mot · GA02So101 · 1986-10-22 00:00:00 — Motion till 1986/87:Sol01 m. fl. (fp) Förslag till bl. a. vissa ändringar i sekretessreglerna för effektivare insatser mot spridning av LA V/HTLV-I1I (prop. 1986/87:2) AIDS-epidemin måste angripas med beslutsamhet, men också med en klar insikt om de psykologiska verkningarna av olika åtgärder. En central uppgift är att så många som möjligt av dem som misstänker att de kan ha infekterats av HI V-virus genomgår testning. I syfte att främja detta mål beslöt på förslag av socialutskottet (SoU 1985/86:15) att införa möjlighet till anonym provtagning avseende HIV-infektion. prövade även frågan om möjligheten till bevarad anonymitet för de patienter vilkas testresultat visar sig vara positivt. Riksdagsmajoriteten avvisade detta förslag (SoU 1985/86:25). Enligt vår mening finns det skäl att korrigera detta senare beslut. Testningsfrekvensen har inte varit tillfredsställande. Vittnesbörd från den infektionsläkare som har kontakt med patienterna tyder på att många som borde genomgå testning avhåller sig härifrån av oro för att deras identitet skall röjas eller för att de senare skall utsättas för kontrollåtgärder. Det är angeläget att dämpa denna oro. Vi föreslår därför åter att ger regeringen till känna att en möjlighet till fullständig anonymitet vid HIV-testning bör införas. Denna fråga har ett samband med de lagändringar som föreslås i propositionen. Enligt vår mening är grundtankarna i propositionen riktiga, men förslagen har i några avseenden fått en mindre lyckad utformning. Vissa missförstånd om förslagens syftning har också uppstått. bör därför ta tillfället i akt att förtydliga de framlagda förslagen. En punkt som behöver modifieras är förslaget till ändringen av 28 § i smittskyddslagen. I sin analys av problemet ställer föredraganden två intressen mot varandra: Den enskildes behov av personlig integritet, som förutsätter långtgående sekretess, och kravet på effektiva åtgärder för att förhindra spridning av HTLV-III-smittan, som förutsätts tala i motsatt riktning. Genom ett friare informationsutbyte kan arbetet med att begränsa spridningen av HTLV-III-infektion göras effektivare. Min bedömning blir därför att skyddet för uppgifter som rör människors personliga integritet måste vika i en del situationer för att förbättra möjligheterna att skydda andra människors liv och hälsa. Vi delar uppfattningen att samhällets intresse av att hindra smittspridningen måste tillmätas en utomordentligt stor betydelse. Hela smittskyddslagstiftningen bygger i stor utsträckning på att det allmännas intresse överordnas 1 1986/87.3 sami. den enskildes anspråk, och detta finner vi helt riktigt. Men det är inte självklart att samhällsintresset i alla avseenden gagnas av en vidsträckt offentlighet. En omständighet som aldrig får släppas ur sikte är att den stora merparten av alla HIV-smittade, kanske tre fjärdedelar, inte är medvetna om att de är smittbärare. När vi överväger vilka kontrollåtgärder som bör sättas in gentemot misskötsamma inom gruppen kända och identifierade smittbärare är det därför viktigt att noga beakta även hur dessa åtgärder kan återverka på möjligheterna att få bättre kännedom om den okända" populationen. Omsorg om enskildas integritet går därför i långa stycken hand i hand med omsorgen om samhällets intresse av ett effektivt smittskydd. Även utifrån allmänintresset kan det således finnas skäl att begränsa informationsspridningen. Liksom regeringen menar vi att det måste finnas en möjlighet för smittskyddsläkaren att samråda med polis, socialtjänst och i förekommande fall skyddskonsulent i fråga om HIV-infekterade som inte följer den behandlande läkarens anvisningar utan kan befaras sprida smittan vidare. Mot bakgrund av det starka intresset att vidmakthålla sekretess inom sjukvård och socialtjänst är det emellertid angeläget att sekretessgenombrottet görs så snävt som möjligt. Det bör inte enbart i motivtexten, utan även av själva lagtexten framgå att den möjlighet till samråd och bistånd som öppnas genom lagändring enbart avser den begränsade gruppen av misskötsamma. Vidare bör det markeras att smittskyddsläkaren för varje särskilt fall skall pröva om en information enligt denna bestämmelse är ändamålsenlig. I regeringens förslag till ny lydelse av 28 § smittskyddslagen ges smittskyddsläkaren en skyldighet att underrätta polis, socialtjänst och övervakare, en skyldighet som därefter upphävs i tredje stycket där det sägs att underrättelsen får underlåtas om läkaren inte anser den vara behövlig. Hellre än att stipulera en regel som förses med undantag borde lagen öppna en möjlighet som smittskyddsläkaren kan utnyttja efter eget förstånd. Vi föreslår därför att skall i paragrafens första mening utbyts mot får". Första meningen i tredje stycket blir därmed obehövlig och kan utgå. Den tredje frågan som vi vill diskutera gäller tvångsintagningen på sjukhus av HIV-smittade, som inte följer läkarens föreskrifter. 1 propositionen föreslås att en möjlighet skall öppnas för intagna som är narkotikamissbrukare att överföras till en vårdinstitution. En sådan överföring skall enligt förslaget förutsätta samtycke av den intagne. Tvångsintagning på sjukhus av HTLV-III-smittad blev möjlig genom att HIV-infektion klassificerades som en venerisk sjukdom. Som föredragande framhåller har en sådan intagning skett endast i ett fall. Vi hyser stark tveksamhet till om det över huvud taget kan vara ändamålsenligt att använda denna form av tvångsåtgärd. För HIV-smitta finns ännu inte någon känd terapi. Mot denna bakgrund förefaller det olämpligt att spärra in en misskötsam smittbärare på ett sjukhus. Om tvångsingripande bedöms vara nödvändigt bör i stället andra institutioner komma i fråga. Mycket talar enligt vår mening för att frågan bör regleras inte i smittskyddslagen, utan i LVM eller i särskild lag. Eftersom vi inte kan överblicka alla konsekvenser av en sådan förändring avstår vi i detta sammanhang från att framlägga konkreta förslag. och bör därför utredas. Såväl smittskyddslagen som LVM är under översyn, den ena i och den andra i socialberedningen. Vi är beredda att som tillfällig förbättring av smittskyddslagen acceptera den av regeringen föreslagna ändringen av 18 § men föreslår att ger regeringen till känna att frågan om lagregleringen av det tvång som undantagsvis kan behövas i kampen mot HIV-smittan bör tas upp till förnyad prövning. Socialberedningen bör behandla denna fråga med förtur. Mot bakgrund av det anförda hemställer vi 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts av möjlighet till fullständig anonymitet vid HIVtestning, 2. att ger 28 § i smittskyddslagen den utformning som föreslås i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om en skyndsam utredning av lagregleringen av tvångsingripanden vid HIV-smitta. () Per () () () 1* 1986187. Motionärens förslag till 28 § smittskyddslagen Åsidosätter någon de föreskrifter som läkare meddelar om åtgärder för att hindra vidare spridning om venerisk smitta, får den läkare som utsetts enligt 2 § andra stycket underrätta berörd socialnämnd, polismyndighet och skyddskonsulent om en anmaning enligt 13 § att följa de föreskrifter som en annan läkare har meddelat. Underrättelsen skall innehålla uppgifter om vem anmaningen gäller och innebörden av meddelade föreskrifter. , polismyndigheten eller skyddskonsulenten i sin verksamhet förhållanden som tyder på att den anmanade inte följer föreskrifterna, skall de anmäla detta till den läkare som har underrättat dem. Om denna läkare har överlämnat ärende till motsvarande läkare i en annan landstingskommun, skall anmälan i stället göras till den läkaren. När läkaren anser att socialnämndens, polismyndighetens eller skyddskonsulentens medverkan inte längre behövs, skall han meddela myndigheten detta.