prop · GA03151 · 1986-12-31 00:00:00 — Däremotansågs att vissa begränsningar när det gällde själva spridningsrätten bordebehällas. Ingen borde påtvingas pornografiska framställningar mot sin uttaladeönskan (prop. 1970; 125 s. 68 fO. Med den motiveringen infördes det s.k.skyltningsförbudel (16 kap. 11 § BrB och 6 kap. 2 § första stycket 1 TF). Denya bestämmelserna trädde i kraft . Skyltningsförbudet innebär atl det är förbjudet att päeller vid allmän plats genom skyltning eller annal liknande förfarande förevisapornografiska bilder på ett sätt som är ägnat att väcka allmän anstöt samt atlmed posten sända eller på annat sätt tillställa nägon pornografiska bilder utanföregående beställning. Brottet benämns otillåtet förfarande med pornografiskbild. Efter dessa ändringar var rätten att publicera pornografipraktiskt taget obegränsad. De restriktioner som fanns avsäg spridandet, delsgenom skyltningsförbudel, dels genom bestämmelserna om förledande av ungdom i16 kap. 12 § BrB och 6 kap. 2 § första stycket 2 TF. Enligt det först nämndalagrummet är det belagt med straff atl bland barn eller ungdom sprida skrifteller bild som genom sill innehåll kan verka förråande eller annars medföraallvarlig fara för de ungas sedliga fostran. Såvitt är känt har bestämmelsenknappast kommit atl tillämpas i praktiken. Del fanns nog inte många som vid denna lid räknade med altpornografin 99 skulleutvecklas så som den sedan gjorde, både vad gäller omfattning och Prop.1986/87:151 former. Försäljningen av pornografiska tidskrifter ökade kraftigtför att nä en toppnotering just . Även om marknaden harkrympt något - bl. a. till följd av frivilliga överenskommelser inom t. ex.dagligvaruhandeln och bojkotiaktioner - är omfattningen fortfarande mycketbetydande. Man beräknar atl det såldes ca 13,6 miljoner s. k. herrtidningari landet och i den siffran är varken utländska sädana herrtidningar eller renapornografimagasin inkluderade. Läsarna är många - enligt branschens egnaundersökningar räknar man med i genomsnitt 2.5 läsare per inköpt exemplar. 1 takt med att utbudet av pornografika ökade kunde äveniakttas att framställningarna blev allt grövre. De sexuella skildringarna blevsuccessivt mer utmanande och avancerade - ofta med inslag av våld, tvång,sadism o. d. Denna utveckling ledde till att frågan om alt pä nyttinföra ett förbud mot framför allt grövre former av pornografi tilldrog sig ettallt starkare intresse. Vid åtskilliga tillfällen under det senaste decenniethar således pornografifrågorna varit föremål för diskussion i och iden allmänna debatten. Särskilt uppmärksammmat blev att barn i allt störreutsträckning framställdes i pornografiska bilder. Frågan om att utvidga det straffbara området beträffandepornografiska framställningar togs också särskilt upp av den dåvarande chefenför i direktiven till YFU. Departementschefen framhölldärvid att den utveckling som hade skett på pornografiområdet med bl. a.bilder av barn i sexuella situationer visade att en viss försiktig utvidgningav det straffbara området kunde vara motiverad också vad gällde framställningari andra medier än film, t. ex. tryckta skrifter och videogram. Det framhöllsvidare att kommittén under en första utredningsetapp lämpligen borde övervägaom en straffbestämmelse rörande bl. a. pornografi borde införas. avgav kommittén delbetänkandet (Ds Ju1978:8) Barnpornografi som innnehöll förslag lill en straffbestämmelse ombarnpornografibrott i 16 kap. 10 a § BrB med en motsvarighet i 7 kap. 4 § 12TF. Förslaget ledde till lagstiftning som trädde i kraft den (prop. 1978/79:179, KU 33, rskr. 317, KU 1979/80:1, rskr. 2, SFS 1979:375,936). Enligt BrB-bestämmelsen kan den som skildrar barn ipornografisk bild med uppsåt att bilden sprids eller som sprider en sådan bildav barn dömas för barnpornografibrott om inte gärningen med hänsyn tillomständigheterna är försvarlig. Som framgått anser YFU i sill huvudbetänkande att någralagstiftningsåtgärder mot pornografiska alster inte bör komma i fråga utöverde gällande begränsningarna och vad utredningen föreslär i fräga omvåldsskildringarna i rörliga bilder. Frågan har uppmärksammats i mycket ringa grad avremissinstanserna. Majoriteten i Svenska kommunförbundets styrelse samt frikyi- koräd m.fl.. och Samhälle, social demokratiska kvinnoförbund. () hävdar dockatt även sprid- Prop. 1986/87:151 ning av pornografiska stillbilder börvara kriminaliserad. Efter remissbehandlingen av YFU;s betänkande haremellertid frågan om ett vidgat förbud mot pornografi kommit alt tilldra sigstor uppmärksamhet. Som exempel kan nämnas alt de politiska kvinnoförbunden iStockholm har gått ut med ett gemensamt krav pä förbud mot våldspornografi. Imars 1985 har Folkaktionen mot pornografi bildats som en partipolitiskt ochreligiöst obunden sammanslutning som vill samla organisationer och enskildamed den gemensamma målsättningen alt bekämpa pornografin. Vidare har RFSUaktivt engagerat sig i arbetet på ett förbud mot pornografi som förbundetmenar är kvinnodiskriminerande och avhumaniserande och utgör ett hot motjämställda kärleks- och sexualrelationer mellan människor. Även den s.k.idégrupp, som tillsattes av statsrådet och som antog namnetArbetsgruppen om mansrollen, tar i sin publikation Mannen i förändring avståndfrån pornografin och uttalar sig för alt våldspornografi kriminaliseras. De politiska kvinnoförbunden och andra sammanslutningar avkvinnor men även andra organisationer som t. ex. framhåller med skärpa hurpornografin på ett djupt kränkande sätt skildrar kvinnor som viljelösa objektulan eget värde och pä så sätt vidmakthåller etl kvinnoförakt som försvårarsträvandena atl främja jämställdheten mellan könen i samhället. I togs frågan om samhällets syn på pornografinupp när jag besvarade en interpellation . Jag uttalade i detsammanhanget bl. a. atl del enligt min uppfattning förekom yttringar avpornografi som klart överskred gränsen för vad som rimligen kunde accepteras avsamhället. Jag försäkrade även att frågan skulle ägnas stor uppmärksamhet underden fortsatta beredningen av yttrandefrihelsulredningens betänkande (prot.1984/85:117 s. 24). Skälen för mitt förslag: En allmän princip inomstrafflagstiftningen är att ett beteende inte bör förbjudas genomslraffsanklionerade lagbestämmelser, om det inte kan påvisas eller framstårsom övervägande sannolikt att beteendet i fråga kan ge skadeverkningar för delallmänna eller någon enskild. Denna princip har givelvis särskild bärkraft påTF:s område. Här är särskild varsamhet påkallad. YFU har uttryckt sininställning sä all begränsningar av yttrandefriheten inte är godtagbara, om dehar lill enda syfte att värna om en viss attityd, moraluppfattning eller etisknorm hur allmänt spridd och hur allvarligt upplevd denna än är. Detta synsättleder till att man måste acceptera att produkter som av många uppfattas som t.ex. anstötliga eller smaklösa fritt kan framställas och spridas bland allmänheten. Beträffande eventuella skadeeffekter av pornografiskastillbilder ger forskningen ännu mindre underlag än i fråga om rörliga bilder (se avsnitt 3.6.2). För det första är den s.k. påverkansforskningen när det gäller pornografiska framställningar mycket sparsam. Dessutom torde det vara svårt alt vetenskapligt belägga all det finns ett samband mellan tion av pornografi och t. ex. benägenhet att tillgripa sexuellt våld. Än större blir naturligtvis svårigheterna alt kartlägga vilka psykiska effekter 101 pornografiskaframställningar kan ha på betraktaren. Å andra sidan måste man utgå frän att negativaåterverkningar kan Prop. 1986/87:151 uppstå till följd av atl många personertar del av pornografiska framställningar på samma sätt som människors värderingarrent allmänt kan påverkas av massmedierna. Enligt min mening är den kanskeallvarligaste faran med pornografiutbudet att framför alll ungdomen kan fä envrångbild av sexuallivet, kärleken och förhällandet mellan könen. Därtillkommer atl åtskilliga yttringar av den pornografi som publiceras av storadelar av befolkningen uppfattas som kränkningar av både kvinnor och män. För egen del står jag fast vid den uppfattning jag gavuttryck för 1985. Inle minsl på grund av vad somunder har förekommit i den allmänna debatten anser jag atldet finns all anledning att utgå från att min uppfattning är väl förankrad i enbred allmän opinion. Jag kan i detla sammanhang också nämna att jagsammanträffat med företrädare för dels de politiska kvinnoförbunden iStockholm, dels Folkaktionen mot pornografi. Man måste dock ställa frågan om i vilken utsträckningstrafflagstiftning är ett lämpligt och verksamt medel mot den människokränkandepornografin. Enligt min mening är svaret på frågan inte utan vidare givet. Fördet första står det klart att opinionsbildning och folkrörelsearbeie är vidaviktigare än lagstiftning. För del andra kan man inte bortse frän alt ensvårtillämpad lagstiftning som man lätt riskerar att fä pä ett område somdetta - t. o. m. kan få negativa effekter. Därmed är inte sagt att lagstiftninghelt skall undvikas utan bara atl den måsle utnyttjas med urskillning och imedvetande om dess olägenheter och begränsade effekter. Som jag har framhållit förekommer emellertid nupornografiska skildringar som klart går över gränsen för vad som rimligen kanaccepteras och mot vilka även lagstiftning bör tillgripas, trots den tvekan manallmänt sett kan hysa mot den formen av åtgärd. Vad jag tänker på är sådanaframställningar i bild där sexuella motiv kombineras med våldshandlingar ellerinslag av sadistiska beteenden, l.ex. avbildningar av sexuella övergrepp,lortyrscener eller liknande tvångssituationer. I denna typ av bilder skildrasregelmässigt den avbildade kvinnan pä ett grovt kränkande och mänskligtnedvärderande sätt. Alt sädana skildringar också måste vara ägnade allnegativt påverka framför allt kanske uppväxande pojkars men även vuxna mäns syn pä och värdering av kvinnan måste anses uppenbart. Samhällets strävanden alt på olika sätt främja jämställdhet mellan könen motverkas av atl dessa alster fritt kan spridas. Som jag har framhållit i regeringsskrivelsen (1986/87:21) om åtgärder mot vålds- och egendomsbrott är det angelägel alt med all kraft motverka utbredningen av en kultur där våld uppfattas som ett mer eller mindre naturiigl inslag. Del finns enligt min mening inga rimliga skäl att - vad gäller just sådana produkter - behälla den nu rådande synnerli gen generösa friheten atl publicera pornografiska bilder. 1 likhet med de remissinstanser som har kritiserat YFU;s ställningstagande atl inte införa nägon ytteriigare inskränkning beträffande pornografiska stillbilder anser jag alt det är av särskild vikt atl man ställer upp en straffsanktionerad gräns även för sädana alster. Jag vill gärna i detta sammanhang säga att jag tillmäter de politiska kvinnoorganisationernas eniga inställning i denna 102 fråga enmycket stor betydelse. En sådan gräns gäller ju redan för skild- Prop. 1986/87:151ringar av sexuellt våld och tvång m. m. i filmer och videogram. En begränsningav yttrandefriheten av delta slag anses således tillåten enligt 2 kap. 13 §första stycket RF. I fråga om den närmare utformningen av ettstraffsanklionerat spridningsförbud av pornografiska stillbilder vill jaganföra följande! Skildringar i rörliga bilder uppfattas i regel som merapåtagliga och suggestiva än när ett motiv med motsvarande innehåll återges i enstillbild. Man bör därför inte gå längre i kriminaliseringen av här berördapornografiska skildringar i stillbilder än vad som gäller för sexuellaskildringar enligt det extremvåldsförbud som jag har behandlat i föregåendeavsnitt. Å andra sidan bör ett sådant straffbud när det gäller stillbilderheller inle göras mera begränsat än vad som gäller för filmer och videogram.Om det för straffbarhet ställs upp alltför höga krav. finns nämligen anledningbefara all etl förbud framstår som tämligen verkningslöst. Det ter sig ocksåfrän tillämpningssynpunkt rationellt att dra gränsen för det straffbara områdetpå ett sä likartat sätt som möjligt i båda de här aktuella avseendena, låt varaatt det för tillämpningen av en straffbestämmelse i ämnet kan få betydelse omfråga är om rörliga bilder eller stillbilder. Med hänvisning till det sagda förordar jag således att deti BrB införs en straffbestämmelse som kriminaliserar framställning ochspridning av skildringar av sexuellt våld eller tvång i bilder som inte ingåri filmer eller videogram. Bestämmelsen bör lämpligen samordnas med det av migförordade straffbudet om olaga våldsskildring i 16 kap. BrB och ges en motsvarigheti 7 kap. 4 § TF. Bestämmelserna bör utformas så atl skildringar av sexuelltvåld eller tvång i alla typer av bilder kan bestraffas, om skildringen äravsedd att spridas. Likaså bör det vara möjligt alt särskilt bestraffa ocksåsjälva spridningen av sådana skildringar (jfr 16 kap. 10 a § BrB), om dessafaller utanför det grundlagsreglerade området. Den lösning jag förordat medför all gränsen för den lotalförbjudnapornografin blir snävare än enligt det s. k. skyltningsförbudel i 16 kap. 11 §BrB. Enligt den straffbestämmelsen är del som jag redan nämnt straffbelagt atlpå eller vid allmän plats förevisa pornografisk bild på ett sätt som är ägnatatt väcka allmän anstöt. Härunder faller även "mjukare" pornografiskaframställningar, såsom t. ex. vissa sådana bilder som brukar förekomma i des.k. Jag vill i det sammanhanget erinra om att ocksåskyltningsförbudets utformning och tillämpning har blivit föremål förkritik. Jag har övervägt frågan om ändringar även i den straffbestämmelsen kanvara påkallade. Efter samråd med bl. a. företrädare för detaljhandelsbranschenhar jag dock funnit att de självsanerande åtgärder som företagits päområdet har fått sädan praktisk betydelse atl tanken pä en skärpning avstraffbestämmelsen åtminstone inte bör aktualiseras. Jag tardärför inte upp den saken i detta ärende. Avslutningsvis kan nämnas alt den föreslagna grundlagsregleringeninle hindrar att man behåller nuvarande möjligheter att inskränka sändningsräileni lokala kabelsändningar, om en kanal har innehållit pornografiska skildringar. 3.6.4Hets mot folkgrupp m. m. Mittförslag: 1 syfte att förhindra verksamhet av rasistiska organisationer skallansvarsbestämmelsen om hels mot folkgrupp skärpas. Del skall sålunda intelängre krävas all ell uttalande görs offentligt eller sprids bland allmänhetenför alt del skall kunna vara straffbart. Enligt förslaget är det tillräckligtatt yttrandet sprids l.ex. inom en organisation. Något särskilt undanlag föryttranden som kan anses försvarliga av hänsyn till yttrandefriheten elleromständigheterna i övrigt införs inte. Något direkt förbud mot rasistiskaorganisationer som sådana skall inte heller införas. YFU:s förslag: Beskrivningen av brottet hels mot folkgrupppreciseras genom att ett yttrande för att vara straffbart skall vara grundat påras e. d. i stället för som anspela på detla. Den nya brottsbeskrivningenskall förenas med en föreskrift om prövning av försvarlighelen i yttranden somuttrycker missaktning för en folkgrupp eller någon annan liknande grupp avpersoner. Remissinstanserna: YFU;s förslag har fått ett blandatmottagande. Flertalet remissinstanser är i princip positiva. Dock finns detäven bland dessa kritiska synpunkter på försvariighetsrekvisitets utformning. förslag: Bildande av ellerdeltagande i organisationer vilkas verksamhet främjar eller uppmanar tillförioljelse på etnisk grund skall kriminaliseras. Remissinstanserna: Många är positiva tilldiskrimineringsutredningens förslag och åberopar dä i allmänhet att Sverigeenligt FN;s rasdiskrimine-ringskonvenlion måste lagstifta i frågan. Något färreär negativa och hänvisar till viklen alt värna föreningsfriheten. (Ensammanställning av remisssvaren finns i prop. 1985/86:98 ominvandrarpolitiken, bil. 12, s. Bakgrunden till mitt förslag: Enligt 16 kap. 8 § BrB skallden som offentligen eller eljest i elt uttalande eller annat meddelande somsprids bland allmänheten hotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp ellerannan sådan grupp av personer med anspelning på ras, hudfärg, nationaliteteller etniskt ursprung eller trosbekännelse dömas för hets mot folkgrupp. Straffetär fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter. Brottet hets motfolkgrupp ingår också i TF:s brottskatalog (7 kap. 4 § 8). Sin nuvarandelydelse fick bestämmelsen (prop. 1981/82:58, KU 24, rskr. 221, JuU 41,rskr. 222, KU 1982/83; 1, rskr. En allmän straffbestämmelse om hels mot folkgrupp tillkomår 1948. Bestämmelsen överfördes sedermera till BrB. Som framgår av detföljande är paragrafens senare historia sammankopplad med tillträde år1971 lill den konvention som FN;s generalförsamling antog omavskaffande av alla former av rasdiskriminering. Enligt artikel 4 b i konventionenförbinder sig konventionsstaterna atl förbjuda organisationer som främjar ochuppmuntrar till rasdiskriminering samt att förklara deltagande i sådanaorganisationer som en brottslig handling. Inför tillträde till FN;srasdiskrimineringskonvention gjordes en grundlig genomgång av vilkalagändringar som krävdes för att den svenska lagstiftningen skulle stå i överensstämmelse medde krav konven- Prop. 1986/87:151 tionen ställde. Utredningen angående förbudmot rasdiskriminering konstaterade sålunda att möjligheteratt förbjudaorganisationer som främjade rasdiskriminering saknades i svensk räll.Utredningen fann vidare alt förhållandena i inte motiveradekriminalisering redan av bildande eller dellagande i sådana sammanslutningar(SOU 1968:68 s. 62). 1 det lagstiftningsärende som föregick Sverigesratificering av rasdiskrimineringskonventionen föreslogs inte heller någotorganisationsförbud. Föredragande statsrådet hänvisade till en början till attdet enligt artikel 2 punkt I d i konventionen krävs lagstiftning motrasdiskriminering som utövas av personer, grupper eller organisationer endast iden män de faktiska förhållandena i vederbörande siat är sådana att de påkallarlagstiftning. Enligt föredraganden innebar detta atl, även om vissaföreskrifter i konventionen inte hade full täckning i svensk rätt, enratificering inte krävde lagstiftning pä samtliga dessa punkter (prop. När del gällde rasistiska föreningar pekades på att främjande av elleruppvigling lill straffbar rasdiskriminering kunde beivras med stöd av BrB;sregler om medverkan och bestämmelsen om uppvigling; den effekt man ville nå medett uttryckligt förbud kunde man i viss utsträckning vinna genom de förslag ombl. a. utvidgat straffansvar för hets mot folkgrupp som lades fram.Föredraganden ansåg därför inte att något starkt behov av kriminalisering dåförelåg i (prop. s. 64). Någon annan mening framfördes inle heller underriksdagsbehandlingen (ILU 1970:41). Rasdiskrimineringskonventionen fick betydelse också förutformningen av fri- och rättighetsskyddet i RF. Det ena av de två fall där detär tillåtet alt i vanlig lag begränsa föreningsfriheten gäller nämligen sädanasammanslutningar vilkas verksamhet innebär förföljelse av folkgrupp av vissras, med viss hudfärg eller visst etniskt ursprung (2 kap. 14 § andra stycketRF). Delta undantag frän grundlagsskyddet för föreningsfriheten motiveradesmed hänvisning lill FN-konvenlionen. Del kan noteras atl JK igrund-lagstiflningsärendet hade satt i fräga om det var nödvändigt atl göra ellundantag för rasistiska föreningar. Enligt JK tvingade nämligen lagstiftningenom hets mot folkgrupp och olaga diskriminering eventuella föreningar medrasisliskt program till passivitet. JK menade därför all konventionens krav påorganisationsförbud i praktiken kunde anses i allt väsentligt uppfyllt (prop.1975/76:209 s. 235). Föredragande statsrådet förklarade atl han var närmastbenägen atl instämma med JK men ansåg all man borde undvika att utformagrundlagen så att del kunde hävdas atl denna lägger hinder i vägen för eltfullständigt uppfyllande av konventionsälaganden (prop. s. 113).Uttalandet berördes inte vid riksdagsbehandlingen (KU 1975/76:56). Den möjlighet till lagstiftning som RF sålunda ger harinte utnyttjats. Densvenska ståndpunkten har föranlett kritik i den särskilda FN-kom- milté som övervakar tillämpningen av konventionen. Tonen har successivt skärpts i de rapporter rasdiskrimineringskommillén avgett till generalför samlingen. Frän att ha noterat all den svenska synpunkten föran ledde olika kommentarer inom kommittén, har rapport framhäl- 105 lits attledamöter har uttryckt oro över att svensk lag inte helt täckte Prop.1986/87:151 konventionens krav vad gällde organisationer med rasisliskt syfteoch att man hoppades alt skulle ändra lagen. erinrades om attSverige var bundet av konventionen att förklara organisationer som främjaderasdiskriminering olagliga. avlämnade sin periodiska rapport lillFN-kommittén. I samband därmed uttalade enskilda ledamöter av kommittén att deinle delade uppfattning i fråga om innebörden av konventionsbestämmelsenom införande av ett organisationsförbud. Man förklarade att artikel 4 b ikonventionen är en tvingande regel som inte lämnar något utrymme förkonventionsslaterna atl pröva behovet av lagstiftning. Kommittén har ännu inteavgelt någon rapport till generalförsamlingen efter den svenska rapporteringen. avgav diskrimineringsulredningen betänkandet (SOU1981:38) Om hets mot folkgrupp. Utredningen ansåg alt reglerna om hets motfolkgrupp i BrB och TF gav tillräckligt skydd mot rasistiska organisationereftersom deras medlemmar straffas, om de för ul organisationernas budskap. Detförelåg enligt betänkandet (s. 76) inle något behov av förbud. Däremot förordade diskrimineringsutredningen i belänkandetalt ansvarsbestämmelsen om hets mot folkgrupp borde ändras så att även sådanakollektiv av folkgrupper som exempelvis invandrare eller utlänningar skulleskyddas av den. I praxis hade det nämligen visat sig att bestämmelserna inleansetts tillämpliga på yttranden som uttrycket hot mot eller missaktning förinvandrare i allmänhet. Vid remissbehandling av betänkandet hävdade YFU atlrekvisitet "missaktning", som vid lagändringen hade ersatt"förtal eller smädelse", var alltför vidsträckt. YFU menade attlagtexten vid en strikt tolkning inle garanterade något utrymme för sakligkritik och föreslog att "missaktning" skulle bytas ut mot "förakt".I prop. 1981/82:58 tog föredragande statsrådet fasta på YFU;s förslag. Vidriksdagsbehandlingen ansåg emellertid atl frågan borde bli föremålför ytteriigare överväganden inom YFU (KU 1981/82:24 s. 5 f och JuU 41 s. 6 f).Detla gavs regeringen till känna (rskr. 1981/82:221 och 222). Sedan regeringen överlämnat frågan till YFU harutredningen i sitt slutbetänkande på nytt behandlat utformningen avansvarsbestämmelsen om hels mot folkgrupp. Enligt YFU är kärnfrågan hur man skall förhindra atl någonetnisk grupp blir behandlad och betraktad som mindervärdig i förhållande lill andra grupper utan alt man inkräktar på det vidsträckta utrymme som behövs för en allsidig debatt. Utredningen framhåller som sin uppfattning att endast sådana omdömen som syftar till att förringa en etnisk grupps människovärde eller att motarbeta dess jämställdhet med andra grupper och som grundas pä ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung eller trosbekännelse bör omfattas av kriminaliseringen. Utredningen anser att lösningen är atl införa en försvarlighetsprövning. En sådan behövs emel lertid bara vid yttrande som innefattar missaktning för en grupp som skyddas av kriminaliseringen; att hota en folkgrupp kan nämligen aldrig vara försvarligt. YFU anservidare att det för straffbarheten nödvändiga sambandet Prop. 1986/87:151mellan hotet eller missaktningen och det för gruppen särskiljande draget böruttryckas tydligare. Utredningen föreslår därför att uttrycket "medanspelning pä" ersätts med "som är grundat på". Även diskrimineringsutredningen har på nytt tagit upputformningen av de bestämmelser som skall hindra rasism. I sitt slutbetänkande(SOU 1984:55) I rätt riktning redovisar utredningen en annan uppfattning äntidigare i frågan om förbud mot organisationer som främjar etnisk diskriminering.I slutbetänkandet föresläs nämligen att ett sådant förbud införs.