prop · GA03106 · 1986-12-31 00:00:00 — Ettannat skäl mot denna lösning är enligt kommittén att kontraktsvården på ettenkelt sätt bör kunna omvandlas till ovillkorligt fängelse vid kontraktsbrott.Vid skyddstillsyn är det en förhållandevis omständlig process att undanröjapåföljden enbart på grund av villkorsbrott och utan ny kriminalitet. Somett tredje skäl mot att utforma kontraktsvård som en föreskrift vid skyddstillsynframhåller kommittén att domstolen, när den skall mäta ut ett nytt straff efteratt skyddstillsynen har undanröjts, skall ta skälig hänsyn till vad den dömdehar undergått till följd av domen på skyddstillsyn (28 kap. 9 § BrB). Om manönskar att ett kontraktsbrott skall leda till att hela det alternativa straffetskall avtjänas, är denna utformning därför inte lämplig. Tanken medkontraktsvård i kommitténs utformning är nämligen att den dömde inte tillnågon del skall räknas till godo vårdtiden, om den inte fullföljs helt ochhållet. Förslagetatt knyta kontraktsvården till villkorligt fängelse har godtagits 38 av de remissinstanser somberör frågan. I flera remissyttranden förordas Prop. 1986/87:106 också att villkoriigtfängelse skall införas som självständig påföljd utan koppling tillkontraktsvård. Självvill jag erinra om att villkorlig dom med samma principiella konstruktion -villkorligt anstånd med verkställighet av fängelsestraff fanns i det svenskapåföljdssystemet innan infördes, dä skyddstillsyn och villkorligdom i nuvarande utformning trädde i dess ställe. Frågan om att återinföra enlikartad ordning i form av villkoriigt fängelse aktualiserades redan i sambandmed behandlingen av kommitténs tidigare delbetänkande . Idet lagstiftningsärende som föranleddes av delbetänkandet diskuterade minföreträdare de för- och nackdelar som kunde vara förenade med att införavillkorligt fängelse som ett nytt inslag i frivårdssystemet (prop. 1982/83:85 s.57-62). Därvid anförde han bl. a. följande: Enviss risk finns otvivelaktigt att ett frivärdssystem med den utformningenkan bli svårt att hantera i den praktiska tillämpningen och att en ojämn och varierande praxis när det gäller påföljdsval skulle uppstå. Problem skulle också kunna uppkomma på verkställighetsstadiet, där man skulle få skilda kategorier av övervakningsklientel. En vid remissbehand lingen föreslagen utväg är att påföljden skyddstillsyn avskaffas och ersättsmed villkorligt fängelse med övervakning i den av kommittén föreslagnautformningen. En del instanser menar på motsvarande sätt att den nuvarandevillkorliga domen skulle kunna ersättas av villkorligt fängelse utanövervakning. Bortsett från de argument som kommittén åberopar mot dennalösning kan man emellertid ställa frågan om fördelama med en sådan ordningskulle vara så påtagliga i förhållande till nuvarande system att de ingripandeändringar i regleringen som skulle behövas är tillräckligt motiverade. Envarken av kommittén eller vid remissbehandlingen diskuterad lösning för att tatillvara de eventuella pedagogiska effekterna av ett uttalat straffhot i en frivårdspåföljdskulle kunna vara att i stället för att införa villkorligt fängelse gedomstolen möjlighet att vid ådömandet av villkorlig dom eller skyddstillsynlämna uppgift i domen om hur långt fängelsestraff som i det särskilda falletskulle ha ådömts, om fängelse hade valts i stället. För denna och en del andratänkbara lösningar saknas emellertid tillräckligt underlag. Ettställningstagande i frågan sköts upp i avvaktan på att frivårds- och fängelsestraffkommittéernaskulle slutföra sitt arbete, vilket alltså nu i allt väsenUigt har skett. Ävenmed beaktande av de sakliga fördelar som det skulle innebära att knyta kontraktsvård till ett villkorligt fängelsestraff, har jag svårt attbortse från de synpunkter som min företrädare redovisade i fråga om olägenhe terna med att införa villkorligt fängelse som en självständig frivårdspåföljd. För mig är det av avgörande betydelse att man, om villkorligt fängelse skulle återinföras utan att villkorlig dom och skyddstillsyn avskaffas, up penbarligen riskerar att få ett frivärdssystem som blir svårhanterligt. ken för en en ojämn och varierande praxis inom ramen för ett frivärdssys tem med dessa olika påföljdsvarianter är uppenbar. Dessa olägenheter skulle visserligen bortfalla om de nuvarande påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn avskaffades, men tanken på en sådan lösning kan uppenbarli- 39 geninte vidareutvecklas i detta ärende. Jaganser också att det kan starkt sättas i fråga om en reform av nu Prop.1986/87:106 aktuellt slag motiverar ett så pass kraftigt ingrepp ipåföljdssystemet och så omfattande lagstiftning som kommitténs förslag innebär.Särskilt som man torde kunna utgå från att kontraktsvård, åtminstone till enbörjan, kommer att användas för ett begränsat antal lagöverträdare bör manenligt min mening i stället försöka foga in denna åtgärd i det päföljdssystem somredan finns. Jagvill också erinra om att det förslag som lagts fram av fängelsestraffkommitténangående införande av generella bestämmelser om straffmätning och päföljdsvalknappast låter sig förena med villkorligt fängelse som en särskild ny påföljd.Däremot synes det förslaget utan större problem kunna anpassas till att detinom ramen för det nuvarande påföljdssystemet sker förändringar i syfte atttillgodose sådana önskemål som anförts som grund för förslaget om att införavillkorligt fängelse. Jagär alltså inte beredd att i nuvarande läge föreslå att villkorligt fängelseinförs som en självständig påföljd i påföljdssystem vare sig medeller utan kombination med kontraktsvård. Enannan tanke som förtjänar att något övervägas när det gäller att finna enlagteknisk konstruktion för kontraktsvärd skulle vara att bygga vidare på denordning som tillämpades vid Ulleråkersförsöket (se avsnitt 2.4.1). Dennaordning innebar att domstolen genom särskild lagstiftning fick stöd för attförklara brottmålet vilande medan den tilltalade undergick behandlingen. Enordning av detta slag synes dock vara mindre lämplig som permanent system,eftersom den strider mot principen att brottmål skall avgöras så snabbt sommöjligt. Till detta kommer att man med ett sådant system inte på ett naturligtsätt kan koppla in kriminalvårdens frivårdsor-ganisation, vilket enligt minmening är en avgörande nackdel. Närmaretill hands skulle därför ligga att kontraktsvård utformas inom ramen för enföreskrift vid dom på skyddstillsyn. De skäl som kommittén anför mot dennaordning är enligt min mening inte av den arten att de bör hindra en sådanlösning. Vad till en början gäller invändningen att det är tveksamt omkontraktsvården inom ramen för en sådan ordning kommer att tillämpas som enersättning för fängelsestraff, bygger denna uppenbarligen på tanken att den ipraktiken skulle aktualiseras under samma fömt-sättningar som de föreskriftersom nu kan förekomma i samband med domar på skyddstillsyn. En sådan utvecklingbör emellertid kunna motverkas genom en särskild föreskrift i lagstiftningen.Att det ibland ändå kan bli så att kontraktsvård i denna form ådöms den sominte heller enligt gällande ordning skulle ha fått fängelse kan mannaturligtvis inte bortse ifrån, men det skulle i så fall säkeriigen ha blivitförhållandet även med den konstruktion som kommittén har föreslagit. Remissutfallethar emellertid gett vid handen att kommitténs tanke på att låta ett konkretiserat straffhot komma till uttryck redan i den dom varige nom kontraktsvård ådöms har vunnit en mycket stark allmän förankring. När min företrädare i det redovisade uttalandet diskuterade frågan om villkorligt fängelse från mera generella utgångspunkter, pekade han på en möjlighet att åstadkomma en sådan ordning utan att ändra principerna för nuvarande frivärdssystem. Jag syftar pä uppslaget att ge domstolarna 40 möjlighet att vid ådömandeav kriminalvård i frihet lämna uppgift i domen Prop. 1986/87:106 om hurlångt fängelsestraff som i det särskilda fallet skulle ha ådömts, om fängelsehade valts i stället. Klartär att det inte nu finns underlag för att överväga en generell ordning avangivet slag. 1 belysning av kommitténs förslag om villkorligt fängelse vidkontraktsvård och remissutfallet i den delen anser jag det emellertid uppenbartatt en sådan lösning skulle erbjuda stora fördelar för de situationer dåkontraktsvärd aktualiseras och det står klart att fängelse bör ådömas, om intedenna möjlighet kan utnyttjas. En möjlighet för domstolarna att i en skyddstillsynsdomange även det fängelsestraff som i annat fall skulle ha ådömts kommer då attavse vissa speciella fall och konsekvenserna av en sådan ordning blir därmedförhållandevis lätta att överblicka. ger ett system av det här slagetutrymme för att ta till vara de psykologiska och pedagogiska effekter somligger i att man kan låta ett konkretiserat straffhot vila över den som döms tillkontraktsvård. Minaöverväganden har alltså lett mig till den uppfattningen att kontraktsvård börinordnas i påföljdssystemet i form av en kvalificerad föreskrift vidskyddstillsyn. Med sikte på fall av det slag som jag berörde - närmöjligheten att utnyttja kontraktsvård i avgörande grad bidrar till att domstolenavstår frän att döma till fängelse - bör domstolen fä möjlighet att i domen påskyddstillsyn ange det fängelsestraff som skulle ha ådömts om påföljden hadebestämts till fängelse. Tanken är dels att den dömde därmed på ett påtagligtsätt skall bli medveten om det latenta straffhot som vilar över honom, dels attdenna straffbestämning skall kunna tjäna till ledning, om det i ett senareskede blir aktuellt att undanröja skyddstillsynen därför att den dömde intefullföljer behandlingen i enlighet med sitt åtagande. Jagär medveten att det från vissa synpunkter kan finnas olägenheter även med ettsådant system. a. gäller att det kan vara svårt att bilda sig en säker uppfattningom hur straffmätningen i praktiken kommer att ske när det gäller att bestämmalängden av det tänkta fängelsestraffet. Domstolarna är i överensstämmelse meduttalanden i senare års lagstiftningsärenden varsamma med bruket avfrihetsstraff. Detta gäller inte bara vid valet av påföljd utan också vidsjälva straffmätningen i de fall då fängelse ådöms. Men det är tänkbart attsamma återhållsamhet inte skulle göra sig gällande när längden på ettfängelsestraff av det här slaget skall bestämmas. Det rör sig ju då om ettfingerat straff som enligt både domstolens och den dömdes förhoppning aldrigskall behöva tjäna som underlag för en senare verkställighet. Det kan ipraktiken ligga nära till hands att straffet sätts något högre än som normaltskulle ha skett i denna situation för att öka pressen på den dömde att skötasig. Ensådan ordning synes emellertid vara oacceptabel både av rättviseskäl och från kriminalpolitiska utgångspunkter. I de fall där den dömde misslyc kas och det latenta straffet skall verkställas, skulle den uppenbarligen kunna leda till att han får ett längre straff än om han hade dömts till fängelse redan i den första domen. Jag är därför angelägen att redan här understryka vikten av att domstolarna har sin uppmärksamhet riktad på det angivna problemet och strävar efter att åstadkomma en adekvat straff- 41 mätning även i dessa fall. Ettannat viktigt spörsmål är vad som skall gälla i fråga om själva proceduren förde fall då fråga uppkommer om att undanröja skyddstillsyn med kontraktsvård. delen har kommittén - som ett skäl för att införa villkorligt fängelse framhållit intresset av att kontraktsvården på ett enkelt sätt bör kunnaomvandlas till fängelse, om den dömde inte fullföljer vårdprogrammet. Enordning med villkorligt fängelse skulle, enligt kommitténs mening, medge ettenklare förfarande, beroende på att det vid skyddstillsyn är en mera omständligprocess att undanröja påföljden på grund av enbart villkorsbrott. När frågan omundanröjande kommer upp skall denna sålunda enligt nuvarande system i tur ochordning prövas av huvudmannen för vården, skyddskonsulenten,övervakningsnämnden, åklagaren och domstolen. Jagdelar kommitténs uppfattning att kontraktsvården snabbt bör kunna bytas ut moten annan påföljd, om den dömde inte fullföljer behandlingen enligt sittåtagande. Ett sådant snabbt ingripande bör med den av mig föreslagna konstmktionensäkerställas genom särskilda regler om rapportering av kontraktsbrott i dessafall. Domstolen bör sålunda, när den dömer till skyddstillsyn medkontraktsvård, få möjlighet att ålägga den som skall svara för vården attdirekt till åklagaren - och skyddskonsulenten - rapportera eventuellakontraktsbrott. Åklagaren får sedan avgöra om kontraktsbrottet är så allvarligtatt talan bör väckas vid domstolen om att påföljden skall undanröjas ochfängelse ådömas i dess ställe. Självfallet kan förutses att åklagaren iblandfinner anledning att höra skyddskonsulenten eller övervakningsnämnden föresitt ställningstagande, men detta bör med hänsyn till intresset av snabbhet iproceduren inte vara obligatoriskt. Jagvill tillägga att denna särskilda rapporteringsordning bara bör få tillämpas ifall då domstolen i enlighet med det tidigare anförda i domen har angett detfängelsestraff som skulle ha ådömts om påföljden hade blivit fängelse, dvs. närmöjligheten att tillämpa kontraktsvård i avgörande mån bidragit till attpåföljden blivit skyddstillsyn i stället för fängelse. 1 andra fall börallmänna regler om förfarandet vid undanröjande av skyddstillsyn tillämpas. Vadsedan gäller frågan om den dömde vid undanröjande av skyddstillsynen skall fåtillgodoräkna sig den del av kontraktsvården som han har undergått, ser jag förmin del fördelar med att allmänna regler får gälla. Det innebär attsådant tillgodoräknande i allmänhet skall ske. Detta ter sig också rimligt frånvanliga straffrättsliga utgångspunkter. Vetskapen om att kontraktsbrott omedelbartrapporteras och att påföljden snabbt kan undanröjas torde utöva tillräckligpress på den dömde att fullfölja vården. Hardomstolen angett hur långt fängelsestraff som skulle ha ådömts om påföljden skulle ha blivit fängelse, bör naturiigtvis det straffet tas som utgångspunkt för den händelse det blir aktuellt att undanröja skyddstill synen. Detta straff bör dock inte rimligen få fastställas automatiskt, och inte heller bör någon automatik gälla vid avräkning för den behandlingstid som den dömde undergått. I båda fallen måste en prövning ske av de föreliggande omständigheterna. Jag föreslår attkontraktsvård inordnas i påföljdssystemet enligt de riktlinjer som jag nu har angett.Det innebär att kontraktsvård skall kunna förekomma inom ramen för enföreskrift i samband med en dom på skyddstillsyn. Denna lösning kan på detsätt jag här har angett utformas så att den till sina praktiska och sakligakonsekvenser blir likartad kommitténs förslag, men den låter sig lättareinpassas i det nuvarande frivårdssystemet. Jag skall i ett senare avsnitt och ispecialmotiveringen närmare utveckla min syn bl. a. på vilka överträdelser sombör föranleda ingripanden mot den dömde och på skyddskonsulentens tillsyn överden som undergår skyddstillsyn med kontrakts vård. Mitt förslag: Allaformer av missbrukarvård och annan behandling skall kunna förekomma inom ramenför kontraktsvård - alltifrån öppen poliklinisk behandling till vård i slutnaformer. I det särskilda fallet skall den behandlingsform väljas som svarar motden misstänktes vårdbehov. Kommitténsförslag: Det överensstämmer med mitt förslag. Som tidigare redovisats tarkommittéförslaget dock endast sikte på missbrukare. Remissinstanserna:Flertalet instanser ställer sig bakom kommittén på den här punkten. Från flerahäll betonas särskilt vårdaspekten och vikten av att systemet ges tillräckligflexibilitet för att medge en ändamålsenlig vård. Några remissinstanser anseratt vården åtminstone i inledningsskedet bör vara institutionsbunden. Skälen för mitt förslag:Man kan rent principiellt tänka sig två modeller för den vård som skall kunnaförekomma inom ramen för kontraktsvärden. Den ena är att anknyta tillbefintliga vårdformer. Den andra är att bygga upp en särskild organisation förden vård som här blir aktuell. Jag vill därför först kortberöra de olika former av missbrukarvård som förekommer. Förutom sjukhusvårdav missbrukare, som i allmänhet närmast innebär avgiftning, äger vård ifrivilliga former rum i bl. a. hem för vård eller boende samt i s. k.familjevård. Öppenvård förekommer bl. a. vid alkoholpolikliniker, sjukhus, läkarmottagningar ochnarkomanvårdsbaser. För vården av ungdomarunder med missbruksproblem finns två typer av institutioner. Den förstakategorin tar emot ungdomar som är omhändertagna enligt 12 § lagen (1980:621)med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Sammanlagt finns 580 platservid sådana hem. Den andra kategorin ärbehandlingshem eller kollektiv för unga. Totalt finns 1 600 platser av dennatyp. av dessa drivs antingen i privat regi eller av stiftelser. Institufionsvärden avvuxna missbmkare var tidigare uppdelad pä behandling av antingen alkohol-eller narkotikamissbrukare. Även om det fortfarande finns en sådan uppdelningär tendensen att allt fler behandling- shemtar emot biandmissbrukare. För vården av missbrukare som omhän- Prop.1986/87:106 dertagits enligt 18 § lagen (1981:1243) om vård av missbrukare ivissa fall (LVM) finns 200 platser. För den som omhändertagits enligt 11 §samma lag finns 1 260 platser. För den frivilliga värden av missbrukare finns sammanlagtI 950 platser. Av dessa drivs av stiftelser och organisationer. Såvälvårdtider som innehåll i vården skiljer sig mellan olika institutioner ochbehandlingshem. Vårdtidernakan variera mellan och , men på de flesta hemmen är vårdtidensex - . Vidbehandlingshemmen måste missbrukarna inledningsvis anpassa sig till en radrestriktioner, men vården går sedan mot allt större frihet och egetansvarstagande. Ulslussningen i samhället sker successivt. Veckan kan innehållaca 40 timmars schemalagda aktiviteter. Dessa består till största delen avarbete eller studier, men även gruppaktiviteter med terapeutiskt syfte, socialoch fysisk träning samt studiecirklar i t. ex musik och konsthantverk ärvanliga. Det är också vanligt att arbetet består av skötsel och underhåll avhemmet. Detfinns ett stort antal inackorderingshem för alkoholmissbrukare och enskildavårdhem för missbrukare. Totalt rör det sig om ca 130 hem med cirka 1400platser. Här är variationerna mycket stora. Vid vissa förekommerbehandlingsinslag, medan andra närmast är att se som en form av skyddat boendeför missbrukare. Vadgäller frågan om förekommande vårdtider redovisar kommittén uppgifter från enenkät som gjordes , alltså före socialtjänstereformen, och somtillställdes 95 vårdinstitutioner. Bland dessa ingick samtliga värdanstalterför alkoholmissbrukare och samtliga motivationshem och behandlingshem förnarkotikamissbrukare samt ett större antal psykiatriska kliniker. a. följande. Påde allmänna värdanstalterna förband sig de flesta frivilligt intagna patienternaatt stanna på anstalten. Vid inskrivning på de enskilda anstalternabestämdes den planerade vårdtiden i allmänhet till mellan två och fyra månader.Tider upp förekom dock. Behandlingshemmen hade en planeradbehandlingstid av i genomsnitt . På de psykiatriskakliniker som bedriver akutvård varierade den planerade vårdtiden från någradagar . Tiden på kliniker med längre tids värd rörde sig om eneller annan månad. Denfaktiska vårdtiden blev dock på många institutioner kortare än den avtalade eller planerade. Den genomsnittliga faktiska vårdtiden på institu tionerna visade sig vara för vårdanstalterna och oftast något kortare än planerat på de psykiatriska klinikerna. På behandlings hemmen blev tiden däremot i flertalet fall som planerat. Avbrott i värden förekom sällan vid de allmänna vårdanstalterna. Vid de enskilda vårdan stalterna var antalet avbrott mycket växlande mellan anstalterna. Behand- hngshemmen och de psykiatriska klinikerna beräknade i genomsnitt av brotten till mindre än hälften av fallen. Det kan tilläggas att det har skett en metodutveckling på behandlingshemmen för narkoti kamissbrukare. Man har längre vårdtider och färre avbrott i behand- 44 lingen. Till vårdtiden skall sedanläggas den tid som kan vara planerad för en Prop. 1986/87:106 successiv utslussningi samhället. Eftervården är ofta indelad i olika faser som kännetecknas avsuccessivt allt större frihet och ansvarstagande. Familjevårdför alkoholmissbrukare har förekommit . förekommer det framförallt i och kommuner, men totalt svarar familjevården fören mycket liten andel av den totala nykterhetsvården. Familjevårdför narkotikamissbrukare förekommer inom ramen för ett antal mindre enheter,som arbetar speciellt med familjevård för vuxna missbrukare. Sådana enheterförekommer i tre former. Enform innebär att familjemedlemmarna arbetar mer eller mindre yrkesmässigt utanatt vara anställda av någon myndighet eller institution. Hemmen tar ofta emottre- fem placeringar . De flesta tar enbart emot barn och ungdomar,men några tar också emot vuxna. Antalet sådana hem kan beräknas till högst 100i hela landet. Denandra formen utgörs av s. k. kontrakterade familjehem. Den innebär att enkommun eller ett landsting kontrakterar ett familjehem och garanterar en viss minimiinkomst,oavsett om det har någon klient eller ej. 1 gengäld är hemmet tvunget att taemot de missbrukare som kommunen vill placera där. Dentredje formen innebär att ett antal hem slår sig samman i ett samarbetsprojektoch anställer personer som sköter administration, placeringar, stöd tillfamiljer och klienter samt myndighetskontakter. Det första projektet av dettaslag var Smålandsgårdar, som drivs av en stiftelse, därkriminalvårdsstyrelsen och i Kronobergslän är huvudmän. I styrelsenför stiftelsen ingår också representanter för vårdfamiljerna, kommun,kommunförbundets länsavdelning samt RFHL. Smålandsgårdar arbetar huvudsakligenmed klienter som är intagna på kriminalvårdsanstalt och som placeras ifamiljevård med stöd av 34 § KvaL. Smålandsgårdar består av ett 20-tal hem iVäxjötrakten, de flesta lantbruk. Erfarenheterna är positiva. De krav som ställs på klienterna innebär bl. a. förbud mot attunder ensam lämna familjen, förbud mot användning av droger, krav attdelta i familjens normala sysslor och krav att ta itu med den socialasituationen. Ennågot annorlunda uppläggning har Föreningen . Den består av ettbehandlingshem och ett dussintal familjehem, samtliga jordbruk. Föreningensamarbetar med kriminalvården och många kommuner. Vårdtider på ett till ett ochett halvt år eftersträvas och även här präglas verksamheten av klartdefinierade regler för behandlingen. Familjevårdav samma typ som vid Smålandsgårdar och Skånegårdar finns på flera håll ilandet. IStockholmsområdet finns två projekt på familjevårdsomrädet. Socialförvaltningeni driver en familjevårdsenhet, i vilken kriminalvården medverkar.Dessutom arbetar frivårdens behandlingscentral och skyddsvärnet i medfamiljevårdsplaceringar. Utöverdessa tre former prövas familjevård också i anslutning till olika narkomanvårdsenheter i bl. a. och . Det finns också en del försöksprojekt av mindre omfattning med sådan inriktning. Kommitténhar för sin del funnit det naturligt och angeläget att alla de Prop.1986/87:106 olika former av missbrukarvård som finns eller sedermera kommerfram och som domstolarna kan godta som en ersättning för fängelsestraff utnyttjasför den nya påföljden. Det betyder att det i och för sig inte bör finnas någrahinder mot kontraktsvård i form av öppen poliklinisk vård, vård på olika vård eller boende eller familjevård. Härigenom åstadkommer man en valfrihetmellan olika vårdformer. Deflesta remissinstanserna har anslutit sig till kommitténs uppfattning på denhär punkten. Från flera håll understryks sålunda vikten av att systemet intebör regleras alltför hårt utan att det görs tillräckligt flexibelt för attmedge den typ av vård som är mest ändamålsenlig i varje särskilt fall.