prop · GA036 · 1986-12-31 00:00:00 — I självaverket är det knappast möjligt att tillgodogöra sig innehållet utan att hatillgång till förslagets motiv. En sådan ordning är av principiella skäl inteacceptabel. Hovrättenifrågasätter om det, med hänsyn till den utvidgning av 36 kap. 97 1§brottsbalken som föreslås, längre finns skäl att behålla förvarstagan- Prop.1986/87:6 deinstitutet och stöldgodslagen. Det kan erinras om att de regler somnu är intagna i stöldsgodslagen ursprungligen föreslogs ingå i brottsbalkensför-verkandekapitel (jfr promemorian s. 7 f)- Att istället den nu gällandeordningen valdes, berodde på att lagstiftaren var angelägen om att förverkandereglernainte skulle bli för tekniskt komplicerade och för svåra att överblicka. Mot denanförda bakgrunden anser hovrätten att möjligheten att inlemma stöldsgodslagensbestämmelser i förverkande-kapitel bör närmare övervägas. Därmedskulle regelsystemet bli mindre splittrat samt vinna i klarhet ochöverskådlighet. Tingsrättendelar den uppfattning som framförts i promemorian att det från kriminalpolitisksynpunkt är angeläget att förhindra att den som gjort sig skyldig till ettbrott får behålla den han kan ha gjort genom brottet. Att intresset avatt förhindra detta inte får inkräkta på målsägandens rätt är dock uppenbart. Naturiigtvisfår inte heller samhällets strävanden att förhindra att en gärningsman fårbehålla vinningen av ett brott leda till att gärningsmannen kan komma attdrabbas av anspråk från både samhällets och målsägandens sida. Motbakgrund av de rättsfall för vilka redogjorts i promemorian och det förhållande som riksåklagaren aktualiserat synes en lagändring påkallad beträffande samtliga de tre huvudområden som behandlats i promemorian. Hur de uppmärksammade problemen skall lösas framstår till inte obetydlig del som en fråga av teknisk karaktär. förklarar sig dela uppfattningen att det är angeläget atteliminera de brister i den nuvarande lagstiftningen som påvisas i promemorian.Förbundet uttalar vidare att det i huvudsak kan ansluta sig till den lösning avproblemen som föreslås. FöreningenSveriges statsåklagare anser att lagstiftningen bör ändras så att möjligheternavidgas att helt eller delvis frånta en brottsling utbyte av brott. Detta börenligt föreningen ske genom att främst reglerna i 36 kap. omförverkande ändras. 2.2 Synpunkter på föreslagna författningsändringar 2.2.1 36 kap. 1 § Ipromemorian redovisas uttalanden i lagförarbeten och litteratur som visar att den nuvarande bestämmelsen i 36 kap. I § har en tämligen begränsad räckvidd. Med uttrycket "utbyte av brott" harsålunda inte avsetts att täcka in även det värde exempelvis en tjuv eller halare tillgodogör sig genom att godset i hans besittning är mer värt än i målsägan dens (här benämnt "övervärde"). Lagrummet täcker inte heller det falldå utbytet motsvaras av skada för enskild. Syftet med den nu föreslagna ändringen av 36 kap. 1 § första stycket är att förverkande skall, utöver vad som gäller, kunna ske med avseende på dels, i vissa fall, "utbyte"som motsvaras av skada, dels "utbyte" i form av "övervärde". Vadförst angår skadefallen kan jag på de skäl som anförts i promemo- Prop.1986/87:6 rian ansluta mig till förslaget i sak och även i vad den lagtekniskalösningen ges inom ramen för förverkandeinstitutet. Ilagtekniskl hänseende i övrigt kan dock enligt min mening resas vissinvändning. Enligt första stycket första punkten i den ifrågavarande paragrafenär huvudregeln den att utbyte av brott skall förverkas om det inte är uppenbartoskäligt. Regeln gäller dock inte utbyle som utgör egendom som frånhänts annangenom broll. Iandra punkten görs ytteriigare ett undantag, i förhållande till vilketundanlaget i första punkten är ett specialfall. Andra punkten har emellertidgetts en utformning som om den innehöll det enda undantaget från huvudregeln iförsta punkten. Lagtexten bör omarbelas så, atl de båda punktema logiskt passarin i varandra. Inteheller mot den uividgning som avser "övervärdefallen" har jag någoninvändning i sak. Däremot kan även här laglekniska invändningar göras. Vad sombestämde utgången rättsfall synes, som överåklagaren i åklagardistriktpåpekar, ha varil att uttrycket "ulbyte" ansågs inte inbegripa vadsom här kallats "övervärde". Likväl bibehålls nu i den föreslagna lagtextenuttrycket "uibyle" utan någon närmare bestämning av dess innebörd.Det är endasl genom molivuttalandena som läsaren får klart för sig attullrycket avsetls få en ny och vidare innebörd. En sådan lagstiftningsteknikkan inte anses godtagbar. Enligt min meing bör, om termen "utbyte"bibehålls, i lagtexten anges vad den avses skola innefatta. Som framhållils inyssnämnda yltrande är del även i sak oklart vad uttrycket "ulbyte" iden nya lagtexten skall anses omfatta. Detta bör närmare utvecklas underlagstiftningsarbetets fortsatta gång. Genomden föreslagna ändringen av 36 kap. 1 § skulle ges vidgademöjligheter till förverkande i två hänseenden, nämligen dels i fall sombehandlats rättsfall, dels då utbytet väl svarade mol skada förenskild men ersättningsskyldighet inle är eller kan antagas bli fastställd. Närdet gäller den förstnämnda delen villjag först anmärka att enligt min uppfattning framgår den åsyftade utvidgningen inte av den föreslagna lagtexten. Den ändring som föreslås i texten rör den nu gällande inskränk ningen avseende skada för enskild medan, såvitt jag förstått, rättsfall inte gällde detta rekvisit utan avsåg innebörden av begreppet utbyle allmänt sell. Oavsett lagtextens utformning är det oklart hur långt den föreslagna utvidgningen av möjligheterna till förverkande på denna punkt skall sträcka sig. Genom rättsfall synes vara fastställt alt förkovran av genom brott åtkommen egendom inte kan förverkas såsom utbyle av brott enligt nuvarande regler. Denna principiella begränsning skulle nu genombrytas. Uiöver en hänvisning lill rättsfall har i promemorian inte närmare behandlats vad ändringen skulle komma alt innebära. Man får närmast intrycket atl utvidgningen endast skulle avse den som ljuv eller halare gör genom förkovran av ljuvgods. lertid kan häleri också gälla egendom som åtkommits t. ex. genom bedräge ri eller förskingring och där det finns lika slarka skäl alt förverka 99 av del slag del härgäller. Vad som i detta hänseende skall tillämpas för Prop. 1986/87:6 tjuvenbör väl rimligen också gälla för bedragaren och förskingraren. Vidare kan denfrågan ställas vilket orsakssammanhang som skall krävas mellan brotiei och denvinning genom förkovran av broltsegendom, som skall förklaras förverkad. Ochskall även sådan kunna förverkas som består i atl l. ex. förskingrademedel använts för alt lösa ett lån som löper med högre ränla än vad som enligträntelagen kan åläggas på skadestånd. Förhållandet mellan den nya innebördenav begreppet utbyte i 36 kap. 1§ och begreppet ekonomiska fördelar i 36 kap. 3 a§synes böra behandlas. Ett närmare klargörande av vad som åsyftas är enligt minmening påkallad. Överåklagareni åklagardistrikt uttalar att han i likhet med vad som framförts ipromemorian anser att den nuvarande utformningen och tolkningen av 36 kap. 1 §första meningen är alltför snäv och all han därför kan ansluta siglill ändringsförslaget i denna del. Chefen för dåvarande länsåklagarmyndigheten i : Deföreslagna ändringarna av innebär att man går ifrån principeni att förverkande inte får ske om förverkandet motsvarasav skada för enskild. Förverkande av "övervärdet" i det tredje typfalletstår enligt min uppfattning i överensstämmelse med nuvarande principeri och är därför fritt från invändningar. sagt' om den terminologiska ändringen i "stöldgodslagen" gäller ävenhär. Den föreslagna ändringen alt lösa "substitutfallet" innebär docken helt ny syn på regler och medför även följdändringar somjagfinner främmande att la in i . Enligt min uppfattning bör därför"substitutfallen" las in i "slöldgodslagen". I denna laghar man redan tidigare regler om förevarande i fall där siaten ingriper trotsalt del föreligger skada för enskild, låt vara i flertalet fall okändamålsägare. Detter sig därför naturligare alt samla alla dessa regler i en och samma lag. Jagkan inle ansluta mig lill förslaget att "substitutfallet" skall tasin i eftersom jag anser det innebära en så genomgripande ändring avbrottsbalkens principer alt det kräver en mer ingående analys. En reglering avdessa fall, som är mycket angelägen, bör istället ske genom en ändring av "slöldsgodslagen".Eftersom det ändock är fråga om elt specialfall som inte direkt anknyter tilldenna lag bör frågan regleras i en särskild paragraf. Eventuellaersättningsfrågor skulle härigenom också med lätthet kunna regleras. Beträffandedet problem som aktualiserats av riksåklagaren, nämligen förfarandet med sådanegendom som trätt i stället för egendom som åtkommits genom brott, konstaterartingsrätten att det förslag som i anledning av riksåklagarens skrivelseframlagts i promemorian är mera långtgående än riksåklagarens.Promemorieförslaget synes till skillnad från riksåklagarens förslag ävenomfatta exempelvis den situation att stöldgods sålts och försäljningsvederiagetkonsumerats. Såsom tingsrätten uppfattat förslaget 'Se avsnitt 2.2.3. i promemorian avser detla,i motsats lill riksåklagarens, även den situation Prop. 1986/87: 6 då målsägandenär känd. Vadförst gäller riksåklagarens förslag instämmer tingsrätten, som tidigare nämnls,i alt det förhållande för vilkel denne redogjort får anses otillfredsställande.Tingsrätten finner även de skäl som riksåklagaren åberopat för en lösning avproblemet enligt bestämmelserna i stöldsgodslagen vara beaklansvärda. Medhänsyn till vad som i promemorian anförts om substitut och en målsägandes rätt lillsådant framstår emellertid riksåklagarens förslag till lösning av problemetsom mindre lämpligt. Vaddärefter gäller promemorieförslaget i denna fråga kan del möjligen ifrågasättasom inte detta skulle föra för långt. Frågan om införande av en allmän möjlighettill värdekonfiskation då den egendom som frånhänts annan genom brott inte längrefinns i behåll är inte enbart av leknisk ulan även av rättspolitisk karaktär.Det torde från straffrättslig synpunkt kunna diskuteras om den påföljd sombestäms för visst brott i förevarande fall regelmässigt bör kombineras med ettbeslut om värdekonfiskation. Det hade varit värdefullt om denna fråga tagitsupp till närmare behandling i promemorian. Å andra sidan framslår det hellerinte som tilltalande att en gärningsman skulle behandlas mera gynnsamt om hanhunnit förbruka vinningen av brottet. Det är heller inle tillfredsställande atlbrott för vissa gärningsmän skall löna sig bättre än för andra beroende på atl målsägandenunderlåter alt framställa skadeståndsanspråk. För bedömandet av såväl frågan omförverkande som frågan om statens ersäitning lill målsägande hade det varitvärdefullt om närmare uppgifter lämnats om hur vanligl förekommande den avseddasitualionen kan tänkas komma att bli. Tingsrätten räknar med att denföreslagna bestämmelsen kommer atl lillämpas endast i sådana fall då del skulleframslå som stötande all låta gärningsmannen behålla utbytet av sitt brott.Trots de betänkligheter som ovan anförts finner tingsrätten därför övervägandeskäl lala för all tillstyrka del framlagda förslaget. Såvittavser den prakliska tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen omvärdekonfiskation befarar tingsrätten atl det kan möta svårigheteratt bedöma om ersättningsskyldighet på grund av skadan kan antas komma alt bli faslälld.Beiräffande storleken av del värde som skall förklaras förverkat torde ledningvanligtvis kunna hämias i den bevisning som åberopas i ansvarsdelen.Tingsrätten utesluter dock inte att vissa problem kan uppstå när det gäller altavgöra storleken av utbytet. Möjligen borde förenämnda båda prakliska problemnärmare ha belysts i promemorian. Vadslutligen gäller förverkande av som en tjuv eller halare gör på grandav att godsets värde i hans hand är större än målsägandens skada fårtingsrätten i lillämpliga delar hänvisa till vad som ovan anförts beträffandevärdekonfiskation. I övrigt har tingsrätten ingen erinran mol vad somföreslagits beträffande denna fråga. : Genom den förslagna ändringen i 36 kap. 1 § införs en allmän möjlighel till värdekonfiskation då den egen- 101 domsom frånhänts annan genom brott inte längre finns i behåll. En sådan Prop.1986/87: 6 långtgående möjlighet borde enligt förbundels mening ha belysts ipromemorian utföriigare än som sketl framför allt från rättspolitisk synpunkt.Förbundet utgår dock från alt avsikten är att bestämmelsen skall tillämpasendast i sådana fall då det skulle framstå som slötande att låla gärningsmannenbehålla utbytet av sitt brott. En dylik begränsning bör anges i lagtexten. Föreningenansluter sig till förslaget i denna del, även om det synes ovissi om i NJA 1974sid 278 aktualiserade problem rörande begreppet ulbyte av brott klarläggs fulltul i de fall då förkovran av brotlsegendomen skelt efter brottet. Ettklargörande av hur omfattande utredningen i denna del bör drivas vore önskvärt.I flertalel fall lorde beräkningen av beloppets storlek ej vålla svårigheter.Men i undanlagsfall kan uppkomma betydande bevissvårigheter och uppstå behovav komplicerad och omfattande utredning. 2.2.236 kap, 12 § RÅinstämmer i den kritik mot omfattningen av regeln i andra stycket som framförsav överåklagarna i och åklagardistrikt och förordar enbegränsning av statens ersättningsskyldighet i enlighet med vad som anges avöveråklagarna (se nedan). Beiräffandeförslagel om förverkande i vissa fall även då utbytet svarar mot skada förenskild harjag endast erinran mot den förslagna bestämmelsen i 36 kap. 12 §andra stycket. Enligt min mening bör statens ansvar begränsas lill ett beloppmotsvarande vad som verkställts av förverkandel. De redovisade invändningarna molen sådan ordning, vilken framslår som den mesl naturiiga, anserjag inletillräckligt vägande. Närdet gäller förslaget till ny lydelse av 36 kap. 12 § BrB ställer jag mig tveksam. Enligt förslaget skall staten gentemoi målsägande svara för er sättning intill värdet av förverkandeförklaringen, inte till värdet av verk ställd säkerhels-och indrivningsåtgärd. Även om antalet fall där en vid domen oförmodad målsägande efter ett förverkandebeslut anmäler an språk kan väntas bli tämligen litet kan det emellertid mycket väl bli fråga om slora belopp. I sådana fall ådrar sig staten en utbelalningsplikt mot målsäganden samlidigt som fordran mol den brottslige vanligen är osäker. Man kan väl hävda att målsägandens intresse bör gå före statens i dessa fall. Emellertid skulle della innebära alt en målsägande som framställer anspråk i efterhand i vissa fall skulle komma i en betydligt gynnsammare situation än de som på vanligl säll i brottmål framställt skadeståndsan språk och fått dessa faslställda i brottmålsdomen. Med hänsyn härtill och till den osäkerhet vad gäller omfattningen av statens reella betalningsan svar som förslaget innebär anser jag all siaten istället bör ansvara gent emot den skadelidande endast intill det belopp som faktiskt tillfallit staten i följd av förverkandebeslut. Beiräffande chefens fördåvarande länsåklagarmyndigheten i Söder- Prop. 1986/87: 6 manlands länuppfattning, se avsnitt 2.2.1. Omen bestämmelse om värdekonfiskalion av den föreslagna innebörden införsframstår det som naluriigt att kombinera denna med en beslämmelse om rätt förmålsägande att under vissa föratsättningar erhålla ersättning av staten. Tingsrätienifrågasätter dock det lämpliga i att staten skulle ikläda sig ett så omfattandeansvar för de förmögenhetsskador som kan drabba målsägande som föreslagils ipromemorian. Trots de svårigheter som påpekats i promemorian anser tingsrätien,till skillnad från promemorieförfat-tama, att inte endast vissa ulan ävenstarka skäl talar för att i vart fall begränsa slatens ansvar lill vad somfaktiskt tillfallit staten till följd av förverkandeförklaringen. Dessulom framslårdet enligt tingsrätien som mindre lämpligt atl den målsägande som medvetetavstått från all framställa skadeståndsanspråk mot gärningsmannen skullehållas skadelös av staten. Denna uppgift får enligt tingsrättens uppfattningförbehållas försäkringsbolagen. Ipromemorian finns ingen uppskattning av hur stora belopp som staten genomföreslagen ändring i 36 kap. 12 § kan bli belalningsansvarig för.Vi ansluter oss emellertid till de skäl mot en begränsning av statens ansvarsom anföris i promemorian (sid 39-40) och utgår för övrigl från atl det inte kanbli fråga om betydande belopp. Imotsats lill vad som anförs i promemorian anser förbundet atl det i 36 kap. 12§ bör göras undanlag från rätten till ersättning när denskadelidande utan giltig ursäkt underlåtit alt framställa anspråk på ersättningmol den brottslige innan frågan om förverkande avgjorts. En sådan bestämmelseskulle molverka evenluell spekulation. Enligtde föreslagna ändringama skall siaten ansvara gentemoi den skadelidande intillvärdet av den egendom som har förklarats förverkad, oavsett hurverkställigheten av en förverkandedom utfallit. Detta kan naturiigtvisutnyttjas av en "beräknande" målsägande. De fall där detta kan länkasförekomma får dock antas bli ytlerst få. Den föreslagna kon-straklionen ärpraktisk om man som huvudsyfte har atl frånta brottslingen dennes utbyle avbrottet. 2.2.31 § lagen (1974:106S) om visst stöldgods m. m. RAsamt överåklagarna i och åklagardistrikt förklarar sig ej ha någon erinran mot den förslagna nya utformningen av paragrafen. Chefen för dåvarande länsåklagarmyndigheten i : Den föreslagna ändringen av "stöldgodslagen", som närmast måste - med hänsyn till den ståndpunkt rättspraxis intagit - ses som ett klariäg gande av syftet bakom denna lag lillslyrkes. Jag kan dock inte finna någon grund för den lerminologiska ändringen av paragrafen. Det är endast ägnat 103 att skapa osäkerhethuruvida bytet av del vedertagna begreppet "obilligt" Prop.1986/87:6 mot "oskäligt" verkligen skall enbart innebära en nyterminologi utan saklig innebörd. Rikspolisslyrelsentillstyrker i och för sig den föreslagna ändring en i 1 § stöldgodslagen (1974: 1065). Den är utan tvekan ett steg i rätt riklning när del gäller att komma tillrätta med de problem som ofta uppstår när genom brott åtkommen egendom anträffas och innehavaren inte kan misstänkas för alt ha tillgripit denna. Förslagel täcker dock inte t.ex. följande situationer, som polisen alll oftare ställs inför. Polisenhar hos en för brott misstänkt person beslagtagit en mängd föremål, som inlegärna kan ha förvärvals på elt lagligt sätt. Del kan t. ex. röra sig om flerabilradioapparater med avklippta anslulningssladdar och bortrivna ellerbortfilade identitetsbeteckningar (typnr, tillv-nr) eller flera dyra dampälsarhos en ensamstående man utan kända inkomster. Egendomsinnehavaren förnekartillgrepp och påstår att han köpt godset av en okänd. Godset kan inte härledas lillnågon viss brottsanmälan. Om åtal väcks mol egendomsinnehavaren frikännes denneinte sällan därför att förbrott inte kan styrkas. Som en följd härav måsle denbeslagtagna egendomen återlämnas till honom vilket är högslotillfredsställande. har det dessutom allt oftare visat sig attegendomsinnehavaren är angelägen atl få kopior av beslagsprotokollet och avövriga handlingar. Han får på detta sätl åtkomsthandlingar som han dittillssaknat. Styrelsenanser det därför angeläget att det i samband med behandlingen av den nuföreliggande promemorian eller betänkandet "Förvärv i god tro" (SOU1984: 16) måtte prövas vilka möjligheter som står till buds när det gäller atttäcka de luckor i regleringen som exemplifierats i del föregående. Vad---- gällerfrågan om tagande i förvar av viss egendom som anträffatshos annan än gärningsmannen är det naturligt att reglera denna i slöldgodslagen.Tingsrätten lillslyrker det förslag till lösning somm presenterats i dennadel. Dock konstaterar tingsrätten att vissa gränsdragnings-problem inte alltförsällan torde kunna komma atl uppslå vid den praktiska tillämpningen av denföreslagna bestämmelsen. Som ett exempel kan nämnas bevisfrågor när godtrosförvärvkan vara aktuellt. Sädana problem borde enligt tingsrättens mening möjligen haägnats större uppmärksamhet i promemorian. Syftetmed den föreslagna ändringen i slöldgodslagen är, såsom anges bl. a. på sid 28, att tagande i förvar enligt denna lag skall kunna ske hos en viss innehavare redan när denne inte på grand av reglerna om godtrosför värv är skyddad mot rätt ägares anspråk. Detta syfte bör enligt förbundets mening komma lill ultryck direkl i lagtexten och inte enbart genom motiv- uttalande som avsikten uppenbarligen är. Den föreslagna bestämmelsen, som skall lillämpas av åklagama i första hand, fyller inte de anspråk på tydlighet och klarhet som måste ställas på en lagtext. En mera utförlig lagbestämmelse rekommenderas därför. 1"'* 2.2.4 1 och 2§§kungörelsen (1974:416) om statsmyndigheternas Prop. Överåklagarnai och åklagardistrikt, RPS, Ungsrätt och tillstyrker eller lämnar förslaget i denna del utan erinran. RÅtar upp frågan om vissa terminologiska förändringar och anför: 1de nya lydelserna av 36 kap. I § och 1 § slöldgodslagen föreslåsvissa terminologiska förändringar. I båda lagrummen ersälts uttrycket"obilligt" med "oskäligt" samt i den förstnämnda paragrafenuttrycket "förlag" med "kostnadsersättning". Jagtillstyrker förslaget all ersälta "förlag" med"kostnadsersättning". Mol förslaget att ersälta uttrycket"obilligt" med "oskäligt" kan enligt min mening däremotgöras invändningar. Uttrycket "obilligt" torde sålunda, i allt falli lagtolkningssammanhang, ha en annan innebörd än "oskäligt". Detförstnämnda uttrycket torde därvid gälla fall där en strikt lagtolkning skullege ett resultat som ter sig orättvist eller eljest oacceptabelt på grander medvissa allmänt värderande inslag; resultatet präglas inte i första hand av rentrationella avvägningar. "Oskäligt" däremoi torde hänföra sig tillsituationer där man har att väga i första hand sakliga omständigheter -exempelvis kvalitet och pris, brott och påföljd - mol varandra. Enligt minmening ger uttrycket "obilligt" (billigt) i rättstillämpningen ett slörreutrymme för avvägningar i det enskilda fallel än uttrycket "oskäligt"(skäligl). Som ett konkret exempel på begreppens olika innebörd kan måhändaföljande sats nämnas: "Om en fattig och i ekonomiska ting oerfaren personbleve bunden av ett avtal som bygger på oskäliga villkor, vore dettaobilligt". Jag vill i första hand förorda atl uttrycket obilligt bibehållsi förevarande sammanhang. Ändras lydelsen av de nu ifrågavarande lagrammen ienlighet med förslaget, bör dock under alla förhållanden inle del gamlauttrycket få stå kvar i andra lagram (jfr 36 kap. 3 § a andra stycket BrB). Enannan ordning är helt oacceptabel. Riksåklagarens promemoria med förslag till avkriminaliseringoch andra begränsningar i straffrättens tillämpningsområde (avsnitten 3 och 8) 3 Deltagaransvaret vid dobbleri 3.1 Dobbleri EnligtBrB 16:14 1 st dömes för dobbleri den som olovligen för allmänheten anordnarspel eller liknande verksamhet, vars utgång helt eller till väsentlig del berorpå slumpen, om verksamheten med hänsyn till sin art, insatsernas ekonomiskavärde och övriga omständigheter framstår som äveniyriig eller är ägnad atltillföra anordnaren en betydande ekonomisk . Delsamma gäller den somtillåter en sådan verksamhel i en lägenhet eller annat uirymme som hanupplåtit åt allmänheten. Straffetär böter eller fängelse i högst . Enligt2 st dömes för dobbleri också den som deltar i spel eller liknande verksamhetsom, med hänsyn till förhållanden som avses i försia stycket, framstår som äveniyriigoch som är olovlig saml har anordnats för allmänheten eller eljest äger ram ien lägenhet eller etl annat utrymme vartill allmänheten har tillträde. Straffetför sådant deltagande är böter. IBrB 16: 18 stadgas vidare straff för den som under vissa föratsättningarupplåter lägenhel, om han får vetskap om att den används för speländamåi, ochhan underlåter att söka få verksamhelen all upphöra. Dobbleribestämmelseni sin nuvarande lydelse tillkom genom lag 1982:1061, som trädde i kraft den 1januari 1983.