prop · GA0312 · 1986-12-31 00:00:00 — Inspektionens handläggning avdessa ärenden bör vidare ha tillsyfte att så långt som det är möjligt förenkla bankernas arbete med attta fram underlag för beräkningen av kapitalkravet. Bankinspektionenuttalar att en forllöpande klassindelning efter svenskt mönsier av denutländska bankens placeringar kan bli betungande (bil. 3 avsnitt 3.7.21).Inspektionen förordar en sammanvägning t. ex. en gång avplaceringarna. Därvid skulle kunna erhållas ett genomsnittligt täckningskravuttryckt i procent av summan placeringar. Vidare förordar inspekflonen ettsamarbete med de svenska bankerna som syftar lill lösningar som är lätta att tillämpa. Jag harför egen del inget att erinra mol vadinspeklionen förordar i dessa avseenden. Det synes vara en lämplig ordning attinspektionen en gång vatje år fastställer kapitalkravet för de aktuella bankerna. Kravet bör dock kunna ändrasgenom nytt beslut om bankens utländska engagemang väsentligl förändras. Bankföreningenframhåller att inspektionen måste ges möjlighet att omtolka de för Sverigegällande reglerna till internationellt giltiga förhållanden (bil. 3 avsnitt 3.7.22). Jag delar i principföreningens inställning. Riskklassindelningen är ju utformadefter svenska förhållanden, men inrikiningen bör vara att konso lideringssystemet skall tillämpas så atl placeringar i utlandet åsälts kapi talkrav med hänsyn till risker pä samma sätt som deras motsvarigheter här i landet. Detta innebär t. ex. alt obligationer utfärdade av staten i det land där banken är etablerad bör ha kapitalkravet noll liksom svenska statspap per. Enlika nyanserad uppdelning av placeringarna som görs i 10 § bör emellertidundvikas. Som framgår av bankinspektionens yttrande förordar inspektionen också ett sådant förfarande. framhåller bör vidfastställandet av kapitalkraven för olika placeringar uppmärksam mas de effekler på konkurrensförhållanden som förändringar härvidlag kan innebära. I likhet med vad bankinspektionen uttalar, anser jag att del är angelägetatt tillämpningen av konsolideringsförfarandet föregås av sam råd medbankerna bl. a. så att övergången till det nya systemet kan under lättas. Den av mig föreslagna ordningen med beslut av inspektionen i varje särskilt fall gör att samråd blir ett naturligt inslag i handläggningen. 12 § Ett bankaktiebolag, en sparbank och eh cenlralföreningsbank skall Prop. hållaen kassareserv som är tillräcklig med hänsyn tillrörelsens art och Kassareserven skallbestå av lillgångar som med lätthet kan förvandlas i pengar och skall,tillsammans med inneliggande kassa, uppgå till lägsl elt hielopp som svarar mot tio procenl avbankens samtliga förbindelser med undantag av 1. förlagslån, 2. lån mot panträtt i egen fastighet, 3. lån, som har tagitsupp hos allmänna pensionsfonden i samband med åleriän enligt fondens reglemente, och 4. garantiförbindelser. Regeringen eller,efter regeringens bemyndigande, bankinspeklionen får utfärda närmareföreskrifter om vilka tillgångar som får inräknas i kassareserven. (Jfr7 kap. 9 § UBAL, 3 kap. 8 § USBL samt 5 kap. 8 § UFBL). Paragrafen överensstämmer i stort med 58§ BL, 27 § SpL saml 35 § JkL. I samband med 1968års samordnade banklagstiftning fick de tre bankgrupperna likalydande kassareservbestämmelser (prop. 154 ff.). Reglerna syftar till att skapagaranfier för att bankerna håller en flllfredsställande betalningsberedskap, såatt variationer i kassaflödet kan mötasutan svårigheter. Det finns också en fullmaktslag, lagen (1974:922) omkreditpolitiska medel, som ålägger bankerna att hålla viss kassareserv, omriksbanken anser detta vara nödvändigt av penningpoliflska skäl. Med hänsyntill kreditmarknadskommilténs arbete har utredningen inte övervägt någonändring av kravet på kassareserv. Första stycketinnehåller huvudregeln som är en kvalitativ regel innebärande etl allmäntkrav på varje bank alt hålla en med hänsyn lill rörelsens arl och omfattning tillräckligkassareserv. Av föreningsbankerna är det endastde centrala föreningsbankerna som åläggs skyldighet att hålla kassareserv.Detta hänger samman med att de lokala föreningsbankerna, som tidigare nämnts, i princip endast har enborgenär, den centrala . Inlåning från allmänheten förekommerbara hos de cenirala föreningsbankernasom alltså får bära ansvaret för att lillfälliga fluktuationer i medelsflödetkan mötas utan svårighel. Andra stycketinnehåller en hjälpregel i form av en kvantitativ bestämmelse som anger minimikrav påkassareserven. Liksom skallen banks kassareserv - bestående av kassa och lillgångar som med lätthet kan förvandlas till pengar - svara motminst av inlåningen.Vissa förbindelser är undantagna från kravet på kassareserv. Utredningen haravvisat tanken på att komplettera de gällande undantagen med lån mot obligationer, vilkenupplåningsform bankerna kan användasedan år 1980. Motivet är att obligationerna, som får ha en löplid pålängst , i huvudsak placeras på penningmarknaden och är av kortsiktigkaraktär. Jag delar utredningens uppfattning i denna fråga. Bestämmelsen iandra stycket första meningen i 58 § BL, 27 § SpL samt 35 § JkL, vari sägs att om kassareserventillfälligt går ned under del föreskrivna beloppet skall den ökas fllldetta, har inte tagits med i Prop. 1986/87: 12 förslaget. I första hand åliggerdet varje bank att själv se till att lagens krav om kassareserv ochkapitaltäckning uppfylls. En bank bör också vara skyldig att tillbankinspekflonen rapportera om banken inte förmår uppfylla kravet påkassareserv. Det ankommer på bankinspektionen att ingripa om en bank inteuppfyller kravet. Inspektionen kan kräva in en förklaring från den berördabankens styrelse och kräva att den vidtar åtgärder för atleliminera bristen. Att den nu gällande bestämmelsen om vilka åtgärder somskall vidtas om kassareserven tillfälligt går ned under det föreskrivnabeloppet slopas innebär således inte någon lindring av bankernas skyldigheter ifråga om kassakravet. Regeln i tredje stycket i58 § BL, 27 § SpL samt 35 § JkL om att pantsatt egendom inte får räknas blandde tillgångar med vilka banken kan uppfylla kassakravet samt atl, i de fallegendomen är pantsatt för en avtalad men icke utnyttjad kredit, egendomen fårräknas endast i viss angiven utsträckning, har inte heller tagits med iförslaget. I stället föreskrivs i tredje stycket att regeringen eller, efterregeringens bemyndigande, bankinspektionen får utfärda närmare föreskrifier omvilka tillgångar som får inräknas i kassareserven. Bankinspektionen anger nu -som förutsattes proposition i föreskrifter vilken egendom som fårräknas in i kassareserven. Denna ordning har fungerat väl och bör därför gällaäven i fortsättningen, eftersom den möjliggör en smidig anpassning tillutvecklingen inom bankområdet. 13 § Kredit får beviljas endast om låntagaren pågoda grunder kan förväntas fullgöra låneförbindelsen. Dessutom krävsbetryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen. Bankenfår dock avstå från sådan säkerhet om den kan anses obehövlig eller om detannars föreligger särskilda skäl att avstå från säkerhet. Bestämmelsen i 6 kap. 9 §första stycket bankaktiebolagslagen (1986:000) om förbud för etl bankaktiebolagalt som pant ta emot egen aklie tillämpas också på föriagsbevis som bolagetutfärdat. En sparbank får inle sompanl la emot förlagsbevis, som utfärdat, och inte heller bevis omtillskott till garantifond eller grundfond i . En föreningsbank får inlesom panl ta emot förlagsbevis eller förlagsandelsbevis som har utfärdats av encentral föreningsbank eller bevis om andel i eller tillskotl tillföreningsbanken själv eller annan föreningsbank. (Jfr 7 kap. 10 § UBAL, 3 kap. 9 § USBL samt 5kap. 9 § UFBL). Paragrafen motsvarar 59 § BL, 28 § SpL samt 28 a § andrastycket och 36 § JkL. Utredningsförslagetbygger på de förslag till ändring avdessa paragrafer som lämnades i utredningens delbetänkande (Ds E 1982:3) Detformella säkerhetskravet och banks rätl alt medverka vid flnansieringen avmindre och medelstora förelag genom förvärv av aktier m. m. och som ledde tilllagsliftning (prop. 1983/84; 146, NU 33, rskr. 365, SFS 1984; 441). Första stycket överensstämmer med gällandelydelse. ven i denna del hänvisas till nämndaproposition. I propositionen uttalar Prop. 1986/87: 12 departementschefen attäven om de gällande blancokreditreglerna inkl. 10-procentgränsen slopas bör iöverensstämmelse med bankernas nuvarande praxis - betryggande säkerheter iregel tas in även i fortsättningen, om sådana finns atl tillgå. Endast om detbedöms vara obehövligt eller om det finns särskilda skäl att avstä från kravetpå säkerheter bör bankerna ge krediter ändå. Till fall där säkerheter ärobehövliga bör räknas kreditgivning till staten, kommun och andra låntagaresom enligl de nuvarande bestämmelserna anses som säkra. Också när det gällerkortfristiga krediter till näringsidkare i och för deras rörelse kan ställandeav säkerheter ofta anses obehövliga och bör som kunna avvaras.Till fall där det föreligger särskilda skäl att avstå från betryggande säkerhethelt eller delvis hör de där banken på objektiva grunder hyser förtroende förett lånesökande företag men detta inte kan erbjuda säkerheler eller endastobelydliga sådana. Hit hör också fall där det framstår som olämpligt att krävasäkerheter, l.ex. vid konsortiekreditgivning lillsammans med utländska bankeroch vid kreditgivning i konkurrens med utländska banker. Särskilda skäl för enbank att inte ta och behöva hantera säkerheter föreligger vidare vid mindre låni form av s. k. masskrediter. Ulredningen har i sittslutbetänkande föreslagit att andra stycket i nu gällande paragrafer omkreditgivning slop-:s. I detta föreskrivs att aktie i bolag som huvudsakligenförvaltar eller driver handel med akiier eller idkar emissionsrörelse, fårmottas som pant endast om aktien noterals vid fondbörs här i landet. Detsammagäller förlagsbevis som utfärdats av sådant bolag. Utredningen anser att bankernasjälva bör kunna bedöma värdet av ställda säkerheler och risken för attsäkerheternas värde sjunker. Bankerna erbjuds ofta säkerheter av sådan naturalt deras värde är osäkert. Det vore därför enligt utredningen orealistisktatl i lag förbjuda bankerna att ta emot sådan egendom eftersom förhållandenaförändras . Utredningen föreslår med hänsyn härtill att förbudet attsom pant ta emot aktier m. m. i icke börsnoterade förvaltningsholag inte försöver lill den nya banklagstiftningen. Jag instämmer i att denna beslämmelsebör slopas. Ulredningen har vidareansett att de skäl som bär upp förbudet för bankaktiebolag att enligt 6 kap. 9§ första stycket bankaktiebolagslagen ta emot egen aktie som pant motiverarockså ett förbud att ta emot eget förlagsbevis som pant. Bl.a. sägs ell innehavav egna akiier utgöra en uttunning av det egna kapitalet och därmed enförsvagning av insättarskyd-det. I 6 kap. 9 § tredje stycket samma lag föreslåsett undantag från detta förbud. Undantaget avser det fall en bankkund önskarpantsätta hela sin aktieportföQ, i vilken ingår en mindre post aktier ibankbolagel. Undantaget är huvudsakligen betingat av praktiska skäl.Utredningen haremellertid inte ansett att de skäl som motiverar nämndaundanlag är tillämpliga när det gäller förlagsbevis som bankbolaget utfärdat.Förbudet för bank att ta emot eget förlagsbevis som säkerhet för kredit bördärför enligt utredningen kvarstå oförändrat. Jag delar utredningensuppfattning. Bestämmelsen finns beträffande bankaktiebolag i andra stycket. Bestämmelsen i tredje stycket gäller sparbankeroch överensstämmer 241 helt med gällande räll. \ fiärde stycket, som avserföreningsbanker, föreslås som en nyhet atl Prop. 1986/87: 12 förbudet alt sompant ta emot aktier i etl bolag som har till uppgifl att tillgodose för föreningsbankerna gemensammaintressen eller förlagsbevis somsådant bolag utfärdat upphävs. Vidare har uppräkningen i stycket kompletterats med föriagsandelsbevis. I övrigt ärbestämmelsen oförändrad. 14 § När en bank beviQar kredit får den inte avtala att bankens fordran skall medföra rätt till belalning först efter låntagarens övrigaborgenärer. Efter tillstånd avregeringen eller, efter regeringens bemyndigande, bankinspektionen får dock en sparbank ochen cenlral föreningsbank avtala om sådanlvillkor vid beviQande av kredit till svenskt företag, vars äiidamål kananses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna. Under sammaförutsättningar får ett bankaktiebolag avtala om sådant villkor vid beviljande av kredit till annat bankaktiebolag, flllutländskt bankföretag eller tillsådant svenskl eller utländskt företag, vars ändamål kan anses vara tillnytta för bankväsendet eller det allmänna. (Jfr7 kap. 11 § UBAL, 3 kap. 10 § USBL samt 5 kap. 10 § UFBL). Paragrafen överensslämmer i princip heltmed 59 a § BL, 28 a § SpL samt 36 a § JkL. Dessa bestämmelser infördes ibanklagstiftningen att gälla fr. o.m. 1980/81; 36). Ändring har nugjorts endast på två punkter i paragrafen. I överensstämmelse med denföreslagna ändringen i 6 §, vari bankerna tilläts att förvärva andelar i andraföretag än sådana som är organiserade som aktiebolag, har i andra stycket ordet akflebolag fått utgåoch ersatts med företag. Som en föQd häravkan sparbank och central föreningsbank ge reverslån med tillbakaskjutenbetalningsrätt till svenskt företag och bankaktiebolag till såväl svenskl som utländskt företag, vars ändamålkan anses vara till nytta för bankväsendet eller det allmänna.Bankaktiebolag kan dessutom ge sådanareverslån till annat bankaktiebolag och till utländskt bankföretag. Vidare har en möjlighet öppnats för regeringenatt bemyndiga bankinspektionen atti regeringens ställe beviQa tillstånd som här avses. 15 § En bank får inte vid avtal om kredit eller i sin rörelse i övrigt förbehålla sig andel i vinst på affär, som banken inte själv får avsluta. En bank får inteheller på annat sätt beredas andel i vinst på verksamhet, som banken intesjälv får bedriva. Vad nu sagts gäller dock inte utdelning på aktier eller vad banken som ägare avaktier i övrigt har rätt till. Utan hinder av första och andra styckenafår, efter tillstånd av bankinspektionen,en sparbank och en central föreningsbank lämna vinstandels-lån flll ettföretag som lillgodoser för sparbanker eller föreningsbanker gemensammaintressen. (Jfr7 kap. 12 § UBAL, 3 kap. 11 § USBL samt 5 kap. 11 § UFBL). Paragrafensförsta och andra stycken överensstämmer helt med 64 § BL,33 § SpL saml 41 § JkL. Tredje stycket har sin motsvarighet i 24 § tredjeoch Qärde styckena SpL samt 32 § tredje och fjärde styckena JkL. Bestämmelsen i försia stycket infördes föraffärsbankerna och för de övriga två bankkategorierna i samband med1968 års samordna- Bestämmelsen är nödvändig för att förhindra kring- Prop.1986/87: 12 gående av förvärvsreglerna och någon ändring i den föreslås inte. Paragrafen medförbud mot förbehåll om vinstandel har i förslaget lyfts fram och placeratsföre 18 §, vari sägs att bestämmelserna om kredit i 13-17 §§ skall ägamolsvarande tillämpning på garantiförbindelse som banken ikläder sig.Härigenom markeras att bankerna inle tillåts att förbehålla sig andel i vinst somersättning för garantiåtaganden. Någon saklig ändring är inte åsyftad.Avsikten är endast att undanröja en tveksamhet som kan ha rått med hänsyn till paragrafensnuvarande placering. Del bör påpekas attbestämmelsen i andra stycket, som utredningen anfört, inle uppställer förbud för bankerna alt vidkreditgivning tillämpa s. k. mjukaräntevillkor, t. ex. generösare räntevillkor i inledningsskedet av kredittiden. Räntan får dock inte relateras lillkredittagarens vinst. Av 3 § framgår vidare alt bank inte heller får förvärvaen fordran av vinstandelskaraktärsåvida det inle rör sig om förvärv av sådana marknadspapper som ärtillåtna enligt 2 §. Bankföreningenmenar att bestämmelserna inte bör hindra räntevillkor ulformade t.ex.på det sättet att kreditlagaren lill en början betalar en mycket låg ränta för att senare, när resultatetkommit upp till en viss nivå, övergå till att betala en ränta som kanske t. o.m. är högre än den normala bankräntandå, men som gör att banken, selt över hela lånetiden, får normal bankränla på engagemanget (bil. Om resultatet av en råntesättning blir att normal bankränla utgår somett genomsnitt för hela lånetiden bör enligt min mening, i enlighet medvad som nämnts, något hinder inleföreligga att låta räntan fluktuera . Bestämmelserna i 6 §ger sparbank och föreningsbank rätt att till vissa företagtillskjuta medel genom förvärv av aktier, andelar, garanlifondbevis, förlagsbevis och föriagsandelsbevis somutgivits av företagen. Motsvarighetentill dessa bestämmelser finns i 24 §SpL och 32 § JkL. 1 sistnämnda paragrafer finns även bestämmelser om attsparbanker får tillskjuta medel också på annat sätl lill vissa sparbanksföretagsamt att föreningsbanker fårtillskjuta medel lill en sådan förening eller sådant bolag som tillgodoser för föreningsbankerna gemensammaintressen. En sparbank bör enligt min mening kunna ges rätt attlämna vinstandels låntill företag som flllgodoser för sparbankerna gemensamma intressen. Beträffandeinnebörden av detta ultryck hänvisas till vad som sägs härom i 6 §. Sparbankerna har somnämnts rätt atl förvärva akiier i bolag med delta syfte. Vissa av dessa bolag ingåremellertid i en koncern med ka sparbanksföreningen sommoderföretag. Alltför stora aktieförvärv i dessa bolag från de enskildasparbankernas sida skulle bryta ut bolagen ur föreningskoncernen. Tillskott i form av vinstandelslån, genom vilket en sparbank i form av ränta kan ges delav företagets vinst, bör därför vara ett lämpligt alternativ till aktieförvärv. De syften som bär upp förbudet mot vinstandelslån gör sig inte på sammasätt gällande när det är fråga om att lämna vinslandelslån flll företag,som tillgodoser för sparbanker gemen samma intressen. De skuldebrev somges ut i samband med ett vinstan delslån benämns vinstandelsbevis. Av dessa bevis finns två slag, lånede- bentures och delägardebentures. Lånedebentures medför rält lill återbetal- 243 ning av lånet med ett nominellt eller evenluelllindexberäknal belopp. 1986/87: 12 Delägardebentures medför rätt till betalning urföretagets tillgångar vid likvidation eller uppsägning med belopp som t. ex.moisvarar viss kvotdel av företagets tillgångar. I enlighet med vad somföreskrivs beträffande bankaktiebolagen (se 5 kap. 16 och 17 §§bankakflebolagslagen) får en sparbanklämna vinstandelslån endasl mol lånedebentures. Liksom för förvärvav andelar eller akiier i sådana förelag som avses i tredje stycket bör sparbank för att fälämna vinslandelslån enligt detta stycke habankinspektionens tillstånd. På samma sätl som i 6 § har här, till skillnad mot utredningsförslaget, kravel på attdel beträffande sparbanker ska rörasig om ett företag som med regeringens godkännande verkar som en sammanslutningav svenska sparbanker fått utgå. En central föreningsbank bör få enmotsvarande rätt att lämna vinstandelslån till företag som tillgodoserför föreningsbanker gemensamma iniressen. Bestämmelser härom har tagils in itredje stycket. 16§ En bank skall ägna särskild uppmärksamhel åt att banken inte i sådan omfattning, att fara kan uppkomma för desssäkerhel, har fordringar på sammalåntagare eller på låntagare, som är förbundna med varandra i väsentligekonomisk intressegemenskap. Detsamma gäller kredii mot säkerhet av aktier eller förlagsbevis, som utgivitsav samma akliebolag eller aktiebolagsom är förenade i sådan gemenskap. Med fordran jämställs säkerhet i form avborgen eller annan garantiförbindelse till banken. En cenlralföreningsbank skall dessulom bevaka att inle banken tillsammans med anslutna lokala föreningsbankerhar fordringar som avses i första stycket isådan omfattning att fordringarna sammanlagna kan medföra fara förföreningsbankernas säkerhel. (Jfr 7 kap. 13 § UBAL, 3 kap. 12 § USBL samt 5 kap. 12 §UFBL). Paragrafens/öri7astycke motsvarar 60 § BL, 29 § SpL samt 37 § JkL. Bestämmelserna har med vissajämkningar förts över till förslaget. Största lillåtnaenhandsengagemang har i den svenska banklagstiftningen inte fixeratslill något bestämt belopp eller viss andel av omslutningen eller liknande. Dethar i stället givits en allmänt hållen beskrivning. Bankinspeklionen har i en särskildrekommendalion utarbetat beräkningsgrunderför enhandsengagemangens storlek. Dessa får inle vara så stora att farakan uppkomma för bankens säkerhet. De är således relaterade till bankens förmåga att bära förluster ikredilgivningen, ulan att dessa drabbar insältarna. Utformningen av paragrafen avviker på ettpar punkter från de nu gällande bestämmelserna. I 3 § föreslås alt bankerna ges möjlighet att förvärva fordringar. Som villkor uppställsatt banken skulle vara oförhin drad att själv beviQa krediten i fråga. Bestämmelsen om enhandskrediter bör naturligtvis vara tillämplig även på dessa fordringsförvärv. Med hän syn härtill bör banken vara skyldig att ägna uppmärksamhet ät att bankens totala fordringar på en och samma låntagare eller på lånlagare som är förenade i väsentlig ekonomiskintressegemenskap inte blir så stora att fara för bankens säkerhet uppkommer. Det bör därvid vara utan belydelse om fordringen uppkommit genom direkt kreditgivning eller genom fordrings- 244 Paragrafen har utformats med hänsyn till det nämnda. Sista meningen i försiastycket ger ultryck åt att man vid beräkningen av Prop. 1986/87: 12 enkredittagares sammanlagda åtagande gentemot banken skall medräkna deborgensförbindelser och garantiåtaganden som kreditlagaren ingått för annankredittagares åtaganden gentemot banken. Omformuleringen i förhållande tillgällande lag syftar till att skapa större klarhet i bestämmelsen. I och för sig kundeövervägas att föreskriva att banken som säkerhel inle heller får ta emotandelar i andra associationer än aktiebolag. En sädan bestämmelse tordeemellertid med största sannolikhet sakna betydelse i detta sammanhang. Någottillägg har därför inte gjorts. Av 18 § framgår attbestämmelsen om enhandskredit skall lillämpas på motsvarande sätt i fråga omgarantiförbindelser som banken ikläder sig. Detta innebär att banken måste ägnauppmärksamhet åt att banken inle lämnar garantier för annans åtaganden i sådanomfattning all fara kan uppkomma för dess säkerhet. Bankens garantigivningavseende en och samma lånlagare måste alltså sammanställas med dennes direktaåtaganden gentemot banken både som låntagare och som garant för annan låntagaresåtaganden. Andra stycket saknarmotsvarighet i gällande lag. Med hänsyn till alt den centrala föreningsbankenfår förutsättas i första hand bevilja kredit till lånlagare som har behov av såslora krediler att de inte kan lämnas av en lokal föreningsbank ensam, flnnsdet anledning att ålägga den centrala skyldighet all bevaka attde olika enheterna inom en föreningsbanksgrupp inte var och en beviQar sammalåntagare eller lånlagare som är förbundna i väsentlig ekonomiskintressegemenskap sädana krediter att de sammantagna är sä slora atl gruppenssäkerhet sätts i fara. En bestämmelse om detta har därför, i enlighet med vadutredningen föreslagit, förts in i andra slyckel. 17 § En bank får inte på andra villkor änsådana som banken normall släller upp lämna kredit till 1. styrelseledamot, 2. delegal i ledandeställning som ensam eller i förening med annan får avgöra på slyrelsenankommande kredilärenden, 3. anställd som innehar enledande ställning inom banken, 4. annan aklieägare änstaten med ell aktieinnehav som moisvarar minsl tre procenl av helaakliekapitalet, 5. revisor i föreningsbanksom avses i 3 kap. 5 § sjunde stycket, 6. make eller sambo tillperson som avses under 1 5 eller 7. juridisk person i vilkensådan person som avses under 1-6 har ett väsenlligl ekonomiskl intresse iegenskap av delägare eller medlem. En lokal föreningsbankfår inte ulan lillstånd av den cenirala lämna kredit tillperson eller företag som avses i försia slyckel. Bankinspektionen prövarom delegal eller anställd har sådan ledande ställning som avses i förstaslycket 2 och 3. skall ien förteckning föra in uppgifler om de krediter som har beviQats personer ellerföretag som avses i första stycket.