prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Rättstillämpningen borde rimligen anpassas efter "broltsUllämpningen" och beträffandesist nämnda är - ur historisk synpunkt - organiserad narkotikabrottslighet väldigt främmande men dock en realitet med oerhörda konsekvenser. Polisstyrelsen iKarlshamns polisdistrikt: I fråga, om de föreslagna änd- Prop. 1986/87:112ringarna i häktningsreglerna vill polismyndigheten endast framhålla de negativakonsekvenserna ur broUsbekämpningssynpunkl som sannoUkl blir följden omreglerna ändras för häktning på grund av recidivfara. Polismyndighetenansluter sig till det särskilda yttrande som de sakkunniga i utredningenavgett. Häktning på gmnd av risk för återfall i brott skall alltså inte varabegränsad vissa brottstyper utan skall kunna komma ifråga vid varje typ avbrott för vilket är stadgat fängelse i ett är eller däröver. Länsstyrelseni : får ansluta sig till den skiljaktiga mening somframförts i det särskilda yttrandet av de sakkunniga, länsåklagaren och polisöverinlendenten Hans Wranghult. Idetta sammanhang vill länstyrelsen framhålla aft den begränsning som innefattasi rekvisitet att det skall finnas en påtaglig risk för att den misstänkte pånytt begår brott av samma art kan fä stötande och oönskade följder. Del kan tex inträffa att polisen vid husrannsakan hos en anhållen inbrottstjuv påträffarföremål som ger vid handen all ett förfalsknings- eller bedrägeribrotlförbereds. Det vore då orimligt om inte också denna planerade brottslighetskulle kunna beaktas i häktningsfrågan. Enligt mening bör därförhäktning pä gmnd av recidivfara inte vara begränsad vissa brottstyper utankunna komma ifråga vid varje typ av brott för vilket är stadgal fängelse i ettär eller däröver. Allmännaenheten vid i : Utredningen föreslär alt det istället skall krävas "påtaglig risk" för att den misstänkte flyr,försvårar utredningen eller på nyU begår brott. Del kan ifrågasättas om interekvisitet "skäligen kan befaras" har getts den innebördsom "påtaglig risk" avselts fä. Då "skäligen kan befaras" ipraktiken synes vara synonymt med "påtaglig risk" finns del inteanledning införa den nya terminologin att användas vid sidan om den i RB redanexisterande "kan skäligen befaras". Utredningenföreslår i 24 kap. 1 § 1 stycket RB den ändringen att häktning vid recidivendast skall få ske då brottet riktar sig mot någon annans liv, hälsa ellerfrihet eller är av annan fariig art eller brottsligheten är av stor omfattningoch det finns påtaglig risk att den misstänkte begår brott av samma art.Beträffande denna inskränkning, vilken omöjliggör häktning vid t. ex. upprepadeinbroftsslölder, kan man helt instämma i vad och Hans Wranghulti sitt särskilda yttrande framhåller om att defta förslag leder till ettstötande resultat. 1 övrigt inslämmes i vad Ljungwall och Wranghult framfört isitt särskilda yttrande. Polisstyrelsenvid : Vid recidivfara får häkt ning enligt förslaget ske om brottet riktar sig mot annans liv, hälsa eller frihet eller är av annan farlig art eller om brottsligheten är av stor omfatt ning och del finns påtaglig risk all den misstänkte på nytt begär brott av samma art. kan icke acceptera utredarens begränsning nu nämnd brottslighet. Enligt myndighetens uppfattning kommer denna begränsning att menligt påverka effektiviteten vid bekämpandet av den s. k. vardagsbrottsligheten. Chefen för jusUtiedepartemenlet har i utlalan- 187 desärskilt betonat medborgarnas rätt till effektiva åtgärder vid bekämpan- Prop.1986/87:112 det av denna brottslighet och då bl. a. inbrottsstölderna.Förslaget rimmar illa sett mot departementschefens deklaration. Det kan ocksåifrågasättas om det kan anses humant att underlåta att ingripa med anhållandeoch häktning för att bryta en kriminell livsföring om fortsatt brottslighetinte kan hindras på annat sätt. ansluter sig i denna del tilldet särskilda yttrandet till betänkandet. Utredningsmannen föreslår vidare atthäktning vid recidivrisk endast skall få ske beträffande brott av samma art.Myndigheten har svårt alt inse varför denna begränsning skall vara nödvändig.Om del t. ex. vid husrannsakan hos en anhållen inbrottstjuv påträffas föremålsom ger vid handen att förfalskningsbrotl eller narkotikaförsäljning förberedes,bör ju ett beslut om häktning kunna innefatta även denna befarade brottslighet. Polisstyrelsenvid polisdistrikt: Angående fömtsättningama för häktning på grund avrecidivfara ansluter sig polismyndigheten i huvudsak till det särskilda yttrandethärom. Riksdagensombudsmän: Jag har ingenting att erinra mot vad utredaren har anfört om desärskilda häktningsförutsättningarna flyktfara och kollusionsfara. Häktningpå gmnd av recidivfara grundas främst på att samhället ansetts böra skyddas fränbrottslig verksamhet av personer som visat särskild benägenhet att begåkriminella handlingar. Utredaren har betraktat denna häktningsgmnd som syslemfrämmande, vilket synes mig vara rikUgt. Det är alltså fråga om vad 1974års häktningsulredning kallade en temporär kriminalpolitisk åtgärd. Man skullekunna kalla det för en kortsiktig eller provisorisk inkapacitering avbrottslingen. För min del skulle jag vilja ifrågasätta om en sådan gmnd förfrihetsberövande bör kunna åberopas i andra fall än när det praktiskt settråder visshet om att den aktuella personen har ulfört gärningen ellergämingarna. Enligt den statistik som utredaren redovisat är det dock vanligtmed anhållande på grund av både kollusionsfara och recidivfara. Detta synes migfrån logiska utgångspunkter knappast vara fullt försvarbart, eftersom detinnebär att en person frihetsberövas med syftet alt hindra honom att upprepanågot som man inte är säker på att han har gjort. Endast vid mycket grovbrottslighet bör enligt min mening avvägningen mellan personlig integritet ochsamhällsskydd utfalla så att frihetsberövande kan tillgripas trots att"visshet" inte föreligger. I sådana fall torde dock fömtsättningarför s.k. obligatorisk häktning finnas. Frånprincipiella utgångspunkter skulle man därför kunna tänka sig att lagtekniskt skilja de olika häktningsgrundema åt så att bedömningen av om recidivfara föreligger skulle ske alldeles fristående från överväganden an gående tillämpligheten av de båda andra särskilda häktningsgmnderna. I 24 kap. 1 § RB skulle man kunna först ta upp häktning på gmnd av påtaglig risk för fortsatt brottslig verksamhet om det framstår som klart att den misstänkte begått brottet. Därefter skulle föreskrivas möjligheten att häkta en misstänkt person på gmnd av flykt- och/eller kollusionsfara, om det föreligger sannolika skäl för att han har begått gämingen. En häktning på grund av recidivfara skulle då inte kunna kombineras på sätt som sker nu 188 med de andra gmnderna utanutgöra ett självständigt häklningsinsUtut. 1986/87:112 sådanuppdelning behöver inte utesluta att åklagaren eller domstolen i sina beslutanger flera grunder för frihetsberövandet, men den skulle markera denprincipiella skillnaden mellan de olika situationerna och erinra om att de prövningarsom kommer i fråga inte sker från samma utgångspunkter. Ifråga om vilka brott som skall kunna föranleda häktning pä grund av recidivfarafinns det åtskilligt som talar för utredarens förslag. Jag vill dock för anföra alt det inte bör spela någon roll om den omfattande brottslighet somligger till grund för riskbedömningen ligger före eller efter en dom. Det kanfinnas lika stor anledning till häktning när någon, efter att ha avtjänatstraff för ett flertal brott, strax efter frigivandel begår ytterligare någotbrott inom samma brottskategori som när mdlankommande lagföring ochstraffavtjänande inte har ägt rum. vid : Kritiken mot hitUlls-varande ordninggår, framhålls del, ofta ut pä att häktningsgrunderna (flyktfara etc) tillämpasslentrianmässigt (att säga "alltför slentrianmässigt" torde knappastvara klarlänkt kritik, jfr förslaget s. 40 n). Att stor sanning ligger i ettsådant påstående lär ej kunna förnekas. Enförklaring till praxis härvidlag får antas vara alt söka i lagens i varje fallformellt disparata beviskrav, som talar om alt "anledning förekommer"resp. att det "skäligen kan befaras". Även om bägge uttrycken ansesinnehålla förhållandevis lågt ställda krav pä förefintlig risk (flyktfara etc),synes en sådan likformig specificering som den utredningsmannen föreslår varavälmotiverad, oaktat den för med sig en viss skärpning vid jämförelse mednuläget (se särskilt s. 131 ö, 133 m och 136 m). Delvalda uttryckssättet är, att det skall föreligga en "påtaglig risk"för den ifrågavarande effekten. Del antas, att härigenom skall framgå klarareän , att riskbedömningen skall ske med hänsyn till omständigheterna ivarje särskilt fall. Att den konkreta faran alltid ansetts normerande hindrarej, att det kan bli av värde, inte minst, såsom utredaren understryker, i fallav recidivfara, att lagtexten ges denna nya formulering. Med all respekt försvårigheterna all i formler fånga den större eller mindre styrkan hos ettönskvärt beviskrav, så att en generell bedömningsnorm kan ställas upp, biträdernämnden vad sålunda föreslagits. övrigt angår häktningsgrunderna är en viktig föreslagen nyhet den, att enmateriell skillnad görs mellan, å ena sidan, flykt- och kollusionsfal-len, och,å andra, recidivfallen. Hittillsvarande jämställdhet upphävs; föreligger detpåtaglig risk, att den misstänkte pä nytt begår brott - och därvid skall frågavara om brottslighet av samma slag som den misstanken avser - förutsätts förhäktning, bl. a., all det aktuella brottet riktat sig mot annans liv, hälsaeller frihet eller är av annan farlig art eller att brottsligheten ifråga ärav stor omfattning. Avsikten sägs vara att - med hänsyn recidivgmndensspeciella karaktär - åstadkomma en begränsning av häktningen fall, där denbehövs för att skydda enskilda eller samhället från brott, som medförallvarliga skador. Somsynes blir följden av en nyreglering, att, när det ifrågavarande brottet ej riktar sig mot annans liv, frihet eller hälsa, recidivfara föranleder häktning, endast dä fråga är om brottslighet av farlig art eller stor omfatl- 189 ning.Exempelvis faller förmögenhelsbrott, som ej är kvalificerade på sätt Prop.1986/87:112 senast sagts, utanför lagsladgandet. Utredningsmannen är medveten omsvårigheterna att avgränsa den brottslighet som faller utanför resp. inomundantagsregelns tillämpningsområde. Den som begått flera förmögenhelsbrott,för vilka han dömts, och därefter kanske efter ut-ständet straff görsig skyldig till ytterligare brott kan följd av regeln ej häktas utanvidare även vid risk för fortsatta brott. Detta förhållande kan vara svårt attacceptera. Medveten säger han sig vidare vara om att den föreslagnabegränsningen av häktningsmöjligheten kan "i någon mån inverka påeffektiviteten i bekämpningen av de mera vardagsbetonade brotten" (s.135). Som häktning enligt honom skall främst ses som ett tvångsmedel, anserhan emellertid ej, att recidivfara bör mötas i första hand medelst anhållandeoch häktning. Isärskilt yttrande har tvä av de sakkunniga fronderat på denna punkt.Vardagsbetonade brott såsom inbrottsstölder är, som dessa framhållit, en formav brottslighet, där medborgama har rätt att kräva effektiva motåtgärder. Tilldylika hör att en återfallsförbrytare, som upptagit sin brottsliga verksamhet,skall så snart han ertappas kunna hejdas genom frihetsberövande. Avskaffasmöjligheten till häktning vid delta slags brott, följer härav lägre prioritetäven såtillvida att regler om förtur, frister m. m. inte längre gällerdärvidlag. Forskningsnämndenfinner anmärkningama beaktansvärda och delar dessa sakkunnigas uppfattning, attden föreslagna beskärningen vid recidivfara stämmer illa överens medstalsmaklemas uttalade intentioner, att en reduktion av tvångsmedlensanvändningsområde ej får medföra att samhällsskyddet försämras ellereffektiviteten minskar ifråga om brottsutredning och lagföring. Önskadbegränsning i förevarande avseende kommer all i ej ringa mån ses tillgodoredan genom övriga restriktioner (kortare tidsfrister m. som proponeras.Nämnden avstyrker därför utredningsmannens förslag i denna del. Detkan i sammanhanget anmärkas, att dessa sakkunniga generellt uttalatuppfattningen, att del synes starkt kunna sättas ifråga, om det över huvud ärmöjligt att "i nämnvärd omfattning" minska bmket av personellatvångsmedel ulan all delta medför just sådana negaUva verkningar som nyssnämndes. Ett genomförande av utredningsmannens förslag kan enligt dem ej skeutan en försämring därvidlag. : Förbundet accepterar vidare att beviskravet för samtliga trehäktningsgrunder anges med orden "påtaglig risk" i stället för denuvarande uttrycken "skäligen kan befaras" och "anledning förekommer". Förbundetfinner angeläget att framhålla att även en abstrakt kollusions fara bör kunna anses innebära "påtaglig risk" för undanröjande avbevis i det fall, att del finns ett eller flera myckel vikliga vittnen som ännu inte hörts under fömndersökningen men som står den misstänkta så nära, att han lätt skulle kunna påverka deras utsaga pä ett avgörande sätt, utan att han dock företagit sig något som direkt pekar på att han tänker göra något. Vidaremå också anmärkas att, eftersom fömtsättningama för gripande Prop. 1986/87:112skall vara desamma som för häktning, polisens arbete kan komma att försvärasenligt förslaget genom all flyktfara, kollusionsfara eller recidivfara skallvara "påtaglig" för att sådan åtgärd skall få förelagas. Förbundetkänner sig inte övertygat om att en försiktigare användning avgripandein-slitutet verkligen är önskvärd. Utredarenanför all häktning kommit att användas i relativt stor omfattning också vidbrottslighet som är av förhållandevis mindre allvarlig art (s. 126 ö) och attdet inte är motiverat att enbart på grund av recidivfara Ullgripa häktning iden utsträckning som sker (s. 134 ö). Det är en allvarlig brist ibetänkandet att del inte innehåller några konkreta exempel pä all häktningtillgripits i onödan, och än mindre någon statisUsk undersökning härav. Manfår ingen uppfattning om vad utredaren menar med mindre allvarlig brottslighetoch påståendet alt häktning sker alltför ofta hänger därför i luften. Utredarenföreslår all häktning på grund av recidivfara skall kunna ske "om brottethar riktat sig mot någon annans liv, hälsa eller frihet eller är av annanfarlig art eller brottsligheten är av stor omfattning", allt underfömtsättning att det finns påtaglig risk att den misstänkte på nytt begår brott"av samma art". Som exempel pä brott som riktar sig mot annans liv,hälsa eller frihet nämner utredaren brott enligt 3 kap. , t. ex.misshandel, inte minst kvinnomisshandel, men även brott enligt 4 kap.brottsbalken, t. ex. olaga hot i sådana fall där det bedöms att hotet kan kommaall sättas i verket. I specialmoUveringen anger utredaren också vissasexualbrott samt narkotikabrott när del är fråga om försäljning. Förbundetanser alt även andra former av narkotikabrott bör räknas hit och vill äventillägga rån. Utredaren nämner vidare förmögenhelsbrott som sker yrkesmässigteller i organiserade former och seriebrottslighet. Förslagetsyftar till en inskränkning av häktningsmöjlighelen vid recidivfara. Enligtutredaren skall sålunda den som begått flera förmögenhelsbrott för vilka handömts och därefter gör sig skyldig ytterligare brott, kanske omedelbartefter det att straffet har avtjänats, inte utan vidare kunna häktas även om detfinns risk för att han skall begå ytterligare brott (s. 135 n). Tillskillnad från utredaren anser förbundet alt de rättstillämpande myn digheterna är restrikUva med att tillgripa häktning på gmnd av recidivrisk. I ett mycket stort antal fall där häktningsfömtsättningar i och för sig föreligger avstår åklagaren frän all begära häktning. Vidare är del ej ovanligt att en domstol lämnar ett häklningsyrkande ulan bifall med moti veringen alt tillräckliga skäl för häktning ej föreligger. En ytterligare in skränkning av häktningsförutsättningarna måste fä följd alt flera brotts lingar får ökade möjligheter att fortsätta brottslig verksamhet. De brott som berörs av lagförslaget är ofta svåra och medför stora skadeverkningar och kan knappast anses vara av mindre allvarlig art. Förbundet vill som exempel nämna lägenhets- och villainbroll, bilUllgrepp, fick- och väsk- slölder, checkbedrägerier och förfalskningsbrotl. Mänga av dem drabbar den enskilde hårt, såsom lägenhetsinbrolt och väskslölder. Välkänt är att sömnsvårigheter och andra psykiska besvär ej sällan följer i spåren på 191 bostadsinbrott.Det bör i detta sammanhang erinras om att frågan om Prop. 1986/87:112brottsoffrets ställning av förklarats vara avstor betydelse och att den bör ägnas större uppmärksamhet framgent. Brottetdrabbar också medborgarna kollektivt genom höjda försäkringspremier. Förbundetfinner det stötande att en person, som dömts tidigare för dennatyp av brott och som anträffas på bar gärning, inte skulle kunna häktas förbrottet. Konsekvensen blir att han inte kan anhållas och häktas förrän han pånytt har begått så många brott att brottsligheten kan anses ha fått "storomfattning". Detta måste vara fel. Det är bättre alt stämma i bäcken än iån. del av dem som häktas för förmögenhetsbrott, t. ex. för inbrott och biltillgrepp,med recidivrisk som häktningsgrund, lever under oordnade förhållanden och harofta missbmksproblem. Häktningen medför för dem ett avbrott i en kriminellverksamhet, vilket kan ge skyddskonsulentorganisationen eller socialtjänstenen möjlighet att initiera någon form av behandling. Häktningen kan i sådanafall jämföras med de omhändertaganden som förekommer inom frivärden. Detta ärytterligare ett skäl till att det även i fortsättningen bör finnas en möjlighetalt häkta pä gmnd av recidivrisk vid förmögenhetsbrott även om brottsligheteninte är av organiserat slag eller seriebroltslighel. Somtidigare anförts vill förbundet på denna punkt ansluta sig del särkildayttrandet av och Hans Wranghult och avstyrka atthäktningsmöjligheten vid recidivfara inskränks i den omfattning som utredarenföreslär. Förbundethar däremot inget att invända mot att del nuvarande uttrycket "fortsättersin brottsliga verksamhet" preciseras på något sätt. Eftersom dethäktningsgmndande brottet skall ha fängelse ett är i straffskalan kan det varaföljdriktigt att även den fortsatta brottsligheten är av motsvarandesvårhetsgrad. Däremot finns del ingen anledning att den skall vara av"samma art" som utredaren föreslår. Man bör beakta alt återfallsriskeni praktiken bedöms inte bara mot bakgrund av det häktningsgmndande brottet utani lika hög grad mot bakgmnd av de brott som den misstänkte har dömtsför. FöreningenSveriges åklagare: Den föreslagna skärpningen av beviskravet för risk för flyktär en kodifiering av den praxis som utvecklats under senare år.Föreningen anser emellertid all formuleringen "påtaglig risk" kanleda till alt för stor bevisbörda kan komma alt läggas på åklagaren. Utredarensynes ej heller ha avsett att beviskravet skall skärpas. I likhet med utredarenfinner föreningen inget skäl att dessutom införa ett varakUghetskrav("avviker eller på annat sätt varaktigt undandrar sig") på sätt somföreslogs häktningsulredning. Föreningendelar utredarens uppfattning alt kollusionsfara som häkt ningsgmnd fömtsätter aktiva åtgärder från den misstänkte och att kollu sionsfaran bara kan hänföra sig till den misstänktes eget brott. Den före slagna formuleringen "påtaglig risk" innebär i praktiken ingen störreskill nad i förhållande till vad som gäller . Mot begreppsförändringen talar emellertid samma skäl som redovisats under mbriken flyktfara. Som utre daren påpekat är möjligheterna för den misstänkte att undanröja bevisning- 192 en mindre sedan alla inblandadehörts. Föreningen vill understryka all Prop. 1986/87:112 kollusionsfaran isådana situationer kan vara mycket stor ända fram till huvudförhandlingen - detgäller inte minst narkotikamål. Riskför fortsalt brottslighet är den mest åberopade häklningsgrun-den.Föreningen kan inte ställa sig bakom utredarens uppfattning att bestämmelsen''kommit alt fylla processekonomiska behov snarare än att tillgodose desäkerhetshänsyn och skyddsaspekter som lagstiftaren har avsett". Stölderoch andra förmögenhelsbrott har ökat kraftigt och statsmaktemahar i olika sammanhang aviserat krafttag mot denna brottslighet. Ettgenomförande av förslaget alt begränsa möjligheterna till anhållande ochhäktning på recidivgmnd till brott som riktat sig mot någons annans liv, hälsaeller frihet, till annan farlig brottslighet och till brottslighet som är av såstor omfattning att den kan sägas vara yrkesmässig eller organiserad skulle fämyckel negativa effekter vid bekämpningen av den s. k. vardagsbrottsligheten.Föreningen vill ge exempel på en typisk situation där anhållande och häktninginte ulan vidare skulle kunna tillgripas med den föreslagna begränsningen avmöjlighetema all åberopa recidivgmnd. En 25-årig yngling har efter ett parskyddstillsyns-domar för tillgreppsbrott ånyo dömts sex månaders fängelseför ett stort antal stölder och biltillgrepp. efter frigivningenbegår han fem villainbroll med omfattande skador som följd. Han saknar arbeteoch är beroende av narkoUka. Hans brottslighet är i och för sig inte av så storomfattning alt brottsligheten kan sägas ha skett yrkesmässigt eller i organiseradeformer eller att det är fråga om en seriebroltslighel i egenUig bemärkelse.Enligt föreningens mening skulle samhällsskyddet och effektiviteten ibrottsbekämpningen påtagligt försämras om man i den beskrivna situationen intekunde inskrida med frihetsberövande mot en person som visat så storbrotlsbenägenhet. Föreningen avstyrker bestämt förslaget att häktning på grundav recidivfara skall begränsas till vissa brottstyper. Enligt föreningensmening skall häktning kunna komma ifråga vid varje typ av brott för vilket ärstadgat fängelse eller däröver. Förslaget att det skall vara fråga omen påtaglig recidivrisk överensstämmer med den praxis som utvecklats undersenare år. Mot begreppsförändringen talar dock samma skäl som redovisats underrubrikerna flyktfara och kollusionsfara. Föreningen har ingen erinran mot attlagtexten utformas så att recidivfaran skall avse brottslighet av samma art somden som misstanken avser. Omden föreslagna begränsningen i möjligheterna att åberopa recidivrisk i princip godtas, bör rätlen enligt föreningens mening, ges en möjlighet alt förordna att en dom på fängelse skall gå i verkställighet utan hinder av att den inte vunnit laga kraft. Då målet prövats i sak, kan de skäl som talar mot en häktning inte väga lika tungt mot en sådan regel, som är jämställd med häktning. Föreningen vill i detta sammanhang hänvisa till de möjlighe ter till förordnande om omedelbar verkställighet som finns i 28 kap. 3 § andra stycket BrB. Till belysande av behovet av en sådan regel om ome delbar verkställighet hänvisas till det ovan beskrivna exemplet med den 25- årige återfallsförbrytaren som begick fem nya villainbrott. Då anhållande och häktning inte kan ske blir målet inget förtursmäl. I avvaktan pä huvudförhandlingen hinner ynglingen begå nya brott - kanske lillsam- 193 13 1986/87. mansmed ytteriigare personer - med åtföljande fördröjning. Verkställig- Prop.1986/87:112 heten av fängelsestraffet kan uppskjutas ytterligare genom ettöverklagande till hovrätten. Det är allmänt känt i åklagarkrelsar att den somdömts till fängelsestraff ofta inte hyser några betänkligheter mot att begå nyabrott, eftersom han kan räkna med att dessa inte ger en strängare påföljd. Detskulle vara direkt stötande om samhället inte kunde bryta ett sådantlivsmönster. Självfallet avser inte föreningen härmed att häktning skulleUllgripas i stället för sociala åtgärder. Även om häktning i första hand skallvara ett straffprocessuellt tvångsmedel, så kan man, enligt föreningens mening,inte helt underlåta att ta individualpreventiva hänsyn. Det vore i denbeskrivna situationen inhumant mot återfallsförbrytaren att inte hindra honomfrån att begå nya brott. FöreningenSveriges länspolischefer och Föreningen : Beträffandeavsnittet om recidivfara har två av de sakkunniga i utredningen skrivit sigskiljaktiga genom särskilt yttrande.