mot · G902Sk248 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:Sk248 () Avdragsrätt för kostnader för vård av fornlämningar I 1958/budgetproposition (bil. 10, F 33) framhålls att vård av fornlämningar med stöd av allmänna medel bör förbehållas sådana på platser som uppmärksammats på grund av sin monumentalitet, sin särprägel eller sitt läge, t. ex. i ett i övrigt intressant och vackert landskap. Det kan även vara fråga om lämningar som tillsammans ger möjlighet att tolka en landsändas kultur- och bebyggelseutveckling. I övrigt, betonas det, måste vården av det nationella kulturarv som våra fornlämningar utgör i första hand tryggas genom ansvarstagande av enskilda. Den enskilda ägarens eller brukarens skötsel av sina marker har alltid utgjort grunden för vården av den stora mängden av fornlämningar och bör även vara detta i fortsättningen. Det bör tilläggas att behovet av en särskild vård av våra fornlämningar till stor del beror på den jordbrukspolitik som förts efter . började konsekvenserna av jordbrukets rationalisering att bli märkbara i kulturlandskapet. En minskad kreaturshållning och övriga driftomläggningar medförde att tidigare öppna betesmarker började slya igen eller förvandlas till skogsmark. För att möta detta hot inleddes en mera systematisk fornvård som rehabiliteringsarbeten med patienter från mentalsjukhusen. Dessa försök slog väl ut och byggdes verksamheten ut så att den användes för att skapa arbetstillfällen för arbetslösa. Beredskapsarbetena växte snabbt till betydande omfattning. vårdas ca 2 500 fornminnesplatser varav 1 670 med AMS-medel. För /84 beviljades totalt 44,1 milj. kr. Flärav upparbetades 39,1 milj. kr. Anslagets realvärde var ungefär detsamma 1983. Det utarbetades vårdprogram för alla län. Trots att anslaget i reella tal har varit oförändrat, har flera program kunnat genomföras genom rationellare metoder som medfört färre dagsverken per projekt. Med kom en omläggning av arbetsmarknadspolitiken som bl. innebar att anslagen till beredskapsarbeten skars ned. Följden för fornvårdens del blev att medelstilldelningen för /85 sänktes . Nedskärningen drabbade dock de olika länen högst olika. Vissa län fick marginella sänkningar medan t. ex. miste hela sitt tidigare anslag. Detta fick naturligtvis oerhört svåra konsekvenser för fornvården och har skapat en krissituation som varit svår att förutse. Ett ensidigt beroende av AMS-insatser är i längden orimligt. Det skydd lagstiftningen ger områden med fornlämningar jämförs i förarbetena till fornminneslagen med servitut till förmån för det allmänna. Lagen ger det allmänna rätt att, när detta bedöms angeläget, vidta de åtgärder som behövs för skydd och vård av fornlämningen. Markägaren skall då inte belastas med några kostnader för vårdåtgärderna. Ingen får utan tillstånd på något sätt förändra, skada eller ta bort en fast fornlämning. Då är också att beakta att till fast fornlämning hör så stort område som behövs för att bevara denna och tillhörande miljö. Lagens krav medför att både enskilda och företag lägger ned möda och kostnader på att bedriva kulturminnesvård. I de flesta fall ryms naturligtvis åtgärderna inom vad som föreskrivs enligt skogs- och jordbrukslagstiftningens hänsynsparagrafer, men det finns undantag och fornminneslagens bestämmelser (servitut till förmån för det allmänna) innebär ofta inskränkningar i ägarens/brukarens möjligheter att nyttja marken. För att få ett mera rättvist system och en mer positiv inställning till kulturminnesvården från markägarens sida bör den markägare som utför direkt vård av fornlämningar på sin mark vara berättigad att göra avdrag för kostnaderna i sin deklaration. Detta kan indirekt leda till ökad sysselsättning i företaget och ge ett stöd till driftsformer, som annars är oekonomiska med dagens synsätt men utomordentligt viktiga för kulturminnesvården och för att bevara värdefulla landskapsbilder. Inte minst med tanke på att många åtgärder inom områden med fornlämningar kräver tillstånd av om de skall få utföras är det viktigt att de vårdarbeten markägaren eller brukaren avser utföra sanktioneras genom en enkel, men av godkänd, plan. I budgetpropositionen föreslås att anslaget för kulturminnesvård ökas med 1 milj. kr. för att () därmed skall få resurser att bl. a. initiera verksamheter som främjar vård av fornlämningar vid sidan av den som genomförs som statliga beredskapsarbeten. Detta är tillfredsställande även om ökningen borde varit större. Utarbetande av sådana enkla vårdplaner som ovan nämnts bör vara en angelägen verksamhet för RAÄ. I fall den enskilde ägaren eller brukaren av någon anledning belastas med en kostnad för planläggningen eller åtgärd i samband med denna bör denna vara avdragsgill i samma omfattning som för själva vårdåtgärderna. I sammanhanget bör även klarläggas hur justering av en fastighets taxeringsvärde kan ske då fornminneslagens bestämmelser hindrar en företagsekonomisk rationell markanvändning. Nedsättning av taxeringsvärden bör vara en naturlig följd när ett områdes huvudsakliga nyttjande inte längre tillgodogörs i det ekonomiska företaget. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om avdragsrätt för kostnader i samband med vård av fornlämningar och nedsättning av taxeringsvärden. 1985/86 Sk248