mot · GA02Fi105 · 1986-11-04 00:00:00 — Motion till 1986/87: Fil 05 och () Fortsatt kreditpolitisk lagstiftning (prop. 1986/87: 27) I proposition 1986/87:27 föreslås att lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel förlängs med , dvs. till utgången av 1989. Vidare föreslås en lag med bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid konsumentens kreditköp av varor, tjänster eller andra nyttigheter. Även denna lag föreslås gälla till utgången av . Kreditpolitiken utgör tillsammans med valutapolitiken en del av den ekonomiska politiken och syftar till att främja stabiliseringspolitiska mål. Den kreditpolitiska lagstiftningen och tillämpningen av densamma var 1982 föremål för en utredning (SOU 1982:52). Efter denna utredning har en väsentlig avreglering av kreditmarknaden skett. Likviditetskvoterna för bankerna liksom utlåningsreglerna för finansbolagen har ej använts . har endast kassakrav på banker, allmän placeringsplikt för livförsäkringsföretag och allmänna pensionsfonden samt räntereglering för livförsäkringsföretag använts. Den allmänna placeringspliktens avskaffande har aviserats. Vi har från sida välkomnat dessa avregleringar av kreditmarknaden. Vi vill rekommendera en penningpolitik som bygger på marknadskonforma medel (diskontopolitik, marknadsoperationer och kassakrav). Det är dock av betydelse att i beredskapssynpunkt ha kvar den kreditpolitiska lagstiftningen. Det råder inget tvivel om att kreditpolitiska regleringar kortsiktigt kan vara kraftfulla stabiliseringspolitiska medel. De regleringsåtgärder som omfattas av lagen om kreditpolitiska medel (LKV) kan i vissa akuta krislägen utgöra komplement till de marknadskonforma medlen. Exempel på sådana tillfällen är vid spekulation i växelkursförändringar eller då av någon anledning, t. ex. plötslig oro på valutamarknaden eller snabb konjunkturuppgång, förlorat kontrollen över penningmängden och den allmänna likviditetsutvecklingen. Ett utlåningstak, kombinerat med en räntereglering kan här vara ett effektivt sätt att begränsa penningmängdsökningen. En oväntat kraftig ökning i budgetunderskottets storlek är ett annat fall där kreditpolitiska regleringar kan tänkas vara motiverade. Placeringskrav kan här vara effektiva. En permanent användning av regleringar bör emellertid undvikas på grund av de anpassningsprocesser som sker i det finansiella systemet. Nya kanaler för kreditgivning utvecklas, de etablerade kanalerna för kreditgivning krymper. Detta kan innebära en mindre effektiv hantering av krediter och en mindre effektiv fördelning av kreditmöjligheter. drabbar framför allt små låntagare som riskerar komma i kläm i den Mot. 1986/87 reglerade sektorn. Lagen om kreditpolitiska medel måste därför användas mycket restriktivt. Endast ett av medlen som regleras av den kreditpolitiska lagen kassakraven bör användas i normala fall. Användandet av de övriga i lagen upptagna medlen (likviditetskrav, utlåningstak, emissionskontroll, allmän och särskild placeringsplikt och räntereglering) bör kringgärdas med starka restriktioner. Denna inställning till användandet av lagen strider inte mot de formuleringar lagen innehåller och troligen ej heller mot de motiv som legat bakom tillkomsten av lagen. För vissa av medlen utlåningstak, räntereglering och placeringsplikt - gäller att de endast får användas om synnerliga skäl finns. Detta är en juridisk skrivning som är en mycket stark restriktion. Utlåningstak och räntereglering får vidare ej heller användas mer än en begränsad period högst . Lagens giltighet är vidare tidsbestämd. har perioderna varat . Vid lagens tillkomst framhölls i proposition 1974:168 (s. 142) bl. a. att de nämnda extraordinära medlen borde användas endast i svårbemästrade situationer. Tolkningen av lagen har dock varit generös. Medlen har fram till mer eller mindre använts regelbundet antingen genom formella regleringar eller informellt genom rekommendationer. Ytterligare förslag till förändringar på det kreditpolitiska området är föreslagna i statsskuldspolitiska utredningens slutbetänkande (SOU 1986:22). Denna föreslår att verksamhet skall, i stället för som , regleras i en enda lag en riksbankslag. Man föreslår att lagen bl. a. skall reglera uppgifter. Utredningen fastslår att en av de viktigaste uppgifterna är kreditpolitiken. Förslaget innebär också att formerna bör regleras i lagen. Utredningen anser att de s. k. marknadskonforma styrmedlen diskontopolitiken, marknadsoperationer samt kassakraven bör rymmas i samma lag. Av dessa styrmedel regleras kassakraven i den kreditpolitiska lagen. Man föreslår att denna del av lagen skall flyttas över till den nya riksbankslagen. Vi anser att detta är ett intressant förslag som bör prövas. Denna nya riksbankslag bör kunna träda i kraft . Det vore därför högst olyckligt ifall beslutade att förlänga lagen om kreditpolitiska medel till slutet av 1989. Det skulle skapa onödiga praktiska problem vid lagstiftningen. Med motiveringen ovan tillstyrker vi regeringens förslag att förlänga lagen om kreditpolitiska medel ytterligare en tidsperiod. Vi anser dock att den endast bör förlängas med t. o. m. utgången av 1988. Förslag till lag med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp 1 propositionen föreslår statsrådet att beslutar bemyndiga regeringen att meddela föreskrifter vilka på ett genomgripande sätt kan reglera kreditgivningen i samhället. När senast behandlade frågan anförde representanter 10 i lagutskottet i den avvikande mening som fogats till lagutskottets yttrande Mot. (LU 1985/86:4 y) till finansutskottet (FiU 1985/86: 30) bl. a. följande; Fil05 vill för sin del framhålla att det nuvarande bemyndigandet för regeringen att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp innebär en långtgående fullmakt att av kreditpolitiska skäl ingripa mot konsumentkrediterna och därmed sätta konsumentkreditlagen ur spel. Formellt sett ger bemyndigandet möjlighet att helt förbjuda köp som inte sker mot kontant betalning. Enligt utskottets mening kan en så vittgående fullmaktslagstiftning inte accepteras av flera skäl. a. kan regeringens möjligheter att med stöd av bemyndigandet strama åt handeln på kredit få allvarliga effekter på den fria prisbildningen och leda till inte godtagbara ingrepp i enskilda konsumenters levnadsvillkor. Särskilt allvarlig kan situationen bli för mindre kapitalstarka konsumentgrupper. Enligt vår mening kvarstår de av lagutskottets minoritet framförda betänkligheterna alltfort. Till detta kommer att lagförslagets förenlighet med regeringsformens 8 kap. 2 § enligt vår mening bör prövas. Propositionen har inte till någon del granskats av lagrådet. Från konstitutionell synpunkt finner vi detta betänkligt. Vi anser att lagrådets granskning är en garanti för att presenterade förslag ansluter till de grundläggande rättsprinciper som våra grundlagar är uttryck för. Regeringsformens 8 kap. 2 § 3 stadgar att föreskrifter om rätt till fast och lös egendom, om avtal samt om bolag, föreningar, samfälligheter och stiftelser som rör enskildas personliga ställning samt om deras personliga och ekonomiska förhållanden meddelas genom lag. Enligt vår mening kan det starkt ifrågasättas om ett bemyndigande av den innebörd lagförslaget rymmer är förenligt med den normgivningskompetens som enligt regeringsformen har att utöva. Det åligger ledamöter att fortlöpande bevaka och upprätthålla den ansvarsfördelning som finns stadgad riksdag och regering emellan. Vi utgår därför från att propositionens förslag kommer att prövas mot stadgandet i RF 8 kap. 2 §. Utskottet bör tillse att så sker endera genom att lagrådet hörs eller därigenom att bereds tillfälle yttra sig i frågan före ställningstagande. Med vad ovan anförs hemställer vi 1. att beslutar med ändring av vad i propositionen föreslås att lagom fortsatt giltighet av lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel skall ha fortsatt giltighet till utgången av , 2. att avslår förslaget i proposition 1986/87: 27 om lag med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kreditköp. () ()