mot · G902So460 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:So460 NilsCarlshamre m. fl. (m) Åtgärder mot aids Den allvarliga sjukdomen aids har redan förorsakat mycket lidande för de drabbade. Ingen möda får sparas för att komma till rätta med de för vårt land relativt uppkomna men stora bekymmer som aids fört med sig. Insatserna måste nu göras skyndsamt. Vi delar helt socialministerns uppfattning att kraftfulla åtgärder brådskar för att förhindra att smittan sprider sig ytterligare. Förstahandsmålet måste således vara att stoppa smittspridningen, men också att lindra de svåra verkningarna dels för dem som insjuknat i aids, dels för dem som smittats av aidsviruset (HTLV 3) och som därmed är smittbärare utan att, i varje fall tills vidare, själva insjukna. måste betydande ansträngningar göras inom den medicinska forskningen för att finna möjligheter att såväl bota som förebygga aids. Som framgår av budgetpropositionen har värdefulla insatser redan gjorts på olika nivåer i kampen mot sjukdomen. I de särskilt utsatta riskgrupperna har trots detta smittan spridits snabbt. Med anledning av den allvarliga situationen och de senaste erfarenheterna av sjukdomsbilden anser vi att regeringen möjligt bör lämna en samlad redovisning med förslag till nödvändiga åtgärder. I beredningsarbetet bör bl. a. särskilt följande beaktas: Kritik har riktats mot den lagstiftning som reglerar möjligheterna till åtgärder mot framför allt smittade missbrukare. Brister i gällande smittskyddslagstiftning och annan vårdlagstiftning, t. ex. LVM, har påtalats från flera håll. Under nu pågående arbete med bl. a. beredningen av en ny smittskyddslag måste dessa kritiska synpunkter särskilt prövas. En annan fråga som kräver en snar lösning gäller formerna för och innehållet i vården för de aidssjuka, som omhändertagits med stöd av gällande tvångslagstiftning. Det är angeläget att denna vård utformas på bästa sätt. Eftersom sjukdomen aids har ett både direkt och indirekt samband med intravenöst narkotikamissbruk är det alldeles nödvändigt att komma till rätta med den stora bristen på vårdplatser för narkotikamissbrukare. Annars kommer spridningen av aids att inte tillräckligt kunna begränsas. Huvudmannaskapsformaliteter får inte lägga hinder i vägen för snabba åtgärder. Att för den skull särskilda, skyndsamma riksdagsbeslut måste påkallas får inte uteslutas. Från moderata samlingspartiets sida har vi tidigare eftertryckligt påtalat den allvarliga vårdplatsbristen bl. a. med anledning av den kritik som JO riktat mot rådande förhållanden. I JO:s skrivelse 1985 angående detta står bl. a. följande: Enligt uppfattning är det högst otillfredsställande att de nya huvudmännen - landstingen och kommunerna - inte levt upp till det gemensamma ansvaret . Som ser det finns det behandlingsbehov som institutionerna inte kan tillgodose. För det första saknas det hem med kompetens och resurser för behandling av narkotikamissbrukare, . För det andra kan tre institutioner som finns i landet för särskild noggrann tillsyn inte klara hela landets behov . Ett sådant förhållande medför i realiteten att lagen sätts ur kraft och att den procedur, som föregår beslut om vård enligt LVM, framstår som tämligen meningslös. Vad anfört visar att vad som förekommit i detta ärende även kan inträffa i andra liknande fall. JO-kritiken är som framgår allvarlig och uppfordrar till omedelbara åtgärder från regeringens sida. Ett särskilt men betydande problem i kampen mot aids utgör den nuvarande sekretesslagstiftningen. På grund av sekretessreglerna kan yrkesgrupper som kommer i kontakt med t. ex. narkomaner som kan befaras vara aidssmittade inte få sina misstankar bekräftade. Det kan gälla polismän, sjukvårds-, social- och kriminalvårdspersonal för att ta några exempel. För den enskilde befattningshavaren och vederbörandes familj kan detta innebära stora påfrestningar. Vi är medvetna om de svåra avvägningar som det innebär att slå vakt om skilda intressen som delvis är motstridiga. Men nuvarande förhållanden är inte tillfredsställande. En annan fråga, som noga bör övervägas, gäller huruvida det skulle kunna göras möjligt med fullständig anonymitet vid aids-test. Detta har påtalats bl. a. av organisationen mot aids. Då narkotikamissbrukare, som ju beträffande aids är en riskgrupp, är vanligt förekommande klienter i kriminalvården måste särskilda krav ställas på kriminalvårdsanstalterna och verksamheten vid dessa. De nya problem som sjukdomen medför för kriminalvården måste bli föremål för en ingående bedömning, som utmynnar i ett åt gärdsprogram. Den sociala och humanitära beredskapen måste vara hög när det gäller att möta de särskilda behov som uppstår hos de smittade och sjuka, samt hos deras familjer eller andra anhöriga. Beredskapen måste finnas på alla nivåer inom såväl som sjukvården och kriminalvården. Skilda ideella organisationer och sammanslutningar har ofta väl lämpade förutsättningar att hjälpa. Dessa måste tas väl till vara. Sådana enskilda organisationers och sammanslutningars beredvillighet bör tacksamt anammas, uppmuntras och stödjas. I samband med den av oss begärda redovisningen med åtgärdsförslag utgör givetvis de särskilda krav sjukdomen ställer på sjukvårds-, forsknings-, utbildnings- och informationsverksamheten viktiga delar. Vi förväntar oss att regeringen presenterar en klargörande analys av förutsättningar och resursbehov. Med tanke på de stora problem som sjukdomen innebär finns det all anledning att med gemensamma ansträngningar söka nå bästa möjliga resultat i kampen mot aids. Vi ser socialministerns uttalade tankar om att tillföra aids-delegationen representanter för de politiska partierna som ett utryck för detta synsätt. Vi har ingen invändning mot detta. Liksom socialministern uppenbarligen menar, anser också vi att allvaret i uppgiften att komma till rätta med sjukdomen aids förutsätter att de politiska besluten bakom försöken att betvinga den präglas av bred politisk enighet. Med stöd av det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av skyndsamma åtgärder med anledning av immunbristsjukdomen aids.