prop · GA0312 · 1986-12-31 00:00:00 — Att frångå denna regel kräver en övertygande motivering. Enligt FAR bör det vara tillätet att ta upp kassa och fordringar i ufländsk valuta till dagskurs (verkliga värdet) på balansdagen, även om denna kurs överstiger anskaffningskursen. Detta bör vara tillåtet endast i den utsträckning skulder i utländsk valuta uppvärderas. En sådan redovisning skulle kunna ske med stöd av 14 § Qärde stycket bokföringslagen. d. (bil. 3 avsnitt 3.11.4) anser att bankerna bör ges samma möjlighet som andra företag att genom föra en korrekt periodisering av organisationskostnader, som är hänförliga flll . Med organisationskostnader avses utgifter för teknisk hjälp, forsknings- och utvecklingsarbete, provdrift, marknadsundersökningar samt kapitalrabatt och direkta emissionsutgifter vid upptagande av lång fristiga lån. Eftersom inspekflonen måste förutsättas föQa reglernas tillämpning anser nämnden all 17 § bokföringslagen utan inskränkning bör gälla för bankerna. Nämnden uppger att den arbetar med anvisningar som kommer atl specificera de krav som måsle vara uppfyllda för att det skall vara förenligt med god redovisningssed attperiodisera utgifter för forsk- 183 Risken för all en sådan periodiseringsräll Prop.1986/87: 12 skulle kunna missbrukas torde enligl nämnden därför vara i detnärmasle obefintlig. Även (bil. 3 avsnitt 3.11.3) anser attmöjlighel bör finnas att, under sedvanligt överinseende av bankinspeklionen, taupp dessa poster som tillgång. Redovisning inom enkoncern. 3 avsnitt 3.11.4) anser att om det föreligger problem i bankkoncerner med redovis ning av de inbördes förhållandena är det ingen lösning att avstå från lagreglering och i stället överlåta allt ansvar för reglernas utformning på bankinspekflonen. Nämnden framhåller vidare all redovisningslagstift ningen regelmässigt har karaktären av ramlagstiftning, som måsle kom pletteras med olika typer av fllllämpningsföreskrifler. Nämnden anser därför att grundläggande regler om skyldigheten att specificera inbördes fordrings- och skuldförhållanden bör tas in i lagen. Deremissinstanser, bankinspektionen, bokföringsnämn den. , och , som yttrar sig i denna fråga tillstyrker att banker får möjlighet att ta upp förvärvad good will som lillgång genom att 17 § första slyckel bokföringslagen görs til lämplig på bankerna (bil. 3 avsnitt 3.11.1,3.11.4, 3.11.3, 4.6.1 resp. 3.11.2). Inspektionen anser dock atl det kan uppfattas som ett avsteg från traditionellt bankredovisningstänkande och befarar svårigheter vid bedöm ningen av goodwill. Skälen för mitt förslag: a. Omsättnings- och anläggnlngstiUgångar. Föregen del kan jag i huvud sak instämma i bokföringsnämndens uppfattning att det kan vara svårl alt direkt tillämpa bokföringslagens deflnition av anläggnings- och omsätt ningstillgångar pä bankernas tillgångar. Begreppen omsättnings- och an läggningstillgångar används normalt inte i bankernas balansräkningar. I bankinspektionens föreskrifter (BFFS 1985; 7) angående bankernas årsre dovisningar för görs i uppställningen av balansräkningen en ut trycklig uppdelning i omsättnings- och anläggningsflllgångar endast beträf fande aktier och andelar. Till anläggningstillgångarna räknas akiier och andelar i saml förlagsbevis utgivna av bankfastighelsbolag, svenska finan sinstitut, andra bolag eller föreningar, utländskt bankföretag eller annal utländskl företag. Dessa innehav skall vara av långsiklig karaktär. Nägon motsvarande uppdelning har inte gjorts av övriga lillgångar. Inveniarier och bankfasligheter anses emellertid tillhöra anläggningstillgångarna. Öv riga tillgångar betraktas i allmänhet som omsätlningslillgångar, vilkel inne bär att t. ex. obligationer och fordringar, oavsett löplid, räknas hii. Gräns dragningen mellan anläggnings- och omsättningstillgångar har betydelse bl.a. av del skälet att olika värderingsregler gäller. Av bokföringslagens definition av olika tillgångsslag framgår att del inte är tillgångens natur i och för sig ulan avsikten med innehavet som är avgörande för tillgängens klassificering. Jag finner det inte lämpligt att i detla sammanhang närmare gå in pä en klassiflcering av bankernas olika tillgångar. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen bör ges rätl all utfärda 184 närmare föreskrifier bl.a. om bankernasredovisning. I samband därmed Prop. 1986/87: 12 får ocksä beaktas i vad måndet behöver göras en klarare indelning av bankernas tillgångar i omsättnings-resp. anläggningstillgångar än vad som skett i de tidigare nämndaföreskrifterna. Enligt 91 § BL får en anlägg ningstillgång inte tas upp över det verkliga värdet eller över anskaffnings värdet. Kostnaden för förbällring av en tillgång får inräknas i anskaffnings värdet. Föreskrifter om avskrivning saknas. I 48 § SpL föreskrivs att anläggningstillgång inte får las upp över anskaffningsvärdet. Däremoi före ligger inte hinder att överskrida det verkliga värdet. Avskrivning skall ske i vissa fall. Enligt 15 § bokföringslagen får anläggningstillgång las upp till högst anskaffningsvärdet. I detta värde får inräknas utgifter för värdehö jande förbättring av tillgången. På en anläggningstillgång, som forllöpande minskar i värde, skall avskrivning göras . Har värdet på en anlägg ningstillgäng varaktigt gått ned skall nedskrivning ske med elt engångsbe lopp. Enligt utredningen skall, utöver vad som föQer av 15 § bokföringsla gen, gälla att en anläggningsflllgång, vars värde på balansdagen är lägre än anskaffningsvärdet, inle fär las upp över det verkliga värdel. Del verkliga värdet beräknas enligt en vedertagen bmksvärdeprincip, vilkel enligt ul redningen innebär att ett normalt avskrivningsförfarande enligt bokförings lagen kommer att tillämpas. För egen del anser jagall bokföringslagens regler för värdering av anläggningstillgångar skall gällaåven för bankerna. Utredningen synes också ha eftersträvat en sådantillämpning. Av de refererade remissyttrandena framgår emellertid att en vissosäkerhet råder om innebörden av utredningens förslag. Det bör därför enligtmin mening anpassas lill bokföringslagens regler främst genom att begreppetverkliga värdel inle används. Bokföringslagens grundläggande värderingsregelär som nämnls atl anläggningstillgångar får tas upp till högst anskaffningsvärdet och atl i detta värde får inräknasutgifter för förbättring av tillgängen. Föreskrifter finns vidare omavskrivning och nedskrivning av värdet på tillgångar. Under vissaförutsättningar får värdet på en anläggningstillgång skrivas upp. Enligt min uppfattning skall den gmndläggande värderingsprincipen att omsättningstillgångar högst fär tas upp till det lägsta av anskaffningsvärdet och verkliga värdet, dvs. lägsta värdets princip, gälla också för bankerna. Undantag från principen bör göras, liksom enligt gällande lag, för bankernas obligationsinnehav, efter som förändringar i räntenivån annars skulle ge krafiiga svängningar i bankernas resultat. Även för andra tillgångar än obligationer kan motiv flnnas för avsteg från lägsta värdets princip. Enligt min mening ger undan tagsregeln i 14 § Qärde stycket bokföringslagen tillräckligt utrymme för sådana avsteg. Enligt denna bestämmelse får omsättningstillgång tas upp över anskaffningsvärdet om särskilda omständigheter föreligger och del kan anses tillåtet enligt god redovisningssed. Bankinspeklionen bör kunna ge tillstånd till sådan värdering. Därigenom kan t. ex. ges möjlighet atl, i likhet med vad utredningen och FAR anför, ta upp tillgångar i ulländsk valula tilldagskurs på balansdagen om skulder värderas upp i samma Prop, 1986/87: 12 omfattning. Jag återkommer närmare tillförslaget i specialmotiveringen. Ilagsliflningsarbelet har sirävan varil all i så stor utsträckning som möjligt anpassabestämmelserna för bankerna till de regler som gäller för andra företag.Endast om särskilda förhållanden råder bör särregler gälla för bankerna. Även bankerna har utgifler för tekniskt, kommersiellt eller annat arbete,som är av värde för organisalio nen av bankens rörelse och skapar ettekonomiskl värde som kan komma förelaget till godo . Kapitalrabatter och emissionsutgifler kan uppkomma också i bankernasverksamhet. Som bokföringsnämnden fram håller är risken för atl bankernaskulle missbruka en sådan möjlighel lill periodisering i det närmaste obefintlig. Mot denna bakgrund anserjag att 17 § bokföringslagen skall vara lillämpligpä bankerna. De bör alltså kunna ta upp de nämnda utgifterna som tillgäng. I fråga om den närmare tillämpningen avdenna periodiseringsregel hänvisas till prop. 1975; 104 med förslag flll nybokföringslag m. m. s. 226 f e. Redovisninginom en koncern. För aktiebolag och ekonomiska för eningar föreligger en skyldighet att specificera inbördes fordrings- och skuldförhållanden i en koncern. Ulredningen anser att denna skyldighel, som är ett uttryck för godredovisningssed, i princip skall tillämpas också i bankkoncerner men förslår atl bankinspektionen genom föreskrifter svarar för den närmare utformningen. För egen del anserjag att redovisning av de inbördes förhållandena i koncerner är av sådan betydelse atl sålångt möjligt samma regler skall gälla förbankkoncerner som för andra koncerner. En särskild bestämmelse om dennaredovisning bör därför införas i lagen. Med hänsyn till de problem avfrämst redovisningsmässig natur som utredningen pekar på, bör bestämmelsen inle göras så detaQerad sommolsvarande regel i aktiebolagslagen. f. GoodwiU.Det förhållandet all förvärvad goodwill inte kan tas upp som flllgång i en bank medför särskildaproblem för bankerna, eftersom de civilrättsliga och skatterätlsliga reglerna beträffande goodwill inle harmo nierar (se SOU 1984; 27 s. 303).Belopp som eriagts för goodwill skall tas upp som kostnad.Denna kostnad är emellertid inte av dragsgill i sin helhet somIransaktionen genomförs. Detta är en nackdel för bankerna i förhållandetill andra företag. Ett annal problem uppstår vid upprättandet av en bankskoncernredovisning. De nya reglerna innebär att bokföringslagens bestämmelser, inkl. de om goodwill, skall gälla för denna redovisning. För att undvikadessa olägenheter bör samma regler för redovisning av goodwillgälla i moderbanken och i koncernen. Mot denna bakgmnd och för att uppnå likhet med aktiebolag och ekono miska föreningar anser jag att bankerna bör tillåtas redovisa förvärvad goodwill som en tillgång och flllåmpabokföringslagens avskrivningsregler. Dessa regler (17 §) innebär atlavskrivning skall ske med etl skäligt belopp, dock minst en tiondel av det åsatta värdet. g. Koncernbegreppet.Som redan framgått innehåller den nya lagen bestämmelser om koncemer. En bank, särskilt ett bankaktiebolag, drivs i regel inte som ett enda företag utan som en grupp avbolag, där moderbola- ' ° get har ett dominerande inflytande främst genom aktieinnehav i dotterföretagen. Organiseras en bank i form av enkoncern, kan en del av den föreslagnalagstiftningen bli verkningslös. Mellan koncernbolag kan förekomma en mängd transaktioner, vilka medför all maninte enbart av de olikakoncernbolagens årsredovisningar kan få en klar bild av koncernens ställning och rörelseresultat. Möjligheterna till transaktioner mellan koncernbolagen och svårigheterna att bedömakoncernen kan innebära risker för bl. a. insältarna, de anställda ochborgenärer. Mot denna bakgmnd införs särskildabestämmelser om koncernförhållanden för banker. Härigenom underiättas ocksåbankinspektionens kontroll och tillsyn över bankernas hela ekonomiska verksamhet. Flerabankkoncerner tillämpar koncernredovisning. I de olikabanklagarnas inledande kapitel införsnu en koncernbestämmelse som överensstämmer med aktiebolagslagens och NFL: s, med de undantag som föranleds avatt sparbanker och föreningsbanker inle får förvärva andelar i ulländskjuridisk person. En fömtsättning för atl en koncern skall anses föreligga äratt moderföretaget är en svensk bank.Koncernen omfattar alla svenska och ufländska juridiska personer. Beslämmelser om koncernförhållandenfinns också i revisions- ochredovisningskapitlen. Redovisningshandlingar och revisionsberättelseskall finnas för hela koncernen. Mitt förslag: Försvenska banker som äger andelar i utländska bankföretag införs krav på konsolideradkapitalläckning. Detta innebär alt de kapitaltäckningsregler som gäller förverksamheten i i princip skall tillämpas också för de hel- och delägda företagen i utlandet.Bankgruppen måsle därför fillsammans ha ett eget kapital som svarar mot en viss del avsåväl den svenska bankens som de utländska bankföretagens placeringar. Av detutländska bankföretagels eget kapital och placeringar skall endast den andel sommoisvarar den svenska bankens ägarandel beaktas. Konsoliderad kapitaltäckning skall tillämpas för deutländska bankföretag i vilka den svenska bankens ägarandel är . Utredningensförslag: Överensstämmer med mitt förslag (SOU 1984; 27 s. 150-159). Remissinstanserna: Bankinspektionen (bil. 3 avsnitt3.7.21) anför att en s. k. konsolidering, som innebär att moderbanken ochalla större elableringar betraktas som en enhet när kapitaltäckningen skallberäknas, numera är internationellt vedertagen. Inspekflonen anser att en sådan beräkningsmetod är merarealistisk än nuvarande regler om avräkning av tillskjutet aktiekapital till100 % från bankens eget kapital. 3 avsnitt 3.7.22) hävdar all denöverenskommelse som träffats mellan centralbankscheferna i 10-gruppen och om attbanktillsyn skall ske påkoncernbasis och all övervakningen skall åvila myndigheternai moderbankens hemland inte automatiskt innebär ett krav Prop. 1986/87: 12 påkonsoliderad kapitalläckning. Konsolidering lillämpas inte i alla de länder somomfattas av överenskommelsen. Föreningen anför vidare att överenskommelsentorde innebära att bankinspektionen fåll bättre möjligheter att kontrollera att de svenska bankernas dotterbolag i utlandetföQer lagar och bestämmelser i de länder där verksamheten bedrivs. Atlhämtöver kräva att de svenska kapitaltäckningsreglerna skall tillämpas synes obefogat. Om någol land lillämpar otillräckligasoliditelskrav borde den närmast till hands liggande åtgärden vara atl försöka påverkadet landets myndigheter atl ändragällande regler. Del synes enligl medföra en enorm extra ochonödig rapporteringsomgång alt korsvis utväxla och konsolidera varandraskapitaltäckningsregler. De tillämpade kapitaltäckningsreglernahar fungerat bra. 1 första hand anser Bankföreningenatt hela paragrafen bör utgå eller alternativt ersättas med en föreskriftom att det ankommer på bankinspektionen att tillse all moder-bankens olikaelableringar föQer gällande kapitaltäckningsregler i resp. land och att därvid, i den mån sådana reglersaknas, föreskriva lämpliga åtgärder. Skulle föreningens förstahandsyrkandeinte vinna bifall, anser föreningen atlkonsolidering skall begränsas till all gälla koncernbolag i vedertagen mening,dvs. sådana bolag vari moderbanken har etl ägarinflylande om . Skälen för mittförslag: Det svenska bankväsendet har i ökande takt internationaliserats. Desvenska bankernas ullandsetableringar har ökat i såväl antal som storlek.Genom dotterbanker, konsortiebanker och andra utländska bankföretag verkarsvenska affärsbanker numera i stor omfattning i andra länder. De skäl som jag, ilikhet med utredningen, anser motivera särskilda kapitaltäckningsreglerför de utländska bankförelagens placeringar är föl jande. BL;s regler omkapitaltäckningskrav för de svenska bankernas elableringar i utlandet innebär i korthetatt del bokförda värdet av bankens aktier eller andelar i ett utländskt bankföretag räknas av från bankens kapitalbas vid kapitaltäckningsberäkningen.Metoden har den fördelen att vara lätt att tillämpa såväl för bankerna som för bankinspektionen. lertid innebär denna metod alt kapitaltäckningskravet är lika stort, oavsett den verksamhetsvolym som det tillskjutna riskkapitalet bär upp. Inte hel ler påverkas kapitaltäckningskravet av verksamhetsinriktningen i det ut ländska bankföretaget. Detta innebär att banken - om värdlandets kapital täckningsregler medger det kan utsätta kapitalel för en mycket större risk än vad det egna kapitalet får utsättasför i . Det finns exempel på att ett land, genom att ställa upp mycket låga krav på eget kapital, söker locka banker med internationell verksamhet att etablera sig i landet. Om kapitalkraven är låga i ett land blirverksamheten mer riskfylld. Till detta kommer att det torde vara en allmän uppfattning i och internatio nellt bland tillsynsmyndigheterna och inom bankväsendet alt en moder bank i praktiken har ell långtgående ansvar för dotterbankens förbindelser även om lagbestämmelser om ansvarsgenombrott inte finns. I Storbritan nien och har tillsynsmyndigheter krävt ett formellt erkännande från moderbankens sida att man är medveten om att sådanl moraliskt 188 ansvar föreligger och detta har varit enförutsättning för alt en dotlerbank Prop. 1986/87: 12 skall få etableras ilandet i fråga. Härav följer alt del kan komma att riklas anspråk mot svenskabanker att tillskjuta kapital tilldelägda banker i utlandet när dessa råkat i svårigheter. I flera länder harproblem av denna art uppmärksammals och en lösning valls sominnebär följande. Vid beräkningen av koncernens eller bankgruppens kapilalkravbeaklas samtliga däri ingående företags placeringar och vid beräkningen avkapitalbasen sammanräknas företagens eget kapital. Systemet brukar beskrivassom ett konsolideringsförfarande. En bidragande orsak tillde internationella sirävandena mol ett konsolideringsförfarande är arbetetinom den s.k. 10-gruppen, varsmedlemsländer inkl. enats om det s.k.Concordatet. I 10- gruppen ingår , , , , ,, , , och . Numeraingår även som fullvärdig medlem. I denna överenskommelse, somträffades av centralbankscheferna och som reviderades , gesutiryck för 10-gruppens uppfattning vad gäller tillsynen av internationellabankkoncerner. Där fastslås bl. a. att ansvarei för övervakningen av en bankgruppssolvens främst åvilar myndigheterna i moderbankens hemland.Centralbankscheferna underströk i samband härmed krafligl vikten av all man inomolika länder vidtar åtgärder för all genomföra banktillsyn på koncernbasis.Samtidigt uttalades den rekommendationen att existerande hinder mot altbankerna lämnar uppgifter om sinställning till tillsynsmyndigheten imoderbankens hemland eller det land där huvudkontoret är beläget börundanröjas. Jag vill med anledning avvad anfört framhålla atl en konsoliderad kapitalläckning numeraär internationellt vedertagen och införs i alU fler länder i takt med attrevisioner av banklagstiftningen görs. Av de länder som ingått den nämndaöverenskommelsen är det nu endast som inle infört konsolideradkapitaltäckning. Den fortgående inlernaiionaliseringen av de svenska bankernasverksarnhel gör all en växande del av riskerna finns utomlands. Vad jag nu haranfört utgör slarka skäl för alt införa konsoliderad kapitalläckning också försvenska banker. Den åberopade överenskommelsen innebär självfallet i och försig inget formellt krav på atl en viss kapilalläckningsmelod skall införas. Däremotinnebär den att vi har åtagit oss all verka för en tillsyn av bankerna påkoncernbasis. En konsoliderad kapitalläckning är av stor betydelse för atldenna lillsyn skall bli effektiv. Jag villockså betona alt jag ser den inlernalionella överenskommelsen som en lätlareframkomlig väg dä det gäller harmonisering av lagstiftningen i olika länder ,som synes förorda, direkt hänvändelse till olika länder med förslag till ändringar i deras lagar.Föreningens anmärkningar rörande det föreslagna systemets administrativaolägenheter ålerkommer jag lill ikommentaren till lagtexten. Etlkonsolideringsförfarande kan ulformas på olika säll (se SOU 1984:27 s. 152-153). Del alternativ somjag, i likhei med ulredningen, flnner lämpligast är kvolkonsolidering. En sådan innebär alt endasl den del 189 av det utländska bankföretagets kapitalkrav som svararmot bankens andel i det utländska bankföretaget läggs ihop med moderbankens kapitalkrav ikonsolideringsförfarandet. Samiidigi får moderbanken bara tillgodoräknas denegna andelen i det utländska företagets egel kapital. Den enda nackdelen med dettaalternativ är all bankens kapitalkrav kan anses bli något för lågl i de fall banken har en stor andel idet ufländska företaget men inte äger helaföretaget. Bankens moraliska ansvar för det utländska företagets förbindelser är då i själva verket mycketlångtgående, medan kapitalkravet bara beräknas för den del av placeringarna somsvarar mot moderbankens andel iföretaget. I övrigt ökar och minskar kapitalkravel i takt med att de reella risker som det tillskjutna kapitaletutsätts för ökar och minskar. En nackdel med konsolideringsförfarandet är alt densvenska tillsynsmyndigheten vid bankernas rapportering måste kräva uppgifterom de ulländska företagens placeringar. Genom del inlernationella samarbetet pådetta område harvärdländerna åtagit sig att - i den utsträckning så erfordras - ändra sin lagstiftning så att hinder för insamlandet avuppgifter undanröjs. För bankernainnebär uppgiftslämnandet ett betydande merarbete, vilket framhållit. Enligl min mening måste detta merarbete begränsas så långt som möjligt. Om densvenska bankens intressen i en ufländsk bank endasl är av mindre omfattningstår de fördelar som finns att vinnamed kvotkonsolideringsförfarandet inte i rimlig proportion till del merarbete som bankens åsamkas. I andraländer, bl. a. och , tillämpaskonsolideringsförfarandet beträffandesådana utländska bankföretag där de inhemska bankerna äger hälften eller merav aktierna eller andelarna. För del skulle delta innebära att konsolideringsförfarandet kundetillämpas på de utländska bankförelagsom ingår i bankkoncernen. Det bedöms vara lättare att få tillgång lill de uppgifter som krävs förberäkningen av kapitalkravel och av detegna kapitalet i konsolideringsförfarandet om detta endast tar sikte pådotterbanker. En sådan regel skulle emellertid innebära att många av de svenskabankernas största utländska elableringar, bl. a. i och , skulle komma att ligga utanförkonsolideringsförfarandet. Jag förordar därför, liksom utredningen, attgränsen dras vid 20 procents ägarandel. Förde utländska bankföretag där en svensk bank äger av aktierna eller andelarna gällersåledes allQämt endast kravet på 100-procentigkapitaltäckning för det bokförda värdet av bankens aktie-dierandelsinnehav. Ytterligare ett sätt att begränsa merarbelet för bankerna är att förenkla indelningen av placeringari riskklasser vid beräkningen avkapitalkravel för de utländska bankföretagen. Jag återkommer till dettai specialmotiveringen (se 2 kap. 11 §). Prop.1986/87: 12 Mitt förslag: En bank får rätt att förvärva en fordran, om det låneavtal på vilkel fordringengrundas har sådant innehåll, atl banken själv vid förvärvstillfället kunnat bevilja kredilen. utredningensförslag: Överensslämmer med mitl förslag (se belänkandet Prop. 1986/87: 12 SOV 1984:27 s. 129-132, SOU 1984:28 s.39-40 och SOU 1984:29 s. 76-77). Remissinstanserna:Bankinspekflonen och fullmäktige i riksbank flilstyrker förslagel (bil. 3avsnitt 3.7.3, och 3.7.6). , sparbanksföreningen och (bil. 3 avsnitt 3.7.2, 4.3.2 och 3.7.4) anser att bestämmelsen innebär enalllför snäv avgränsning avbankernas rält all förvärva fordringar. Skälen för mittförslag: Enligt gällande banklagstiftning är bankernas rätt att för egenräkning förvärva och driva handel med fordringar begränsad till att avsesådana fordringar som är avsedda för den allmänna marknaden, t. ex.obligationer och förlagsbevis. Kreditgivningcn har emellertid kommii att i alll större omfallning ske i former som delvis är nyaoch delvis innebär en vidareulveckling av den traditionellakredilgivningen. Som exempel kan nämnas factoring och leasing. har vissaav de traditionella kredilformema, l.ex. växelinstitutet, minskat i betydelse. På grund av banklagstiftningensutformning har bankerna själva i stor utsträckning varit förhindrade att för egen deldelta i utvecklingen av kreditformerna. I den mån bankerna medverkai har delhuvudsaklingen sketl indirekt via sådana finansbolag som helt eller delvis ägs av bankema.