltid till slut bero på domarens fria skön. Lagstiftaren kandock inte, när det gäller sä allvarliga ingrepp i den personliga friheten somhäktning, slå sig till ro med att helt och hållet överlämna problemen tilldomarna ulan att ge dem en ordentlig vägledning för de ofta myckel sväraavvägningama. Detta är nu av särskild vikt, eftersom dom-slolamas prövning avfrågor om frihetsberövande kommer att ske på ett tidigare stadium än som f. n.är fallet och betydligt fler svårbedömda frågor kommer att dyka upp. Det ärockså av vikt för att åstadkomma en likformig rättstillämpning att domarna hartillräckliga principiella rikUinjer att gå efter vid sina prövningar. Utredarenhar i delta sammanhang hänvisat till all åtalet lagts ned eller ogillats endastbeträffande av samUiga häktade. Denna siffra synes vara mindre intressantför framtiden. Detta kommer fortsättningsvis inte att föreligga omkring enveckas utredningsresultat vid häktningsförhandlingen. Antalet anhållna personersom inte blivit lagförda har angivils av det totala antalet för 1982.Detta är enligt min mening en betänkligt hög siffra som i vart fall geranledning att framhålla del angelägna i en ordentlig analys av hur beviskraven börhanleras i rättstillämpningen. Jaghar ingenting att erinra mot vad utredaren har anfört om brottet somkvalifikationsgmnd. : Förbundet instämmer i utredarens ståndpunkt 167 att formuleringen"sannolika skäl" skall behållas som huvudregel för att Prop.1986/87:112 ange brottsmisstankens styrka och att avgränsningen av de brott,vid vilka häktning skall kunna ske, skall hänföra sig till strafflalitudema förbrottet. FöreningenSveriges åklagare: delar utredningens uppfattning när det gällerbrottsmisstankens styrka alt kravet på sannolika skäl som villkor för häktningi normalfallet bör kvarstå och att skälig misstanke skall utgöra en tillräckligmisslankegrad vid s. k. utredningshäktning. När det gäller brottet somkvalifikationsgmnd bör också, enligt föreningens mening, som utredarenföreslagit, avgränsningen i princip hänföra sig till strafflalitudema.Utredaren har bl. a. undersökt fömtsättningama för att skapa enbegränsningsregel som tar hänsyn till den förväntade påföljden men avstått frånett sådant förslag. Föreningen vill för sin del understryka alt svårigheternaatt vid en häktningsförhandling bedöma påföljden kommer all bli väsentligtstörre med de korta tidsfrister som föreslagits. Som ytterligare argument moten sådan metod vill föreningen erinra om att såväl polisen som åklagaren iprincip nödgas göra samma bedömning av brottet som kvalifikationsgmnd vidgripandet resp. anhållningsbeslutet. Svenskaavdelningen av internationella juristkommissionen: Avdelningen ansluter sigtill utredarens åsikt att formuleringen "sannolika skäl" börbibehållas (med visst undantag). Det kan vara befogat att i motiven understrykaatt kortare tidsfrister inte får fresta till lägre krav på misstankens styrkaän vad som gäller enligt rättspraxis. : Skäl för gripande, etc. har nära anknytning till tyngden avstraffet för aktuell förmodad brottslighet liksom till all välgmndadeförmodanden föreligger om brott och att den aktuella personen är förövaren. Säbör det vara, men del får inte leda till att gripande, etc. blir sällsyntheterpå gmnd av all de faktiskt avtjänade straffen i motsvarande fall blir alltkortare eller i stor utsträckning villkoras. 2.2 De särskilda häktningsgrundema JK:Beträffande de särskilda häktningsgmnderna (avsnitt 9.4-9.6) har Utredarenförordat en viss skärpning av beviskravet genom att föreslå att det skallföreligga en "påtaglig risk" att den misstänkte flyr, försvårarUtredningen eller på nytt begår brott. Jag har i och för sig ingen erinranhäremot även om jag är tveksam till om detta kan få någon nämnvärd praktiskbetydelse. Det är dock en fördel att samma beviskrav skall gälla oavsett vilkensärskild häktningsgmnd som åberopas. Iövrigt har utredaren inte funnit skäl att föreslå några förändringarbeträffande tillämpningen av häklningsgmndema flyktfara och kollusionsfara. Ifråga om recidivfara som grund för häktning har emellertid föreslagils skärptaregler i syfte att minska användningen av denna häktningsgmnd. Jagär inte beredd alt acceptera förslaget härom. Enligt min bedömning vore det mycket slötande om t. ex. en dokumenterad återfallsförbrytare inte skulle kunna häktas om han gör sig skyldig ett villainbrott tämligen omgående efter det att han blivit frigiven frän straffverkställighet. Jag kan helt ansluta mig vad de sakkunniga ledamöterna och 168 Wranghult har anfört omförslaget i denna del. Proportionalitetsregeln i 24 Prop. 1986/87:112 kap.3 § torde innebära tillräckliga garantier mot ätt häktning vid recidivfarasker i icke önskvärd omfattning. RÅ:Som framgått av vad jag anfört inledningsvis ställer jag mig bakom införandetav en ny enhetlig utformning av beviskravet för de tre häktningsgmndernaflyklfara, kollusionsfara och recidivfara. Någon anledning att ha olikabeviskrav för de olika häklningsgmndema finns enligt min mening inte. Genomuttrycket "påtaglig risk" markeras såsom utredningen framhållitklart att riskbedömningen skall ske med hänsyn till omstän-dighetema i delsärskilda fallet och inte får vara slentrianmässig. Härigenom befästs denordning som i stort redan torde ha etablerats i praxis. Somjag tidigare framhållit anser jag inte att några inskränkningar bör göras imöjligheterna till häktning p. g. a. recidivfara utöver den som kan följa avatt den nuvarande lokuUonen "anledning förekommer" byts ut mot detnyssnämnda enhetliga uttrycket "påtaglig risk" som beviskrav förfortsall brottslig verksamhet. Av underremissytlrandena framgår att utredningensförslag nya regler för häktning i recidivfallen har mött ett kompaktmotstånd bland åklagarna. Ett par underremissinstanser har tom karakteriseratutredningens förslag i denna del som stötande. Även de övriga är genomgåendestarkt kritiska. Också utredningens sakkunniga och har i särskilt yttrande förklarat att förslaget såvitt gällerrecidivfallen leder stötande resultat och har, enligt min mening på godagmnder, sammanfattningsvis gjort bedömningen att häktning på gmnd av recidivfarainte bör vara begränsad vissa brottstyper utan bör kunna komma i fråga vidvarje typ av brott för vilket är stadgat fängelse eller däröver. Blandbedömare med särskild erfarenhet av brottsbekämpande och brottsbeivrandeverksamhet har sålunda förslaget rörande begränsning av utrymmet för häktning irecidivfallen väckt allvarliga betänkligheter. Reaktionen påminner här om densom mötte häktningsutrednings förslag i motsvarande delar. Detta ärinte särskilt överraskande eftersom förslagen till sina praktiska konsekvensersynes ha mycket gemensamt. När det gäller seriebroltslighel eller annanbrottslighet som sker vanemässigt eller eljest i stor omfattning är det ipraktiken mera undanlagsvis som en hel brottsseric avslöjas . Oftastär del i stället så alt misstanke först uppkommer om ett enstaka brott ellerett fåtal brott. Som typexempel på fall där detta är vanligt kan nämnasbostadsinbrott. Först efter ett flertal återkommande ingripanden skulle isådana fall, med den utformning häktningsreglerna fått i förslaget, häktningpå gmnd av recidivfara kunna ske. Den brottsliga verksamhet som del varitangeläget att förhindra genom häktning skulle då behöva avvaktas innan ettfrihetsberövande kan ske och detta oavsett hur stor återfallsrisken bedömtsvara redan vid del första ingripandet. Vaije mdlankommande lagföring skulledärjämte tillskapa immunitet från häktning på gmnd av recidivfara förytteriigare ett antal broHstillfällen. Den föreslagna möjligheten till häktningi fall dä den misstänkta brottsligheten är av "stor omfattning"framstår av anförda skäl inte som särskilt användbar i prakUken. Regionåklagarmyndigheteni : Som utredningen påpekar (s. 131) 169 sker be vis värderingenfrån olika utgångspunkter när det gäller de särskilda Prop. 1986/87:112häktningsgmnderna. Att det ska föreligga en "påtaglig risk att" etc.torde vara ett alltför långtgående krav. Det räcker med lokuUonen"sannolikhet för" ... Jagär starkt kritisk till tanken på att begränsa möjlighetema till häktning vidrecidivfara. Del kommer att fä återverkningar pä samhällsskyddet. Jag vill iden här delen hänvisa till det särskilda yttrande, som utredningens sakkunniga,och Hans Wranghult, avgivit. Jag instämmer helt i derasyttrande. Jag vill för egen del peka på följande. Det finns en mängd brottutanför vålds- och fridsbrottens område, som av brottsoffren upplevs likaintegritetskränkande, lika oroande och lika starkt rädslefram-kallande, som ettvåldsbrott. Jag kan nämna som exempel brott av typen lägenhetsinbrolt ellerbrott som stöld eller bedrägeri hos äldre, ofta ensamboende personer.Gärningsmännen är här ofta personer, som återkommer i brott och det är fråga ombrottslingar med en viss specialisering. Det vore från samhällssynpunklolyckligt om häktning inte skulle kunna ske enligt huvudregeln.Allernativreglerna som medger häktning vid misstanke om brott "av annanfarlig art" eller "om brottsligheten är av stor omfattning" ärinte utan vidare tillämpliga. Häktning bör kunna ske, oberoende av brottetsart, vid sannolik recidivfara. Spärren mot häktning ska vara rekvisitet"sannolik risk att den misstänkte pä nytt begår brott av samma art",inte brottstypen i sig. Jag har i övrigt ingen erinran mot förslaget i denna dd. Regionåklagarmyndigheteni : (24 kap. 1 § 1 stycket 1 p RB) beskrivningav dagens tillämpning av häktningsgmnderna är, enligt min uppfattning, intehelt i överensstämmelse med verkligheten. Generellt sett tolkas rekvisitet"skäligen befaras" med återhållsamhet. Underangivna omständigheter bör ifrågavarande rekvisit ej ändras till "påtagligrisk". Även om termen avses som en beskrivning av den konkreUsering sombör fordras i varje enskilt fall, kan ändringen, i strid med utredningensavsikter, leda till en avsevärd skärpning av fömtsättningama för häktning ochanhållande och därigenom leda till ökade svårigheter i brottsbekämpningen. 1 § 1 stycket 2 p RB) Det Ullstyrkes att beviskravet flyttas upp tillsamma nivå som vid flyktfara och kollusionsfara, men "påtaglig risk"bör i konsekvens med vad som sagts ovan under 24 kap. 1 § 1 stycket 1 p RBändras "skäligen kan befaras". traditionella brotten, bl.a. våldsbrottslighel, inbrottsstölder i bostäder, bilar och på andra platser, butikstillgrepp och olika former av bedrägerier mot privatpersoner vid försäljningsverksamhet, skadegö relser, har ökat. Medborgarna har rätt att kräva effektiva motåtgärder. Det bör till yttermera visso betonas att t. ex. ett bostadsinbrott innebär en kraftig fridskränkning för den drabbade oavsett om något har tillgripits eller ej. Det föreliggande förslaget innebär som det utformats, en alltför långtgående inskränkning i möjligheten att effektivt och framgångsrikt bekämpa just den vardagsbetonade brottsligheten. Vid utformningen av bestämmelsen bör beaktas all del, som och Hans 170 Wranghult påpekar i siusärskilda yttrande pä sid 201-202, Prop. inom ramen för gällanderätt i praxis pågår en utveckling mot att antalet häktningar på grund avrecidivfara begränsas. Genom att dämlöver, som nämnts ovan, höjabeviskravet till "skäligen befaras", samt genom den proportionalitetsregel somföresläs införd i 24 kap. 3 § RB, begränsas möjligheterna tilltillämpning av recidivfara som häktningsgmnd på ett effekUvl ochändamålsenligt sätt. En brotlskalalog, som i förslaget, blir därvid överflödig ochbestämmelsen kan i princip med ovan nämnt undantag - behälla dagensutformning. Regionåklagarmyndigheteni : Jag ansluter mig till det särskilda yttrande, som avgivits av FolkeLjungvall och Hans Wranghult, såvitt avser recidivfaran. Regionåklagarmyndigheteni : Någon bärande invändning kan inte göras mot skärpningen av beviskravenför de olika häklningsgmndema. Däremot ställer jag mig tveksam tillbegränsningen av häklningsmöjlighetema vid recidivfara till vissa typer avbrott. Denna min betänklighet äskädliggöres väl av de synpunkter som pä ettövertygande sätt framförts i del av utredningens sakkunniga Ljungwall ochWranghult avgivna särskilda yttrandet. Om strängare krav på riskbedömningennär det gäller häktningsgmnderna och en uttrycklig proportionalitetsregel påföreslaget sätt införes, kan det säkert förväntas all utredningen och dessförslag kommer att leda till en mer observant och restriktivare Ullämpning medinriktning pä verkligt angelägna fall samt all den eftersträvade begränsningenav frihetsberövandena i recidivfallen därigenom åsladkommes. Utifrån övertygelsenatt det även kommer att vara nödvändigt alt kunna tillgripaeffektiva personella tvångsmedel vid bekämpning av den vardags-betonadebrottsligheten delar jag de sakkunnigas uppfattning att häktning på gmnd avrecidivfara även fortsättningsvis bör få användas i fråga om alla typer avbrott, för vilka straffet är fängelse i minst ett är. Regionåklagarmyndigheteni : I fråga om en väsentlig inskränkning av recidivfaran somhäktningsgmnd vid förmögenhetsbrott av uppenbart broltsbenägna personer menutan all brottslighetens art och omfattning måhända kan i det enskilda falletbetecknas som särskilt farlig eller av stor omfattning, delar jag helt denuppfattning som och Hans Wranghult angivit i särskiltyttrande. Förbekämpningen av de s. k. vardagsbrolten torde del bli förödande om notoriskaåterfallsförbrytare, ofta med missbmksproblem, inte genom frihetsberövande kanbli föremål för snabba och effektiva motåtgärder. Regionåklagarmyndigheteni : Beträffande de särskilda häkt ningsskälen föreslår utredningen att dessa alltfort skall utgöras av flykt fara, kollusionsfara och recidivfara. En nyhet är alt utredningen beträffan de dessa föreslår ett nytt rekvisit "påtaglig risk" samt allrecidivfaran begränsas till vissa brottstyper (brott mot person) eller fall av brottslighet av annan farlig art eller brottslighet av stor omfattning. Utredningen har uttalat all man med sin formulering av beviskravet velat ge uttryck för att risken för flyklfara etc. skall vara konkret med hänsyn omständigheter na i del enskilda fallet. Utredningen anger vidare all en ofta återkommande kritik när del gäller tillämpningen av häktningsreglema har varit att dessa 171 Enligt min mening är det en självklarhet Prop.1986/87:112 att en fråga om häktning och om del föreligger häktningsskäl allUd måste avgöras vid en noggrann prövning av omständighetema i det enskilda fallet sådana de framstår vid prövningstillfallet. Sådana är också kraven enligt nu gällande ordning. Det är enligt min mening också helt klart att beviskra vet inte får sättas för lågt beträffande de särskilda häktningsskälen.