mot · G902Sk336 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Sk336 () Sambeskattningen av makars B-inkomster Dagens skattesystem bygger till övervägande del på principen att envar baskattas för sin intjänade inkomst. Likaså betraktas makarna i familjepolitiken i övrigt som två självständiga individer; se bl. a. förslaget till ny äktenskapsbalk. Makar sambeskattas inte för sina arbetsinkomster, men har makarna kan det i vissa fall inträffa att denna princip inte längre tillämpas. Då skall man beskattas efter den skattesats som gäller för den make som har högsta marginalskatten. Om två personer lever ihop utan att vara gifta och utan att ha barn tillsammans, beskattas var och en för sin inkomst. Får de sedan barn tillsammans eller gifter de sig kan deras B-inkomst komma att läggas samman och beskattas på angivna vis. Man tar ingen hänsyn till om B-inkomsten härrör från kapital som är enskild egendom, giftorättsgods eller samägd egendom, utan allt beskattas som om det vore den makes egendom som har högsta marginalskatten. Beskattningen av B-inkomsterna tillgår kortfattat på följande sätt. Inkomsterna delas upp i A- resp. B-inkomster. Till A-inkomster räknas inkomst av tjänst, samt inkomst av rörelse och inkomst av jordbruksfastighet om den skattskyldige varit verksam i förvärvskällan i ej blott ringa omfattning. Övriga inkomster är B-inkomster, t. ex. inkomst av kapital, annan fastighet m. m. Man kan säga att A-inkomster är arbetsinkomster och att B-inkomster är icke-arbetsinkomster. Av B-inkomsterna får vardera maken räkna . som A-inkomst (som inte sambeskattas), och resten av B-inkomsterna bildar makens B-underlag. Vid beräkningen av kommunalskatten och den statliga skattens grundbelopp tillämpas inte någon sambeskattning, utan kvar av sambeskattningen av makar vid inkomstbeskattningen återstår endast B-inkomsterna vid beräkningen av det s. k. tilläggsbeloppet. Det förutsätter således att någon av makarna kommer upp i en inkomst över den s. k. brytpunkten. Praktiskt räknar man först ut skatten på A-underlaget för makarna. Därefter räknar man först ut skatten på det gemensamma B-underlaget genom att lägga detta på den makes A-underlag, vilken har den högsta inkomsten. Genom att först räkna ut skatten på det belopp som nämnda A-underlag + sammanlagda B-underlaget utgör tillsammans, och därefter subtrahera skatten på Aunderlaget, erhåller man skatten på det sammanlagda B-underlaget. Sistnämnda skattebelopp fördelas därefter på makarna efter andelen i sammanlagda B-underlaget. (Man kan också uttrycka det så att B-inkomster beskattas genom att läggas på toppen av den högst beskattade makens inkomst.) Det torde vara tämligen lättförståeligt att gemene man har svårt att själv räkna ut sambeskattningseffekterna. Likaså har tjänstemän inom skatteförvaltningen hävdat att ovannämnda metod bereder dem svårigheter. Regelns konstruktion medför att sambeskattningen endast får någon större reell effekt för ett fåtal medborgare, vilket således beror på att det skall vara fråga om makar med stor skillnad i marginalskatt samt att endera maken har inkomster över brytpunkten. Regelns effekt diskriminerar dessutom makar i äktenskap jämfört med dem som lever i ett s. k. fritt förhållande. Den som har marginalskatt och stora B-inkomster tjänar betydligt på att leva ihop med sin partner utom äktenskap, om denne har hög marginalskatt. Ojämlikhetsaspekterna, respekten för varje individs självständighet även under äktenskapet, och den komplicerade regleringen är enligt min mening starka skäl för att avskaffa det som kvarstår av sambeskattningen av makar. Tar man dessutom hänsyn till att den endast träffar ett fåtal skattskyldiga med någon större effekt, föreligger inte tillräckligt starka motiv för en så komplicerad reglering. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer jag att hos regeringen begär förslag till avskaffande av sambeskattningen av makars B-inkomster. jelte (fp) 1985/86 Sk336