prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Vid bedömandetav om brottet är grovt skall särskilt beaktas om uppgiften genom sitt innehålleller den omfattning i vilken den blivit spridd eller eljest var ägnad attmedföra allvarlig skada (5 kap. 2 § BrB). I 5 kap. 3 och 4 §§ BrB finns bestämmelser om brottenförolämpning och förtal av avliden. I processuellt hänseende gäller att mål om förtal ellerannat ärekränkningsbrott som begåtts genom tryckt skrift i regel skallhandläggas vid juryrättegäng. Detsamma gäller om någon av de radiorättsligaansvarighetslagarna är tillämplig på brottet. Andra ärekränkningsmål handläggsi vanlig brotlmålsordning. Som huvudregel för båda kategorierna av mål gälleratl åtal får väckas bara av målsäganden. Förtal och grovt förtal får åtalas avåklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskildaskäl anses påkallat ur allmän synpunkt. Under samma förutsättningar fårallmänt åtal väckas för förolämpning mot nägon i eller för hansmyndighetsutövning eller förolämpning mot någon med anspelning på hans ras,hudfärg, nationella eller etniska ursprung eller trosbekännelse (5 kap. 5 §BrB). De bestämmelser som jag nu har redogjort för kan tyckasvara ganska begränsade när det gäller skyddet för den enskildes integritet. Dekan emellertid inte ses isolerade ulan hänsyn måsle också tas till deutomrätts-liga regler som gäller på del område där det i praktiken framför alltkan inträffa kränkningar av privatlivets fred. Vad jag avser är i första hand , . Svenska tidningsulgivareföreningens och Radiosgemensamma pressetiska regler som ligger lill grund för pressenssjälvsane-rande verksamhet. Reglerna innehåller bestämmelser bl. a. om rättelseoch genmäle samt om respekt för privatlivels helgd. Enligt reglerna skall felaktigsakuppgift rättas när det är påkallat. Den som har befogat anspråk att bemötaett påslående skall beredas tillfälle till genmäle. Rättelser och genmälenskall i lämplig form publiceras utan dröjsmål och på sådant sätt alt de kanuppmärksammas av dem som har fått del av de ursprungliga uppgifterna. Vidaresägs det i reglerna bl. a. följande om den personliga integriteten: "Avståfrån publicitet, som kan kränka privatlivets helgd, om inte ett oavvisligtallmänintresse kräver offentlig belysning. Överväg särskilt noga publiceringav familjelvister och vårdnadsärenden med hänsyn till den skada som kanförorsakas de berörda." Ärenden som rör tillämpningen av de pressetiska reglernahandläggs av Allmänhetens pressombudsman och . Klandrandeuttalanden av pressombudsmannen och opinionsnämnden skall enligt de pressetiskareglerna utan dröjsmål publiceras i den tidning dessa gäller. De gällande avtalen mellan regeringen och deprogramföretag som 38 ingår i koncernen innehåller liknanderegler om all pro- Prop. 1986/87:151 gramföretagen skall berikliga felaktigasakuppgifter när det är påkallat och att den som har befogat anspråk att bemötaetl påslående skall beredas tillfälle till genmäle. Begäran om beriktigandeeller genmäle skall behandlas skyndsamt. Om en begäran om beriktigandebifalls, skall beriktigandel så snart det kan ske sändas i ett för publikennaturligt sammanhang. Bifalls begäran om genmäle, skall genmälet så snart delkan ske sändas i eller i anslutning till program av samma eller likartadkaraktär som det anmärkningen avser. Den enskildes privatliv skall respekterasi programverksamheten, om inte ett oavvisligt allmänt intresse kräver annat.De nu redovisade avtalsreglerna har stöd i 6 § radiolagen. Enligt 7 § radiolagen finns från programförelag. Med stöd av samma paragrafhar i avtalen tagits in en regel om att programföretagen på lämpligt sätt iprogram skall redogöra för beslut av radionämnden enligt vilket företaget harbrutit mot 6 § radiolagens bestämmelser om saklighet och opartiskhet m. m.eller mot reglerna i avtalet med staten. För närradions del finns etiska regler antagna av SverigesNärradioför-bund. Reglerna stämmer i stort sett överens med de pressetiskaregler som har redovisats och hänvisar uttryckligen till dessa i frågaom sändningar av nyhetskaraktär. har tillsatt med uppgift att efterhandsgranska, övervaka och påverka efterlevnaden avde etiska reglerna. Nämndens utlåtande skall enligt reglerna återges i sändning. Som framgår av MMU;s huvudbetänkande (SOU 1975:49 s. 143ff) har frågan om rätt till genmäle eller beriktigande varit aktuell ilagstiftnings-sammanhang . Också MMU skulle enligt sina direktivta upp den. I sitt huvudbetänkande anförde kommittén all en direkt reglering igrundlag av genmälesrätten i vidsträckt mening skulle erbjuda så storalagtekniska och organisatoriska svårigheter att frågan åtminstone tills vidarefick överlämnas till pressens självsanerande åtgärder. Inte heller ansåg MMU;smajoritet att någon grundlagsfäst rätt lill beriktigande borde införas pågrund av gränsdragningsproblem och svårigheter alt utforma etl förfarande iärenden om beriktigande (SOU 1975:49 s. 158 ff). Ett utkast till engrundlagsregel i ämnet, som presenterades i belänkandet, lades fram som förslagi en ledamots reservation. Remissutfallet på MMU;s förslag i denna del blev det altavvisandet av tanken på en grundlagsreglerad genmälesrält fick allmänanslutning bland remissinstanserna. Däremot föreslog en majoritet bland deinstanser, som yttrade sig i frågan om rätt lill beriktigande, atl bestämmelserhärom skulle tas in i grundlagen. När detgäller skyddet för den enskildes integritet i andra hänseenden bör erinras om att inlegritetsskyddskommittén i betänkandet (SOU 1980:8) Privatlivets fred diskuterade frågan om gällande rättsregler om 39 skydd för den enskilde mot missaktande yttranden skullekompletteras Prop. 1986/87:151 med elt allmänt skydd mot intrång i privatlivet.Kommittén var inle enig. Fyra ledamöter fann alt den enskildes privatlivskyddas tillräckligt genom pressens egen självsanering inom den nuvarandeorganisationens ram. En femte ledamot ville bereda den enskilde skydd genommöjlighet till ekonomisk ersättning. Övriga tre ledamöter förordadelagstiftning i form av en ny ansvarsbestämmelse i 5 kap. BrB om kränkning avprivatlivets fred med en korresponderande bestämmelse i 7 kap. 4 § TF. Regeringen överlämnade belänkandet jämteremissyttrandena till YFU för att beaktas vid uppdragels fullgörande. I detta sammanhang bör vidare nämnas attintegritetsskyddskommiltén i etl annat betänkande (SOU 1974:85) Fotograferingoch integritet lade fram förslag om införande av nya ansvarsbestämmelser i olovlig och otillbörlig fotografering. Förslaget remissbehandlades och fickdå ett blandat mottagande. Det ledde inte till lagstiftning, varken i sambandmed atl ett annat av förslagen i betänkandet genomfördes i form av lagen(1977:20) om TV-övervakning eller . Del skäl som anfördes var all debestämmelser i som föreslagits borde prövas först när kommittén slutförtsill arbete (prop. 1975/76; 194 s. 6). I fråga om ärekränkningsbrotten kan först anmärkas atlkommittén för lagstiftning om yttrande- och tryckfrihet i början av 1970-lalellade fram betänkandet (SOU 1972:88) Ärekränkning. I detta lades fram förslag omsädana ändringar i BrB och TF som skulle medföra atl del straffbara områdetbegränsades. Betänkandet remissbehandlades men har inte lett till lagstiftning. Även reglerna om åtal vid ärekränkningsbrott har varitaktuella tidigare när det har gällt lagstiftning som rör inlegriletsskyddet.Tystnadsplikts-kommittén lade i betänkandet (SOU 1975; 102) Tystnadsplikt ochyttrandefrihet fram förslag som senare utgjorde grund för sekretesslagensutformning. I samma belänkande förordade kommittén - i anslutning till övervägandenaom tystnadsplikt och meddelarfrihel all allmänt åtal skulle vara huvudregelvid förtal och grovt förtal. En förutsättning skulle dock vara att målsägandenangivit brottet lill åtal. Åklagaren skulle fä underlåta åtal om sådant inlevar påkallat från allmän synpunkt. Förslaget fick ett blandat mottagande närdet remissbehandlades (se Ds Ju 1977; 1 s. 79 ff) och ledde aldrig tilllagstiftning (jfr Ds Ju 1977: II Del1 s. 186 f). Skälen för mitt förslag: Den enskildes rätt till skydd försitt privatliv är en av de mest fundamentala fri- och rättigheterna. Samhällets ansvar för skyddet för den enskildes integritet kommer därför till uttryck i RF bland de mål som ställs upp för det allmännas verksamhet. Nägon rättsligt bindande grundlagsregel som ger ett allmänt integritetsskydd finns dock inte i därför att en sådan bestämmelse inle har kunnat ges en tillräckligt klar utformning. Inte heller i vanlig lag finns någon sådan generell regel. De rättsligt bindande regler i som skyddar den enskildes integritet lar följaktligen sikte på olika aspekter av integritets- skyddet. Jag har redogjort för ett antal sådana bestämmelser, som finns i grundlagen och andra författningar. Andra exempel är datalagen 40 (1973:289),kreditupplysningslageti (1973; 1173), inkassolagen (1974:182) Prop.1986/87:151 och lagen (1978:800) om namn och bild i reklam. Eftersom den enskildes rätt atl bli lämnad i fred aldrigkan vara absolut i ett samhälle utgör inlegriletsskyddet i gällandelagstiftning resultatet av ofta besvärliga avvägningar mellan intressen somstår mot varandra. Vad som i detta sammanhang närmast är aktuellt är att motintresset atl värna privatlivets fred väga intresset av fri debatt i samhälls-och kulturfrågor och offentlig granskning av dem som i en allmän eller enskildbefattning övar inflytande. För denna debatt och bevakning spelar särskilt tidningspressenoch radio och TV en huvudroll. Det är också på det området som konfliktenmellan öppenhet i diskussionen och informationsflödet och integritetsskydd ärsom mest uttalad. Givetvis kan det också förekomma fall där det är antingenandra tryckta skrifter eller filmer, videogram eller fonogram som uppfattas somkränkande för privatlivels fred. Man måste dock med YFU konstatera att del ärde först nämnda medierna som det finns anledning atl i första hand diskuteranär man överväger grundlagsskyddet för den enskildes integritet. De bestämmelser som gäller på integriletsskyddets områdeoch som är aktuella här kan förefalla ganska begränsade till omfattningen, omman ser på förhållandena i andra jämförbara länder. Enligt min mening kan manemellertid inte bara ta hänsyn till de författningsbestämmelser som finns, ulanman måste också beakta andra regler på detta område. I praktiken spelar dessasenare nämligen en lika stor - om inte större - roll än det formellt bindanderegelsystemet när det gäller skyddet för den enskildes privatliv. Jag avser däinle bara de presseliska reglerna ulan också reglerna i avtalen mellan statenoch programföretag. Den fråga man måste ställa sig är om dessaregler i dagens läge är tillräckliga eller om det behövs en förstärkning av detförfattningsreglerade skyddet för den enskildes integritet. Redan vid TF;s tillkomst hänvisades till vad som var godpublicistisk sed när man stannade för att inte införa någon grundlagsfäst rättlill genmäle eller beriktigande. Som framgår av MMU;s huvudbetänkande (SOU 1975:49s. 152 f) avvisade därefter olika förslag om lagstiftning i ämnet medhänvisning bl. a. till pressens självsanerande verksamhet. Enligt MMU;s meningerbjöd denna verksamhet väl sä goda praktiska möjligheter till ett gottresultat som en lagstiftning (bet. s. 159). Bland remissinstanserna varmeningarna delade om den självsanerande verksamheten hos pressen ärtillräcklig. Vid de grundlagsändringar angående tryckfriheten som MMU;sförslag ledde fästes stort avseende vid pressens självsanerandeverksamhet när det gällde meddelarfrihetens omfattning (prop. 1975/76:204 s. 940- Som YFUhar anfört är del svårt alt a.vgöra om standarden inom pres sen, radio och TV har stigit eller sjunkit.tinder det såvitt gäller hänsynen till den enskilda människans integritet. För sådana bedöm ningar finns inga tillföriilliga mätinstrument. Även om allvarliga integri- telskränkningar har förekommit, kan man knappast hävda atl läget är oroväckande. Att standarden i vårt land är högre än pä många andra häll i världen tycks vara erkänt av alla. Jag har därför uppfattningen att det 41 också ifortsättningen finns goda skäl all förlita sig på massmediernas Prop.1986/87:151 omdöme ochansvarskänsla i förening med de självsanerande instrument Enligt min mening bör det krävas alt det finns elt starktbehov av lagstiftning för att man skall överge den inställning som statsmakternahittills har haft och som innebär att det primärt skall vara massmediernasegen sak att upprätthålla etl gott skydd för den enskildes Jag övergår nu till atl ta upp de olika aspekter påskyddet för den enskildes integritet som YFU har behandlat. Jag har redan nämnt att med genmäle avses etl bemötande avuppgifter i sak eller av värdeomdömen och med beriktigande rättelse avuppgifter i sak. Som YFU har anfört gäller som en princip för allpublicistisk verksamhet alt sakuppgifternas vederhäftighet ochargumenteringens hållbarhet noggrant skall prövas före offentliggörandet. Päsamma sätt torde del råda allmän enighet om alt de presseliska reglerna ochradioavialens föreskrifter om genmäle och beriktigande ger uttryck för vad sombör iakttas för del fall atl någon som berörs av vad som har blivit offentliggjort,gör gällande alt publicisten har brustit i sin prövningsskyldighet. Allföreträdarna för den publicistiska verksamheten visar stor generositet motönskemål om genmälen eller beriktiganden är av grundläggande betydelse förallmänhetens förtroende för verksamheten. YFU har inte kunnat finna annat än alt efterlevnaden av depressetiska reglerna på detta område är god. Framställningar från allmänhetenom genmälen eller rättelser behandlas generöst av press, radio och TV. fäller visserligen etl antal avgöranden som innefattarklandrande uttalanden om underlåtenheter alt tillmötesgå krav pä genmäle ellerberiktigande. Men antalet är så begränsat att det inte ger anledning lill någonoro för den journalistiska etikens allmänna nivå på det nu diskuterade området.Även om en del remissinstanser har haft invändningar mot YFU;s bedömning,finns del enligt min mening inte underlag för att anse atl situationen på dettaområde skulle vara sämre . En grundlags utformning bör dock i princip inte varaberoende av innehållet i och efterlevnaden av ett sådant regelsystem som depressetiska reglerna utgör. Tanken på att i grundlagen införa bestämmelser somger möjlighet alt lagstifta om rätt till genmäle eller beriktigande kan därförinte avvisas bara med hänvisning till den självsanerande verksamhet hos pressensom förekommer f. n. I fråga om radio- och TV-program från programföretageninom gäller speciella garantier för saklighet och opartiskhet i form av regler om genmäle och beriktigande m. m., vilka är betingade av program bolagens ställning som etl s. k public-service-företag. Dessa regler får i allt väsentligt betraktas som tillräckliga. Jag anser därför i likhet med YFU alt bolagen kan lämnas ål sidan i den fortsatta diskussionen om genmäle och beriktigande. Till förmån för bestämmelser om en skyldighet i förstahand för pressen Prop. 1986/87:151 atl offentliggöra genmälen och beriktigandenkan åberopas att skyddet mot förtal och annan ärekränkning inle är tillräckligtför alt förhindra publici-letsskador. Även omstridda uppgifter som inte innebärförtal kan skada. Publiciteten kan fä vittgående negativa följder för den somuppgifterna rör utan alt för den skull kunna anses vara "ägnad att utsättadenne för andras missaktning", vilket krävs för att straffansvar förförtal skall komma i fråga. Om uppgifterna enligt hans välgrundade uppfattninginle ger tillräcklig information om bakomliggande förhållanden eller äroriktiga i sak, måste man hysa förståelse för att han upplever det somorättvist att lagstiftningen inte ger honom rätt atl delge läsekretsen sinversion av motiven för hans agerande eller de faktiska förhållandena. Jag anserdet således i och för sig vara ett helt berättigat önskemål att - dåmissvisande eller felaktiga uppgifter har influtit i en tidning - ge denförfördelade en möjlighet att bemöta dessa. En rätt till genmäle ellerberiktigande kan naturligtvis också ha ett värde vid sidan avintegritetsskyddet. Även myndigheter, företag och organisationer kan ha ettbefogat anspråk på att kunna bemöta angrepp och rätta felaktiga sakuppgifter. Det finns dock argument att anföra mot en sådanlagstiftning. I stort sett är del samma argument som anfördes vid TF;stillkomst. Ett sådant skäl mot lagstiftning är att den inte går välihop med principen om utgivarens ensamansvar. Antingen får man göra avkallpå''denna princip och låta den enskilde själv ansvara för sitt inlägg, någotsom inle ter sig särskilt lämpligt. Eller också skall utgivaren habestämmanderätt även i fräga om inlägget, vilket starkt begränsar värdet av atllagfästa rätten till genmäle eller beriktigande. Som både MMU och YFU funnit skulle det vidare möta mycketslora lagtekniska och organisatoriska svårigheter alt införa denna typ avregler. Det är mycket svårt att ange förutsättningarna för en genmälesrält påetl sådant sätt alt bestämmelserna inte inbjuder till tvist. De etiska reglernaanger all den som har "ett befogat anspråk att bemöta ett påstående"skall beredas tillfälle lill genmäle och att felaktig sakuppgift skall rättas"när det är påkallat." Att överföra sädana bestämmelser till laglåter sig knappast göra ulan alt införa bestämmelser om all ettutomstående organ skall avgöra när anspråk på genmäle resp. beriktigande ärbefogal. Någon annan lösning än att anordna ett domslolsförfarande för prövningav tvister är inte tänkbar. Den skulle i så fall innebära elt krångligt ochtidsödande förfarande och i många fall förta effekten för den förfördelade därföratt hinner förflyta frän det att en felaktig eller missvisande uppgiftpubliceras till tidpunkten för införande av genmäle eller beriktigande. Svårigheterna skulle sannolikt inte vara lika stora ifråga om beriktigande som i fråga om genmäle. Det är dock svårtalt skilja mellan sakuppgifter och värderingar. Det kan t. ex. mycket välförhålla sig sä att en publicerad uppgift i och för sig är sann men kan le sigmissvisande därför att andra fakta inte har redovisats . En lagsladgadmöjlighet till rättelse ger inte nägon hjälp i ett sädant fall. I praktikenskulle säkert svårlösta tvister uppstå även i dessa fall. Ett annat argument, som YFU har berört men vars bärkraftkommittén 43 funnitmera svårbedömd, är alt en lagsladgad skyldighet att publicera skulle få en negativ inverkan på pressens självsanerandeverksamhet. 1986/87:151 Presseliska överväganden skulle få ståtillbaka för juridiska. Detta skulle i sin tur betyda att den pressetiska nivånsjönk i stället för atl stiga och då skulle syftet med lagregleringen förfelas. En samlad bedömning av skälen för och emot lagstiftninghar gett mig uppfattningen att det inle nu finns tillräckliga motiv för atl gåifrån den uppfattning som rådde vid TF;s tillkomst och som också MMU och YFUhar delat, nämligen alt även i fortsättningen frågan om genmäle och beriktigandebäst lämpar sig för reglering inom ramen för pressens självsanerandeverksamhet. Det bör därför i grundlagen finnas bara de mera indirekt verkandebestämmelser som avser hänsynslagande lill rättelser vid bestämning av påföljdför Iryckfrihetsbrott (1 kap. 4 § andra stycket TF) och införande i periodiskaskrifter av domar (7 kap. 6 S andra stycket TF). Jag förordar emellertid enviss utvidgning av grundlagsregleringen och föreslår att motsvarandebestämmelser skall gälla i fråga om de andra medier som enligt milt förslagskall ges ett särskilt grundlagsskydd. I mitt ställningstagande ligger att jag ser del somviktigt atl pressens självsanerande verksamhet befästs och utvecklas så atl manfår en rimlig balans mellan de motstående intressena och sä att man fränpressens sida under ansvar brukar den frihet som härigenom ges. Jag förutsätterockså alt den självsanerande verksamhet som har börjat inom närradion kommeratl leda till en situation på det området som är lika bra som pä pressensområde. Del är också önskvärt alt ett motsvarande regelsystem skapas för denverksamhet med lokala kabelsändningar som har startat och för annanjämförbar verksamhet som kan komma till stånd . Skydd för privatlivets fred e. d. Jag delar YFU;s uppfattning atl gällande bestämmelser i 7kap. 4 § 9-12 TF och 5 kap. 1-4 §§ BrB om ärekränkningsbrotten sakligt settinte bör ändras i detta sammanhang. YFU har också pä grundval av integriletsskyddskommitténsslutbetänkande och remissyttrandena över detta övervägt frågan omkriminalisering av kränkningar av privatlivets fred e. d. I likhet medkommittén och - som jag uppfattar remissutfallet en stor majoritet blandremissinstanserna anser jag atl man även här mera bör lita till de regler somgäller inom pressens självsanerande verksamhet och motsvarande regler på radio-och TV-området än på lagstiftning. Att inskränka den grundlagsskyddadetryckfriheten och yttrandefriheten i övrigt utan atl del finns någon meraallmän uppslutning bakom detta är för min del otänkbart. Det är också svårt atlgöra den grannlaga avvägning mellan yttrandefrihets- ochintegri-telsskyddsintressena som måste göras, om man skall utforma en ansvarsbestämmelse.Inle heller ser jag det som lämpligt alt utöka möjligheterna att fä ersättningsä som föreslagits av en ledamot i integritetsskyddskommiltén. Även om man anser att det primärt är massmediernas egensak alt se lill atl 44 den enskildes integritet har ett nöjaktigt skydd, kan maninte bortse från atl del inleså sällan händer atl den enskilde utsätts för ett angrepp som han upplever somså kränkande alt han vill la lill rättsliga åtgärder. Nuvarande regler innebäratt det då oftast blir hans egen sak atl driva en process mot den som ansvararför kränkningen. 1 syfteatt - som YFU uttrycker det - "minska motlutet" för en målsägande somanser sig förtalad har kommittén föreslagit att det inle längre skall krävassärskilda skäl för allmänt åtal för förtal och grovt förtal utan att del skallräcka att målsäganden har angett brott till åtal och atl åtal är påkallat urallmän synpunkt. För egendel har jag svårt alt bilda mig en klar uppfattning om vad denna ändring skulleinnebära i praktiken. Som RÅ anfört torde det endast sällan vara påkallat avallmänna skäl att väcka åtal i de fall som det här gäller. Det är därförtvivelaktigt om ett borttagande av kravet på särskilda skäl skulle innebäranågon markant ändring av åtalspraxis; kvar står kravet på att åtal skall varapåkallat ur allmän synpunkt, vilket torde kunna åberopas för att underlåta åtali flertalet fall. Även om jag har förståelse för de synpunkter som ligger bakomförslaget är del alltså som jag ser det alltför ovisst om det skulle medföranågra påtagliga effekter. Det bör därför inte genomföras. Vill manfä till stånd en ordning enligt vilken allmänt åtal i större utsträckning än f.n. skall förekomma vid ärekränkningsbrott, torde ändringar av annat slag böraövervägas. För sädana ändringar finns emellertid knappast tillräckligt underiagi delta ärende. Jag anser mig därför inle behöva ta upp frågan vidare i dettasammanhang. 3.2.4 Yttrandefriheten och reklamen Mittförslag: Liksom skall TF ge bara ett begränsat skydd för kommersiellreklam i tryckta skrifter. Samma skydd som finns i fråga om tryckta skrifterskall gälla beträffande de andra medier som omfattas av milt förslag. Det skalldock vara möjligt atl i vanlig lag meddela föreskrifter om förbud mot reklam iradio och TV. Utredningensförslag: All reklam i de särskilt skyddade medierna skall falla undergrundlagen. Möjlighet skall dock finnas all i vanlig lag meddela föreskrifterför näringsidkare om innehållet i och utformningen av yttranden inäringsverksamhet. I fråga om radio- och TV- program överensstämmerutredningens förslag med mitt. Remissinstansernaär genomgående positiva lill YFU;s förslag i fråga om reklamen.