prop · GA03112 · 1986-12-31 00:00:00 — Möjligheternaatt häkta en misstänkt på gmnd av risk för återfall i brott (s.k. recidivfara) föreslås begränsade. En fömtsättning för detta är dock enligt utredningen att det finns ett realistiskt alternativ till frihetsberövan det. Som ett huvudalternativ till häktning föreslår utredningen ett nytt tvångsmedel, rannsakningsövervakning, som innebär att den misstänkte är underkastad en mycket ingripande övervakning. Det föreslås även möjlig- 24 heter att medge lättnaderunder häktningstiden, så att en häktad i vissa fall Prop. 1986/87:112 skallkunna fortsätta att sköta sitt arbete (natthäkte). Vidvarje avgörande om ett frihetsberövande skall tillgripas måste redan enligtgällande regler en avvägning göras mellan behovet av åtgärden och den skada somkan tillfogas deri misstänkte. För att understryka denna s.k.proportionalitetsprincip föreslår utredningen en uttrycklig lagregel somanvisar enligt vilka gmnder denna avvägning skall ske. Betänkandethar när det gäller förfarandefrågoma fått ett i huvudsak positivt mottagandeunder remissbehandlingen. Bland remissinstanserna råder en allmän enighet omatt de tidsfrister som gäller för straffprocessuella frihetsberövandenmåste anpassas till krav. De vägar utredningen därvidanvisat har i stort sett godtagits. Remissinstansernahar däremot i allmänhet ställt sig starkt avvisande till förslaget att begränsahäktningsmöjhgheterna vid risk för återfall i brott. Man är i allmänhet ocksånegativ till de alternativ till häktning som föreslås och anser dem varaorealistiska. Många remissinstanser anser att utredningen har underskattat deorganisatoriska och kostnadsmässiga konsekvenser som ett genomförande avförslagen kan medföra. rättsstat som råder det en bred enighet om att det måste föreliggastarka skäl för att få beröva en person friheten och att det är angeläget attbegränsa användningen av tvångsmedlen till sådana situationer då de måstetillgripas av hänsyn till starka intressen. Detta gäller alldeles särskilt ifråga om de straffprocessuella tvångsmedel som tillgrips under fömndersökning.På detta stadium är varken skuldfrågan eller påföljdsfrågan avgjord. Insiktenom att en misstänkt kan vara oskyldig eller att en påföljd som inte innebärfrihetsberövande kan komma att väljas är det gmndläggande skälet för atthantera de straffprocessuella frihetsberö-vandena med särskild försiktighet. Åandra sidan finns det inget utvecklat samhälle som har funnit sig kunna avståfrån tvångsmedel av detta slag. Behovet av att kunna skydda samhället ochmedborgarna mot brottslighet av olika slag och intresset av en effektivlagföring gör sig gällande med sådan styrka att det knappast går att tänka sigett samhälle utan straffprocessuella tvångsmedel. Mot denna bakgmnd blir dengivna målsättningen när man utformar de personella tvångsmedlen att hitta enbalanspunkt mellan ä ena sidan den misstänktes intresse av att inte i onödanvara berövad friheten och ä andra sidan intresset av samhällsskydd ocheffektivitet i den brottsutredande och brottsbeivrande verksamheten. Enligtmin mening utgör den nuvarande regleringen av de straffproces suella frihetsberövandena i allt väsentligt en riktig avvägning av de mot stående intressena. Avvägningen ligger i händerna på kompetenta organ: polisen, åklagarna och domstolarna. Det är vidare sörjt för att de misstänk- 25 ta om de så önskar ellerom rätten ändå bedömer det nödvändigt biträds av Prop. 1986/87:112offentliga försvarare. Vi har, om man ser till helheten och till hur detfungerar i praktiken, ett system för att pröva de straffprocessuella frihetsberövandenasom fyller högt ställda anspråk på rättssäkerhet. Närjag nu tar upp frågan om en anpassning av de svenska reglerna till de normersom har kommit fram i praxis vid tolkningen av är detdärför mer en fråga om just en sådan anpassning till ett formellt system än enfråga om rättssäkerhet i egentlig mening. Detta hindrar emellertid inte att ensådan anpassning kan bidra till att ytterligare öka rättssäkerheten genom atttiden fram till en domstolsprövning av ett frihetsberövande förkortas avsevärt.Pä den punkten är jag alltså beredd att gå fram med förslag i linje medhäktningsutredningens. Däremotär jag i likhet med åtskilliga remissinstanser kritisk till de av utredningenföreslagna alternativen till häktning, alltså rannsakningsövervakning ochnatthäkte. I fråga om häktningsfömtsättningarna delar jag också den uppfattningsom de flesta remissinstanser har gett uttryck för, nämligen att en skärpningav fömtsättningama för häktning vid risk för fortsatt brottslig verksamhetskulle innebära att intresset av samhällsskydd och effektivitet i lagföringen ialltför hög grad skulle sättas åt sidan. Dessa förslag bör alltså integenomföras. Tvärtom anser jag att det tydligare än nu bör markeras att det ärangeläget att möjligheten till straffprocessuella frihetsberövanden tas tillvara när det framför allt gäller återfallsbrottslig-heten. Inteheller anser jag att man nu bör införa den av utredningen föreslagnaproportionalitetsregeln, vars räckvidd enligt förslaget är begränsad till depersonella tvångsmedlen. Frågan om en lagfäst proportionalitetsprincip hartagits upp både i tvångsmedelskommitténs betänkande (SOU 1984:54) Tvångsmedel -Anonymitet Integritet och i utredningens om säkerhetsåtgärder m.m. iskatteprocessen betänkande (SOU 1986:39) Skatteutredningar. Betänkandena ärför närvarande föremål för övervägande inom . Jag anser detlämpligast att frågan om en uttrycklig proportionalitetsregel tas upp i ettsammanhang. Vidremissbehandlingen har från något håll väckts frågan om lekmanna-medverkan vidprövning av häktningsfrågor vid tingsrätt. Den frågan kan emellertid intelämpligen tas upp i detta sammanhang. Vidmina ställningstaganden har jag beaktat att redan en anpassning tillEuropakonventionens krav innebär en reform med så praktiskt betydelsefullakonsekvenser att det vore olämpligt att göra några mera omfattande lagändringari övrigt innan erfarenheter vunnits av reformen samt den praktiskatillämpningen av de nya reglema har funnit sina former. Idet följande avser jag att närmare behandla häktningsfömtsättningarna i avsnitt2.2, förfarandetvid prövning av frågor om häktning m. m. i avsnitt 2.3, alternativ tillhäktning i avsnitt 2.4, häktningpå nya gmnder - talan mot häktningsskäl i avsnitt 2.5 och organisatoriskafrågor m. m. i avsnitt 2.6. Någraytterligare frågor i sammanhanget tar jag upp i mina kommentarer till de enskilda lagbestämmelserna, dvs. i specialmotiveringen (avsnitt 5). 2.2.1Brottsmisstankens styrka och brottets svårhet Mittförslag: För att någon skall kunna häktas skall även i fortsättningen iprincip krävas att han är på sannolika skäl misstänkt för ett brott med minstett års fängelse i straffskalan. Under vissa fömtsättningar skall dockhäktning få ske viss även vid lägre grad av misstanke (avsnitt2.3.6). Utredningsförslaget:Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet s. 127-129). Remissinstanserna:Förslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran. Skälenför mitt förslag: En gmndläggande princip inom brottsmålproces-sen är att denmisstänkte skall behandlas som oskyldig till dess fällande dom föreligger.Möjligheten att före avgörandet av skuldfrågan ingripa med häktning måstedärför vara begränsad till sådana situationer där ett frihetsberövande ärpåkallat av mycket starka allmänna intressen. De allmänna intressen som kanmotivera häktning är intresset av effektivitet i lagföringen och intresset avsamhällsskydd. Mot bakgmnd härav uppställs som allmän fömtsättning för häktningenligt gällande rätt att det skall föreligga en stark misstanke om attvederbörande begått ett brott och att misstanken skall avse mera allvarligbrottslighet. Enavgörande fråga vid utformningen av häktningsrekvisiten är självfallet vilkengrad av misstanke om brott som skall krävas för häktning. Enligt gällande rättkrävs i detta hänseende att den som häktas skall vara på sannolika skälmisstänkt för brott (24 kap. 1 § RB). Som jämförelse kan nämnas att i RBförekommer även andra uttryckssätt för att ange en viss grad av sannolikhet föratt någon gjort sig skyldig till brott. Den lägsta graden anses vara uttrycketatt någon kan misstänkas för brott (23 kap. 9 § RB). En högre grad är skäligenmisstänkt (23 kap. 2 §, 25 kap. 1 § RB m. fl. Sannolika skäl ansesinnebära ett ännu starkare beviskrav. För åtal krävs att åklagaren finner atttillräckliga skäl föreligger för att den misstänkte skall bli dömd (23 kap. 2 §RB). Och för fällande dom bmkar det anses nödvändigt att det skall vara ställtutom rimligt tvivel att den tilltalade gjort sig skyldig till brottet (se t.ex. NJA 1980 s. 725). När det gäller tvångsmedel används emellertid ett så högtbeviskrav som sannolika skäl bara i fråga om häktning. Närman skall bedöma om beviskravet för brottsmisstanken vid häktning har fått enlämplig utformning i gällande lagstiftning måste bl. a. häktningsinstitutetssyfte beaktas. Den viktigaste av häktningens funktioner är i många fall attsäkra den bevisning som behövs för att väcka åtal. Behov av häktning uppkommersom regel på ett tidigt stadium av förfarandet, när utredningen inte kommit sålångt att tillräcklig bevisning rörande den misstänktes skuld har säkrats. Detär därför ofrånkomligt att ha ett lägre beviskrav för häktning änför fällande dom. Härtill kommer att, om kravet Prop. 1986/87:112 påbrottsmisstanke skulle sättas på samma nivå som för fällande dom, rättensbedömning av häktningsfrågan lätt skulle fä en icke önskvärd prejudicerandebetydelse vid den slutliga prövningen av skuldfrågan. Närdet gäller tillämpningen av nuvarande regler om häktning visar enenkätundersökning som utredningen låtit utföra i fråga om åtalsbeslut ochfrikännande domar att den gällande ordningen generellt sett måste anses fungeraväl från rättssäkerhetssynpunkt. lades åtalet ned eller ogilladesendast beträffande av samtliga häktade. Motbakgmnd av det jag nu sagt delar jag utredningens och remissinstansernasbedömning att nuvarande fömtsättningar för häktning såvitt avserbrottsmisstankens styrka i princip bör behållas. Om ett system med en snabbaredomstolsprövning av straffprocessuella frihetsberövanden skall kunna genomförasi praktiken, blir det emellertid som utredningen föreslagit och som de flestaremissinstanser godtagit nödvändigt att i vissa fall tillåta häktning på enlägre misstankegrad (s. k. utredningshäktning) i ett inledande skede avförfarandet. Jag återkommer till den frågan i avsnitt 2.3.6. Häktningbör liksom nu i allmänhet kunna användas endast vid brott av mer allvarligbeskaffenhet. Denna begränsning av möjligheterna att häkta utgår enligtgällande rätt från straffskalan för brottet. Enligt 24 kap. 1 § första stycketRB, där huvudfömtsättningarna för häktning tas upp, krävs sålunda att förbrottet skall vara stadgat fängelse eller däröver. Det avgörande äralltså om fängelsestraff av den angivna längden ingår i straffskalan. Utredningenhar diskuterat också andra sätt att avgränsa de brott för vilka häktning skallfå ske, nämligen en begränsning till vissa typer av brott ellerbrottskategorier eller till den förväntade påföljden. Utredningen haremellertid kommit till uppfattningen att det kan riktas invändningar mot alladessa avgränsningsmetoder. och remissinstanserna anser jag att man också i fortsättningen börlåta häktningsfömtsättningarna anknyta till strafflatituderna för brottet.Straffskaloma återspeglar lagstiftarens uppfattning om de olika brottensstraffvärde och därmed också samhällets intresse och behov av skydd mot sådanabrott. En avgränsning av denna typ är också lagtekniskt enkel och minskarrisken för skönsmässiga värderingar som kan leda till osäkerhet itillämpningen. Mitt förslag: Ettenhetligt beviskrav för de tre särskilda häktningsgrunderna fara för avvikande(flyktfara), fara för försvårande av utredningen (kollusionsfara) och fara förfortsatt brottslig verksamhet (recidivfara) införs. Häktning skall kunna ske,när det finns risk att den misstänkte avviker, försvårar utredningen ellerfortsätter att begå brott. a. härigenom markeras vikten av att häktning användsför att motverka återfall i brott som riktar sig mot annans personligaintegritet, bl. a. våldsbrott och bostadsinbrott. Utredningsförslaget:Utredningen föreslår också att ett enhetligt beviskrav införs. Utredningensförslag innebär emellertid en begränsning av möjligheterna att häkta. Dettauppnås enligt utredningen genom en omfor-mulering av beviskravet till"påtaglig risk". Utredningen föreslår härutöver att möjligheternaatt häkta på gmnd av återfallsrisk ytterligare inskränks till vissa typer avförväntad brottslighet (se betänkandet s. 129-136). Tvä av de sakkunniga haravgett ett särskilt yttrande i denna fråga (se betänkandet s. 201 f) Remissinstanserna:En bred majoritet godtar utredningsförslaget om ett enhetligt beviskrav. Någrafå remissinstanser ifrågasätter om det finns anledning att införa en nyterminologi vid sidan av det redan existerande uttrycket "skäligen kanbefaras". Utredningsförslaget om att begränsa möjlighetema till häktningpå gmnd av återfallsrisk har mött stark kritik. De flesta remissinstanserna hari denna fråga anslutit sig till det särskilda yttrandet. Skälenför mitt förslag: Utöverkvalificerad misstanke om brott av viss svårhetsgrad fordras för häktningenligt huvudregeln i 24 kap. 1 § första stycket RB att någon eller några av tresärskilda häktningsförutsättningar är uppfyllda. Dessa fömtsättningar utgörsav vad man brukar kalla flykt-, kollusions- och recidivfara. Medflyktfara avses enligt lagtexten att "det skäligen kan befaras att denmisstänkte avviker eller på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff.Med avvikande menas i detta sammanhang att den misstänkte lämnar sin bostads-eller vistelseort i syfte att undgå lagföring eller straff. Under det mervittsyftande uttrycket "på annat sätt undandrar sig lagföring eller strafffaller bl. a. åtgärder varigenom den misstänkte utan att lämna orten håller sigundan i sådant syfte. Kollusionsfaraföreligger "om det skäligen kan befaras att den misstänkte genomundanröjande av bevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning".Härmed menas framför allt a« den misstänkte avlägsnar spår efter brottet ellerförstör eller gömmer föremål, som åtkommits genom brottet eller annars harbetydelse för utredningen, eller att han till men för utredningen påverkarnågon som kan lämna upplysning i saken, t. ex. ett vittne. Recidivfaraeller återfallsrisk slutligen föreligger enligt lagtexten "om Prop.1986/87:112 anledning förekommer att den misstänkte fortsätter sin brottsligaverksamhet". Enligt lagtexten skall, vid bedömningen av om någon av desärskilda häktningsfömtsättningarna är uppfyllda, hänsyn tas till"brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller annanomständighet". Det är av väsentlig betydelse att frågor om häktning bedömspå ett så allsidigt underlag som möjligt. Av vikt är att lagen har enutformning som leder till en prövning, där inte bara omständigheter som talarför häktning utan också sädana som talar däremot beaktas. Bland omständighetersom bör beaktas kan nämnas den misstänktes bostads-, arbets- och familjeförhållanden,omständigheterna kring brottet, tidigare brottslig belastning m. m. I motsatstill utredningen anser jag att det nu sagda även i fortsättningen bör markerasi lagtexten. Denfara för avvikande, försvårande av utredningen eller fortsatt brottslighet somskall föreligga för att häktning skall få ske beskrivs på delvis olika sätt igällande rätt. Vid häktning på gmnd av flykt- eller kollusionsfara krävssålunda att flykt eller kollusion skäligen kan befaras . Häktning pä gmnd avåterfallsrisk fömtsätter däremot att anledning förekommer att den misstänkteåterfaller i brott. Uttrycket "anledning förekommer" anses åtminstonerent språkligt innebära ett lägre beviskrav än "skäligen kanbefaras." Det finns dock inget belägg för att man i domstolspraxis upprätthållitnågon skillnad mellan dessa uttryck. Motbakgmnd av att innebörden av de båda beviskraven är oklar bör man somutredningen föreslår nu införa ett enhetligt beviskrav för samtligahäktningsgmnder som är anpassat till ett mer modernt språkbmk. Utgångspunktenbör därvid vara att frihetsberövande skall ske endast när omständigheterna ärsådana att det verkligen finns risk för avvikande, försvårande av utredningeller återfall. måste reglerna ge utrymme för häktning så snart ensådan fara föreligger. Enligt min mening kan det av häktningsutredningenföreslagna rekvisitet "påtaglig risk" leda till att det ställsalltför höga krav i fråga om utredningen rörande faran. Jag anser för min delatt uttrycket "risk" bättre speglar den avsedda tillämpningen avhäktningsmöjligheten. Jag återkommer till detta i specialmotiveringen.Motsvarande ändring bör göras i reglema om reseförbud (25 kap. 1 § RB). Ytterligareom häktning vid risk för återfall Utredningenkonstaterar att syftet med återfallsrisken som häktningsgmnd ärindividualpreventivt och kriminalpolitiskt. Med utgångspunkt från att häktningskall vara ett straffprocessuellt tvångsmedel och inte en kriminal-politiskåtgärd anser utredningen att det inte i första hand är genom anhållande ochhäktning som samhället skall skydda sig mot återfallsför-brytare och försöka hindradem från att begå nya brott. Även om häkt-ningsgmnden återfallsrisk ärsystemfrämmande vill utredningen inte utmönstra den men menar att den böranvändas restriktivt. Motbakgmnd härav föreslår utredningen att häktning vid återfallsrisk skall få ske endast om det är nödvändigt för att förhindra sådan fortsatt brottslighet, som riktar sig mot annans liv, hälsa eller frihet eller är av jq annanfarlig art eller då brottsligheten är av stor omfattning. Iett särskilt yttrande har två av de sakkunniga avstyrkt en sådan begränsning avhäktningsmöjligheterna vid recidivfara. De menar att utredningens förslag idenna del stämmer illa överens med de riktlinjer som statsmakterna dragit uppför brottsbekämpningen. De s. k. vardagsbetona-de brotten, bl. a. inbrottsstölder,har - påpekar de sakkunniga - i dessa riktlinjer särskilt utpekats som en formav brottslighet där medborgarna har rätt att kräva effektiva motåtgärder. Förslagethar i den här delen också mött starkt motstånd från remissinstanserna, somtill helt övervägande del anslutit sig till de sakkunnigas synpunkter. Jagdelar i stort de två sakkunnigas och remissinstansemas uppfattning. Enligt minmening innebär utredningsförslaget i denna del en alltför långtgåendeinskränkning i möjligheten aU effektivt och framgångsrikt bekämpa också andraformer av allvarlig traditionell brottslighet än våldsbrottsligheten.Samhället kan inte undvara möjligheten att använda de straffprocessuellatvångsmedlen för att förhindra återfall i brott i detta hänseende. Vissa teckentyder på att man på sina håll tillämpar en mera långtgående restriktivitet närdet gäller häktning i sådana fall än som är förenlig med allmännarättsskyddsintressen. Som jag påpekade i regeringens skrivelse (skr.1986/87:21) till om åtgärder mot vålds- och egendomsbrott är detsvårt att begära av allmänheten att denna skall hysa förståelse förrättssystemet, om den som gripits av polis för t. ex. upprepade inbrottsstölderinom kort släpps fri och fortsätter sin brottsliga verksamhet somdet kan dröja åtskillig tid innan lagföringen kommer till stånd. Detär enligt min mening viktigt att markera att ett minskat användande avstraffprocessuella tvångsmedel inte kan accepteras vid risk för återfall ibrott. Tvärtom anser jag möjlighetema att tillgripa straffprocessuella frihetsberövandensärskilt angelägna när det gäller äterfallsbrottsligheten. Den brottslighet somjag närmast tänker på är sådan som riktar sig mot eller medför fara för annansliv, hälsa eller egendom eller i övrigt kränker annans personliga integritet.Särskilt när det gäller egendomsbrotten visar forskningen att en liten gmppåterfallsförbrytare svarar för en mycket stor del av brottsligheten. Jagär medveten om att häktning i dessa fall ofta kommer att tillgodose främstkriminalpolitiska syften och att den skärpta hållning som jag förordaråtminstone på kort sikt kan leda till en ökning av antalet frihetsberövanden. 2.2.3 Häktningvid lindriga brott Mitt förslag: De särskildareglema om häktning av den som inte har stadigt hemvist inom riket i 24 kap. 1§ andra stycket RB (den s. k. rallarparagrafen) avskaffas. Däremot behållshäktningsmöjligheten enligt 24 kap. 2 § RB, som medger häktning oberoende avbrottets svårhet i syfte dels att identifiera den misstänkte, dels attförhindra att den som saknar hemvist här i landet undandrar sig lagföring ochstraff genom att bege sig utomlands. Utredningsförslaget:Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet Prop. 1986/87:112 s. 137 0. Remissinstanserna:Utredningsförslaget tillstyrks eller lämnas utan erinran av flertaletremissinstanser. Kritiska synpunkter framförs från några håll, främst motförslaget att avskaffa den s. k. rallarparagrafen. Skälenför mitt förslag: Vid sidan av huvudreglerna om häktning i 24 kap. 1 § förstastycket RB finns enligt gällande rätt två speciahegler enligt vilka häktningkan ske för lindrigare brott i vissa fall av flyktfara. Däremot finns ingenmöjlighet att häkta för lindrigare brott vid kollusions- och recidivfara. Enligt24 kap. 1 § andra stycket RB kan vid alla brott där fängelse ingår istraffskalan den misstänkte häktas om han saknar stadigt hemvist här i landetoch det skäligen kan befaras att han avviker (den s. k. rallarparagrafen).Bestämmelsen vilar på den uppfattningen att personer som saknar stadigt hemvistgenerellt sett kan antas vara mer flyktbenägna än andra. Häktning fåremellertid i dessa fall aldrig ske i sådana fall där det kan antas attpåföljden blir bara böter (Qärde stycket). Detkan nämnas att i och har motsvarande särregler upphävts under desenaste åren. situationer som avses med den s. k. rallarparagrafen är den misstänktesflyktbenägenhet inte manifesterad på annat sätt än att han saknar fast hemvisti riket. Liksom utredningen anser jag att man med fog kan ifrågasätta om det ärrimligt att enbart på den gmnden tillåta häktning även vid så lindriga brottsom täcks av regeln. Utredningens undersökningar visar att regeln fått alltmindre praktisk betydelse. Mot den bakgmnden delar jag utredningens uppfattningatt regeln bör avskaffas. Enligt24 kap. 2 § RB kan häktning vidare ske, oberoende av brottets beskaffenhet, ivissa speciella situationer. Det rör sig här dels om fall där den misstänkte ärokänd och vägrar att uppge sitt namn och hemvist eller kan antas lämna osannauppgifter om detta, dels om fall där den misstänkte saknar hemvist inom landetoch det skäligen kan befaras att han håller sig undan genom att bege sig frånlandet. Denna regel avser således fall av en annan karaktär än den s. k.rallarparagrafen. I dessa fall finns det ju klara indikationer på att denmisstänkte verkligen avser att undandra sig att medverka i utredningen. pekat på finns det visserligen ibland andra möjligheter attomhänderta den misstänkte. Så kan ske enligt 14 § polislagen (1984:387) genoms. k. polisiering och enligt reglerna i 23 kap. 7-9 §§ RB. Utredningensundersökningar visar också att regeln tillämpas relativt sällan. Kvar ståremellertid - som både och häktningsutredningar pekat på -att ett slopande av häktningsmöjligheten även för lindrigare brott i dessaspeciella situationer skulle medföra att samhällets möjligheter att beivrabrotten i dessa fall i praktiken skulle upphöra. Detta är självfallet inteacceptabelt. Reglerna i 24 kap. 2 § RB bör därför finnas kvar i principoförändrade. En annan sak är att tillämpningen av bestämmelserna naturligtvisbör ske återhållsamt och med allt större restriktivitet, ju lindrigare brottdet är fråga om. 2.2.4 Häktning vidsvåra brott Mitt förslag:Nuvarande regel om presumtion för häktning vid svåra brott behålls i sakoförändrad. Utredningsförslaget:Överensstämmer med mitt förslag (se betänkandet s. 138-140).