prop · GA03105 · 1986-12-31 00:00:00 — Användningen av sågade trävaror för förädling iföljande led, t. ex. i snickerier, bör inte vara prövningspiiktig. Avsågverkens råvara blir ungefär halva volymen biprodukter. är ribb och avkapm. m. och spån. Användningen av dessa rävarukvalileter bör prövas,eftersom de är intressanta för såväl massa-, skiv-och bränsleproducenter someldningsanläggningar. Biprodukterna bör, enligt vår uppfattning, i första handförbehållas massa- och träskiveproduktionen. Dehittillsvarande erfarenheterna av spånanvändningen industriellt och som bränsle visar atl fördelningen kan vara konfliktfylld. Skivindustrin har under vissa perioder och särskilt i vissa regioner haft svårt att försörja sig med spånråvara. Genom att bränslemarknadens köpare har tillkommit med andra förutsättningar än industrin att betala spånet, har spånpriset i vissa fall ökat mer än priset på andra träfibertåvaror för industrin. 1 ett tänkt läge med försvagad avsättning för cellulosamassa och olika massa produkter och sämre konkurtenskraft på exportmarknaden kan också mas sa- och pappersindustrins möjligheter att konkurtera på råvammarknaden försämras. Vi betraktar det som självklart att sågtimmer och massaved inte skall gå till bränslesektorn. Spån bör, liksom , i första hand reserveras för skiv- och massaindustrins produktion. Bränslesektorns råvamval bör således styras bort från industrins råvarusortiment och i stället inriktas på de råvarusortiment som inte kan förädlas i skogsindustrin, t. ex. skogsav fall och bark. Spån bör få utnyttjas bara om industrin har täckt sitt försörj- 48 ningsbehov. Arbetsgruppen kan intehär, när frågan gäller fördelningsprinciper för Prop. 1986/87: 105 råvaran, tahänsyn till att vissa av bränslesektorns spånköpare och regionalt harkunnat betala högre spånpriser än industrin. Åtminstone vissa av de faktorersom påverkar bränslesektorns betalningsvilja kan, enligt vår bedömning,förändras snabbt och prövningssystemet kan inte grundas på förhållanden somgäller för dagen. En slutsats som bränsleproducenter och eldningsföretag bördra av arbetsgruppens ställningstagande är att de bör undvika att göra sigensidigt beroende av spån eller annan skogsindustriråvara som i första hand böranvändas av skogsindustrin. Dendubbelprövning som förekommer på bränslesidan bör så långtmöjligt undanröjas. Vår utgångspunkt är atl ett råvaruslag som kan användas förolika ändamål skall prövas med hänsyn till den användning som avses i varjeenskilt fall. Både bränsleproducenler och eldningsanläggningar måste prövas ide fall de tar in t.ex. spån som råvara resp. bränsle. Eldning med förädladebränslen som briketter och pellets där spån ingår bör däremot inle prövas,eftersom dessa inte har någon alternativ användning. Skogsindustrinsegen produktion av bränslen eller eldning som baseras på den egna, huvudsakligaindustriråvaran bör inte vara prövningspiiktig. Motivet är att man själv inomindustrin bör kunna avgöra hur denna råvara lämpligast bör fördelas mellantraditionell produktion och bränsleproduktion/eldning. Detta innebär att spånskiveindustriersom vill etablera sig som tillverkare av förädlade bränslen som pellets ochbriketter baserade på spån, befrias från prövning. På motsvarande sätt skullesågverk och massaindustrier som till äventyrs vill välja att elda sågtimmerresp. massaved befrias från prövning. Vi bedömer del inte som sannolikt attsådana situationer skall förekomma. Däremotbör sågverkens produktion av förädlade bränslen med spån som råvara omfattas avprövningsplikten på samma sätt som bränsleproduktionen hos tillverkare som ärfristående från skogsindustrin. Likaså bör sågverkens egen eldning avbiprodukterna vara prövningspiiktig. Arbetsgruppen har valt denna ståndpunktmed hänsyn till att dessa är råvaror för utomstående förädlingsverksamhet.Användningen av spån för energiändamål inom massaindustrin bör också omfattas.Spånet är knappast en huvudsaklig råvara i massaproduktionen även om enstakatillverkare använder det. Träfibertåvarorkan användas inom andra verksamheter än de traditionellt skogsinduslriella ochbränslesektorn. Träflis kan t. ex. användas som medel att förbättra vissakemiska processer. Det bör vara de erforderliga volymerna av de olika,diskuterade råvaruslagen som avgör om användningen skall vara prövningspiiktig,inte typen av verksamhel där användningen sker. Ivissa fall kan, som nämnts, skogsindustriföretag med flera driftställen låta registrera dessa anläggningar som en s. k. förvaltningsenhet, även om anläggningarna är lokaliserade till vilt skilda orter. Därigenom kan företa get fritt fördela användningen av den totalt tillståndsgivna råvaran mellan de olika anläggningarna. Det innebär att olika fångstområden för råvara kan komma att utnyttjas i varierande omfattning från tid lill annan. 4 1986/87. Arbetsgruppenanser att systemet med förvaltningsenheter för råvara Prop. 1986/87: 105 börupphöra. Vi anser atl tillstånd att använda råvara av en viss kvalitet i förstahand skall vara knutet till och utnyttjas inom en anläggning. Annars saknasmöjlighet alt bedöma hur ett råvarutillstånd påverkar övriga verksamheter somkonkurrerar om råvara i samma områden. För redan etableradeförvaltningsenheter bör en övergångstid gälla, efter vilken rälien alt frittdisponera de medgivna råvarulillslånden mellan de olika anläggningarna upphör. 4.3 Frågan om prövning av kapaciteten hosträfiberanvändande verksamheter Enligtmotivuitalanden som gjordes i propositionen om fysisk riksplanering (prop.1972: 111, bil. 2, s. 367), då prövningen av hushållning med mark och vattentillkom, gäller att verksamheter bör preciseras till art och omfattning. Dettakom senare att gälla även vid prövningen av hushållning med Iräfiberråvara.Praxis har medfört att normalt såväl produktionsvolym ellerproduktionskapacitet som förbmkningsvolym av råvaran anges i regeringsbesluten. Detframgår av förarbetena till 136 a § BL att det var skogsindustrins kapacitetsutbyggnadunderförstå hälften av 1970-lalel som ansågs hota de långsiktigavirkestillgångarna i landet och därmed även den skogsindustriella produktionenoch sysselsättningen på . Kapacitetsförhållandena i deträfiberanvändande verksamheterna har också kommit att spela en stor roll i prövningen. Ävenom kapaciteten inte i sig är grund för prövningsskyldighet, så markerarregeringen betydelsen av kapacitetsförhållandena i sina beslut. Anledningen lilldetta är naturligtvis att kapaciteten ses som den grundläggande fömtsättningenför råvamförbrukningen. I besluten anges därför ofta att kapaciteten iföretaget bör vara anpassad till den medgivna råvaruvolymen. För att redovisaatt ett företag inte kan få utökade råvamvolymer med åberopande av redangjorda investeringar, anger regeringen också att investeringar i utrustning sommöjliggör en högre produktionskapacitet, inte berättigar förelaget tillframtida tillstånd att öka förbrukningen av råvara. Närnu bestämmelserna ses över, är det naturligt att överväga vilken roll frågor omkapaciteten i företagen bör spela vid den framtida prövningen. Arbetsgruppenhar utgått ifrån att det inte är rimligt atl välja kapaciteten i verksamhetensom del enda föremålet för prövningen. I så fall skulle prövningen blien etablerings- och investeringskontroll som endast indirekt kan påverka råvamanvändningen.Eftersom i vissa fall olika slag eller olika volymer av träfiberråvaror kananvändas i en och samma anläggning, vore enbart kapacitetsprövningotillräckligt för att styra råvaruanvändningen. Ökad produktionskapacitetinnebär inle nödvändigtvis att mera råvara behövs. Råvaruutbytet iproduktionsprocessen har naturligtvis en avgörande betydelse för vilka volymersom erfordras. Vihar tidigare konstaterat att skogshushållning har minskat i betydelse som motiv för att pröva industrins kapacitetsutveckling. Det kan inte 50 heller vara ett motiv attpröva kapaciteten med sikte på att skydda företag . 1986/87: 105 från attgöra olämpliga eller olönsamma investeringar. För att kunna fördela ett totaltutrymme för skogsindustrins kapacitetsutveckling i landet skulle för övrigtbehövas övergripande slmklurmålsättningar saml produktionsmål och -planer förverksamheterna. Vi bedömer atl det varken är möjligt eller särskilt önskvärtatt upprätta sådana plandokument. Gruppenhar då övervägt om del är lämpligt atl både kapaciteten i verksamheter och råvaruanvändningenprövas. Vi har därför ifrågasatt om inte i vissa fall särskilt de regionalpolitiskamotiven talar för att en högsta tillåtna kapacitet bör läggas fast samtidigtmed råvaran. Därmed vore det möjligt att hålla tillbaka utbyggnaden avöverkapacitet i de stora skogsindustrier som dels redan har en stark ställningpå virkesmarknaden, dels skulle kunna dra nytta av sina kapacitetsfömtsättningarför att ytterligare stärka positionen. Syftet skulle naturligtvis vara attvärna råvaruförsörjningen för de industrier som inte har motsvarandekonkurrensfördelar på virkesmarknaden. Arbetsgruppenföreslår att kapaciteten skall kunna läggas fast för industrier som använder minsl100000 m' fast mått råvara . Därmed skulle i princip samtligamassaindustrier och de största träskiveindus-Irierna omfattas. Antalet sågverksom skulle kunna beröras, uppgår lill ca 60 av de uppskattningsvis ca 250sågverk som förbmkar minst 25000 m' fast mått råvara. Omdet skulle förekomma trädbränsletillverkande industrier som använder minst100000 m' fast mått prövningspiiktig råvara , bör kapaciteten även kunnaläggas fast för dessa. Däremot är det inle meningsfullt att på motsvarandesätt lägga fast kapacitetsgränser för eldningsanläggningar, eftersomkapaciteten i dessa ofta bestäms med hänsyn till möjligheter atl använda olikaslag av fasta bränslen. Avsiktenär inte att prövning skall krävas för mindre kapacitetsförändringar till följdav att företaget t. ex. underhåller delar av sin produktionsapparat. Det är istället de kapacitetsökningar som potentiellt och reellt kan öka råvaruanspråkentill minst prövningspliktiga volymer som bör komma ifråga. Iflertalet fall kommer enbart användningen av iräfiberråvaror att prövas enligtden nya lagen. Det innebär alt företaget genom prövningen får tillåtna råvaruslagoch största tillåtna råvamvolym fastlagda. Det innebär dock inte alt företagelskapacitetsförhållanden i dessa fall är ointressanta i prövningen. Liksom nu vara viktigt att se vilka resurser ett förelag förfogar över för altnyttiggöra den råvara som man begär tillstånd alt använda. 4.4 Prövningspliktiga volymer av träfiberråvara Arbetsgruppenhar diskuterat var gränsen bör dras mellan prövningsplik tiga och icke prövningspliktiga volymer av träfiberråvara. Diskussionen har förts mot bakgrund av ambitionen att göra träfiberprövningen mindre omfattande och att pröva användningen endast när konkurrensförhållan dena motiverar det. Den iräfibervolym, där prövningspliklen inträder bör, 51 enligtarbetsgruppens uppfattning, läggas fast i den planerade förordning- Prop.1986/87: 105 en. Därigenom kan man enklare än nu anpassa prövningen till dekonkurrensförhållanden och problem som faktiskt föreligger på råvarumarknaden. För flertalet verksamheter gäller 10000 m fast mått råvaraper år som den volymsgräns där prövningsskyldigheten inträder. Ett antalavvikelser finns dock, beroende på inom vilken typ av verksamhet råvaran skallanvändas. För bränsletillverkning och eldning som bedrivs med tillstånd enligt136 a § BL, finns t. ex. i normalfallen ingen möjlighet atl öka råvamanvändningenutan prövning - för dessa verksamheter saknas en s. k. fri pott. Vissaskogsindustriella storförbrukare av råvara kan däremot utöka användningen upptill 20000 m' fast mått innan prövning krävs. Vi anser, mot bakgrund av beräkningarna av landetsvirkestillgångar, att volymsgränsen för prövning är onödigt snäv i flertaletfall. Dessutom är reglerna svåröverskådliga och bör göras så enkla och entydigasom möjligt. Prövningsskyldigheten bör, enligt vår uppfattning, inträda vidnyetablering som kräver minst 25 000 m' fast mått samt då en ökning avanvändningen uppgår till minst 25000 m fast mått. För att hantera de särskiltkänsliga konkurtenssituationer, som kan föreligga regionalt eller ,bör regeringen kunna föreskriva i förordningen att råvaruanvändning av mindrevolymer skall prövas om förhållandena kräver detta. Till exempel kan en gränsvid 25 000 m fast mått antas vara för hög när det gälleranvändning av såg- och kutterspån och gränsen 10000 m' fast mått kan därförbehöva gälla tills vidare. I förordningen kan då preciseras både vilka volymer,särskilda råvarusortiment och geografiska områden som denna utvidgade prövningskall avse. Vi anser att utvidgningen utöver de normala avgränsningarna förprövningen bara skall göras för de fall där konkurrensförhållandena ärexceptionella och där situationen inte bedöms vara snabbt övergående. Basåren 1973-1975 för industriella verksamheter och1980-1982 för verksamheter inom bränslesektorn bör behållas. Därmed menar vi atlde iräfiberanvändande verksamheter som då var igång, skall kunna fortsätta sinanvändning utan prövning, så länge denna inte uppgår till eller överstiger dethögsta av basårens användningstal plus 25000 m fast mått alternativt 10 000 mfast mått för spån. Vi anser att det inte bör gälla några alternativa, högregränser gmndade på ökningens relativa andel av den etablerade råvaruanvändningen.Sådana gränser krånglar till reglerna och är mindre angelägna om utrymmet attöka råvaruförbrukningen ulan prövning utvidgas. Volymsgränsen där prövningsskyldigheten inträder, börliksom nu gälla per anläggning och inte per råvaruslag. Massaindustrin har något av en nyckelposition när detgäller råvaruflö dena. De stora skogsbolagen i landet hanterar mycket stora mängder råvara, av vilka sågningsbara dimensioner delvis går till egna eller utom stående sågar, delvis till massaproduktionen. Hel- och delträdsmetoderna i skogsbruket praktiseras ibland av skogsbolagen, främst för att öka uttagen av massaved. Det är särskilt de verksamheterna och röjningarna som kan ge råvara också till bränslesektorn. Arbetsgruppen har kunnat konstatera 52 att råvarubeslut som gälltbränsleproduktion i rnassaindustrin,genomgåen- Prop. 1986/87: 105 de harvarit okontroversiella. Massaindustrinsverksamhet är normalt så omfattande all det i investeringssituationer ipraktiken oftast är ointressant om volymsgränsen för prövning ligger vid 10000eller 25000 m' fast mått. Både vid nyetableringar och vid utökad verksamhetgäller i allmänhet att avsevärt störte råvamvolymer behövs. Möjligen kan denföreslagna höjningen av volymsgränsen ge industrin störte frihet att t.ex.trimma befintliga anläggningar. De stora massaproducenternas verksamhel ochförändringarna i denna påverkar självklart råvarumarknaden och råvaruanvändningenbör därför naturligtvis prövas. Massa- och pappersindustrins eventuellanyetableringar kommer för övrigt att prövas enligt den föreslagna NRL på grundav den inverkan de har på mark och vatten. 4.5.1Samordning med annan tillståndsprövning Näranvändningen av Iräfiberråvara nu föreslås prövas enligt en ny särskild lag,uppkommer frågan om samordning med annan lagstiftning som kan beröra Iräfiberanvändandeanläggningar. De andra lagar som kan bli aktuella är främst miljöskyddslagen,vattenlagen samt de föreslagna PBL och NRL. Dessa lagar har dock elt annatsyfte än den föreslagna träfiberlagen. De avser närmast att bestämmalokaliseringen och utförandet av anläggningen, medan den föreslagna träfiberlagendäremot t första hand skall reglera råvaruförbrukningen. En formell samordningmellan dessa lagkomplex i den meningen att beslut enligt någon av dessa lagarskall vara bindande för prövningen enligt träfiberlagen, framstår därför sommindre angelägen. Däremot bör en tidsmässig samordning ske. Underlagetför en ansökan enligt den föreslagna träfiberlagen kan i många fall görasbetydligt mer begränsat än vid en ansökan enligt någon av de andra lagarna. Detkan också vara en fördel för förelaget all få etl snabbi besked om den tillåtnaråvarutillgången innan projekteringsarbetet fortsätter mot en ansökan enligt deövriga lagarna. Ennyetablering eller utvidgning av skogsindustrien verksamhet kan vara beroendeav regionalpolitiskt lokaliseringsstöd för all komma till stånd. Det ärsjälvklart atl stödbeslut och beslut om erforderiiga råvarutillstånd då sålångt möjligt skall samordnas i tiden, men någon bestämmelse om samordningmellan den föreslagna träfiberlagen och lagstiftningen om lokaliseringsstöd servi inte som nödvändig. Enfråga som särskilt har övervägts är den framlida prövningsordningen, eftersom det inte längre förefaller rimligt alt i ha en sådan omfattande ärendehantering som blivit följden av 136 a § BL. Arbetsgmp pen har diskuterat huruvida det är möjligt att delegera prövningen till något centralt verk eller till länsstyrelserna. Förlänsstyrelserna talar särskilt atl de regionall - i länet - har kompe- Prop.1986/87: 105 tens att beakta vissa viktiga aspekter som aktualiseras i sambandmed prövningen. Det gäller regionalpolitiska frågor, men även energifrågor mot bakgrundbl. a. av ansvaret för den särskilda torvprövningen. Länsslyrelsen har vidaregoda förutsättningar att beakta och bedöma det regionala näringslivetsutveckling och problem, exempelvis olika krisbranscher, och skulle därmed kunnabedöma en skogsindustris råvamansökan i etl samhällsekonomiskt perspektiv. Försörjningenmed träfibertåvaror kan dock innebära problem som berör mer än ett län. Det ärvanligt att stora skogsindustrier har sin verksamhet i ett län och råvamfångsteni andra län. För t.ex. sådana fall skulle behövas samordnade beslut av tvåeller flera länsstyrelser, vilket är svårt att finna former för. Arbetsgruppenanser därför att länsstyrelserna är mindre lämpliga som prövningsorgan. Arbetsgmppenhar mot denna bakgrund övervägt möjligheterna att överföra hela eller delar avprövningen till något centralt verk. I första hand gäller det skogsstyrelseneller statens industriverk. Arbetsgruppenanser att prövningen bör läggas på en myndighet - att fördela ansvaret förprövningen på flera myndigheter är inte lämpligt, eftersom del kan skapaproblem avseende ansvarsförhållanden och utvecklande av praxis. Arbetsgmppenkonstaterar, med hänvisning till vad som anförts i det föregående, bl.a. omskogsvårdslagens nuvarande utformning, att de frågor som skall beaktas iprövningen inte är av den karaktären att bör komma i fråga somprövningsmyndighet. Prövningenbör, som nämnts, ske med industri- och regionalpolitisk hänsyn, mot bakgrund avgivna råvamresurser. Arbetsgruppen anser därför att statens industriverk börvara prövningsmyndighet. Verket har det centrala myndighetsansvaret förindustribranschernas utveckling och har fått förstärkt ansvarför regionalpolitiken. Arbetsgmppenanser att industriverket bör ansvara för prövningen av i princip alla ärendenavseende bränslesektorn samt ärenden avseende övriga industriella anläggningarexkl. I dessa fall bör således verket självständigt kunna fattabeslut. När det gäller massaindustrier anser arbetsgruppen inle att det är likaklart atl prövningen bör delegeras. Det beror på att massaindustrinstillståndsansökningar ofta gäller mycket stora anläggningar som förbmkaravsevärda mängder råvara, och att den omfördelning i speciellt norra kan bli följden av utbyggnader av sådana anläggningar kan ha storaregionalpolitiska effekter. Investeringarna i dessa fall är vanligtvis av ensådan storieksordning att det är rimligt att regeringen fattar de avgörandebesluten i första instans. Arbetsgruppen anser att industriverket i dessa fallbör bereda ärendena och överlämna dem till regeringen med förslag till beslut. fall prövningen gäller eldningsanläggningar är del naturligt att industriverketvid beredningen av ärendena samråder med statens energiverk. Om industriverketoch har olika uppfattning i ett enskilt ärende, kan dettaöverlämnas till regeringen för beslut. Detär rimligt att ett beslut som fattas av industriverket skall kunna överklagas till regeringen av den som berörs av beslutet. 4.5.3 Remissförfarandetoch det kommunala vetot Prop. 1986/87: 105 Arbetsgruppenföreslår atl remissbehandlingen av ansökningar om råvarutillstånd i flertaletfall görs mindre omfattande än . Vi har föreslagit att statensindustriverk skall ansvara för huvuddelen av prövningen. Vi har då givetvisutgått ifrån att verket har kompetens att bedöma industribranschernasutvecklingsmöjligheter, konkurrenssituationer m. m. och alt det är en naturliguppgift för verket alt inhämta kompletterande uppgifter för att besluta i deenskilda ärendena. I de fall prövningen gäller bränslesektorn bör statensenergiverk komplettera industriverket med den erforderiiga kompetensen. Skogsstyrelsenbör fortlöpande förse industriverket med uppgifter som beskriver hurvirkesbalanserna och marknaderna för olika råvarusortiment förändras. Det bördå inte vara nödvändigt all remittera varje ansökan till . Vianser däremot all berörda länsstyrelser skall yttra sig över alla ansökningar.Länsstyrelserna bör kunna uttala sig om t. ex. den regionala industristrukturensamt redovisa hur andra verksamheter i regionen bedöms komma att påverkas avett avsett råvarutillstånd. Genom att länsstyrelserna och statens industriverkhar regionalpolitiskt ansvar är det naturligt att de beaktar konsekvenser förnäringslivets utveckling och för sysselsättningen. Det bör därmed inormalfallen inte vara nödvändigt att remittera ärenden tillarbetsmarknadsstyrelsen. Detär vanligt att branschorganisationerna och de fackliga organisationerna förfram generella synpunkter i remisserna av ansökningar avseende bränslesektorn.Vi föreslår att dessa organisationer, i stället för alt regelmässigt belastasmed remisser i samtliga ärenden, får t.ex. kvartalsöver-sikler av beslutade ochinneliggande ansökningar för bränslesektorn. Om översikterna innehålleruppgifter om råvamvolymer och råvaruslag saml uppgifter om verksamheternaslokalisering, så bör detta vara tillräckligt för att organisationerna skallkunna följa utvecklingen inom sektorn och reagera med de övergripandesynpunkterna på denna. En branschorganisation, etl fackförbund eller varjeannan intressent bör naturligtvis på eget initiativ kunna lämna synpunkter påett enskilt ärende. Strävan bör vara att belasta remissinstanserna med deenskilda ärendena, bara i de fall då de kan ha konkreta synpunkter på projektenoch en rimlig möjlighet att bedöma de faktiska konsekvenserna avverksamheternas råvamanvändning. Genomatt råvaruprövningen infördes som en komplettering av 136 a § BL kom dessaverksamheter automatiskt att omfattas av det kommunala vetot. Kommunerna hardock inte fram lill i något fall av hänsyn till råvaruanvändningenförhindrat tillkomsten eller utvidgningen av verksamheter. I några fall harkommuner däremot, som förutsättning för sin tillstyrkan krävt begränsningar avverksamhetens omfattning eller andra villkor för verksamheten. Vetorättenavsåg från början mycket omfattande industrietableringar som kunde befarasmedföra omfattande utsläpp och ianspräktagande av storamark- och vattenområden. Detta gäller inte för flertalet av de verk- samheter som en ny träfiberiagstiftningomfattar och kommunerna bör Prop. 1986/87: 105 därför inte ges någonvetorätt i denna. Arbetsgmppen vill i sammanhanget peka på att nyetableringarav massafabriker och pappersbruk i fortsättningen avses komma att prövasenligt 4 kap. NRL och att kommunerna enligt denna lagstiftning föreslås fåvetorätt. 4.6 Villkor i tillståndsbeslut Omprövningen av träfibertåvarans användning enbart syftade lill all fördela råvarukvaliteternapå olika ändamål, skulle det knappast vara nödvändigt att lägga fast högstatillåtna råvaruvolym för verksamheterna. Eftersom prövningen, enligt våruppfattning, också skall bidra lill att ge utvecklingsfömtsättningar åt företagmed en svagare förhandlingsposition på råvammarknaden saml fylla regionalpölitiskasyften, behövs volymsbegränsningar i tillståndsbesluten. Arbetsgruppensuppfattning är att den råvaruvolym som ett företag får tillstånd att använda,så nära som möjligt bör överenslämma med företagels faktiska behov.