mot · GA02Jo120 · 1986-12-16 00:00:00 — Motion till 1986/87: Jo 120 m. fl. Jaktlag, m. m. 1986/87:58) I vårt land har jakten alltid haft stor betydelse, i gången tid för många att klara sitt livsuppehälle, som rekreation. För många är jakten en del av deras liv, ett sätt att leva. Det är därför mer än ett talesätt när man på många håll i vårt land indelar tiden i före och efter älgjakten. Helt naturligt är då också frågor i och kring jakten mycket känsloladdade, särskilt när det gäller vårt högvilt, älgen. Därför finns också skilda uppfattningar om jaktens utövande samt vården om viltet. Det som ovan sagts har inneburit att en ständig debatt har förts om jakten och frågorna kring denna samt att jakten och viltvården varit föremål för olika utredningar och försöksverksamhet. Efter en rad olika delbetänkanden framlade jakt- och viltvårdsberedningen sitt huvudbetänkande (SOU 1983:21) Vilt och Jakt . dessa utredningsarbeten gjordes har också en försöksverksamhet bedrivits om olika former för älgjaktens utövande. pågår en försöksverksamhet med reglerad älgjakt i och samt en form av samordnad älgjakt i landet i övrigt, med undantag av renskötselområdena. Högst märkligt och anmärkningsvärt är att denna försöksverksamhet inte i någon samlad och genomgripande form har utvärderats. Här kan frågan ställas: Till vilken nytta har denna försöksverksamhet varit, och skulle en utvärdering ha inneburit ett beslutsunderlag som inte varit önskvärt i vissa kretsar? finns som beslutsunderlag dels betänkandet från jakt- och viltvårdsberedningen, dels den s. k. Kronvallska utredningen. När det gäller att göra rimliga bedömningar om jakt och viltvård finns också frågeställningar kring jakt- och viltvårdsberedningen och den s. k. Kronvallska utredningen (Ds Jo 1986:1). har drivit frågan om en helt licensierad älgjakt mycket hårt. Utan att detta är någon form av anklagelse mot den ena eller andra, måste det ändå noteras att av beredningens 15 ledamöter (parlamentariskt tillsatta, sakkunniga och experter) är 11 medlemmar av förbundet och därtill har de flesta uppdrag i den högsta instansen i förbundet. Det är bara att konstatera att detta är en ren partsinlaga och får sålunda också då bedömas utifrån detta. I den Kronvallska utredningen har ett sådant förfaringssätt tillämpats att blanketter för undersökningen skickats til! de lokala kretsstyrelserna inom . Styrelserna för dessa har sedan lämnat uppgifter om jakt på resp. område samt om antal jägare, vilka som enbart jagar generellt samt gjort bedömningar över möjligheten att bereda plats för dessa i en framtida licensjakt. 1 1986/87. Det har framförts stark kritik mot denna utredning och på det sätt som uppgifterna har inhämtats. a. har utredningen granskats av en forskningsgrupp, där man gör den bedömningen att den enkät som gjordes om de generella jägarna företer en rad exempel på grundläggande fel och tendentiösa tolkningar. Enligt vår mening finns också skäl för denna kritik. Man borde rätteligen ha tillfrågat de närmast berörda, alltså de som jagar på generella områden. Detta hade varit tämligen enkelt när alla sådana områden finns registrerade i resp. län. Kritik kan också riktas mot de undersökningar som dels själv har gjort, dels mot dem som har skett på dess uppdrag. Även dessa undersökningar har forskningsgruppen granskat och där funnit grundläggande fel. Det är att beklaga att när nu skall ta ställning till den framtida jakten och viltvården, saknas i många stycken ett beslutsunderlag som icke färgats av partsintressen. Efter dessa noteringar om en del av det underlag som ligger till grund för regeringens proposition om jaktlag, m. m. vill vi anföra följande. När det gäller viltvården delar vi i stort sett de synpunkter som framförs i propositionen. Vi vill här särskilt understryka vikten av att skydda vår miljö. I propositionen berörs olika åtgärder som vidtagits i detta syfte och som bör göras. Helt riktigt är att de mest angelägna uppgifterna är att minska spridningen av försurande ämnen och komma till rätta med de miljöproblem som orsakas av användningen av kemikalier. Vad som direkt påverkar livsbetingelserna för viltet är hur jord- och skogsbruket bedrivs. Trots föreskrifter och allmänna råd om den hänsyn som skall tas till viltet och naturvården, vet vi att just på detta område finns fortfarande brister. Det är ytterst angeläget att dessa brister, som finns väl dokumenterade, så långt som möjligt avhjälps. I propositionen föreslås: Om det på grund av ett viltbestånds storlek finns påtagliga risker för trafikolyckor eller för allvarliga skador av vilt, får den myndighet som regeringen bestämmer besluta om jakt för att förebygga eller minska dessa risker. Förslaget till denna paragraf är inte invändningsfritt. För det första kommer myndigheter att ställas inför svåra avvägningsproblem, eftersom det inte längre skall krävas konstaterad skada. När det gäller trafiken uppstår frågan om det är till viltet eller trafiken som hänsyn skall tas. Utan att hårdra frågan infinner sig känslan av att en attitydförändring har skett i synen på viltet från s. 22 till s. 30 i propositionen. Inte heller då det gäller t. ex. skogsskador är problematiken så enkel som att dessa kan åtgärdas genom en avskjutning, utan risk för att viltvården försämras på stora områden. I den norra delen av landet vandrar älgen ned från fjällregionerna och dess närområden till framför allt älvdalarna. Här kan då på vissa områden uppstå skador på skogen. Om man t. ex. genom vinterjakt skulle förhindra dessa skador, kan detta innebära att stora områden varifrån älgarna har utvandrat icke skulle ha en älgstam som är möjlig att beskatta . Man måste här ha i åtanke att det är svåra bedömningar som skall göras om skadorna är acceptabla eller inte. Som bekant råder här mycket delade åsikter mellan olika intressen i fråga. Slutsatsen man drar av detta blir att andra lösningar måste eftersträvas och problemen åtgärdas på andra sätt, om viltvården sätts främst. tankegångar har också framförts i debatten om skogsskador som föranleds av vandringsälgar. a. har vid en konferens i framförts tanken att i dessa hårt ansatta områden försöka utfodra älgarna med hyggesavfall, alltså tallbarr, vilket är älgens huvudföda . Med tanke på vilket värde älgen utgör ur såväl ekonomisk som rekreationssynpunkt torde vissa sådana förebyggande åtgärder vara försvarbara ur flera aspekter. Det bör framhållas att det inte enbart är viltbeståndets storlek, framför allt när det gäller skogsskador på vissa håll, som är orsaken till dessa problem. Detta måste då självfallet vägas in när åtgärder avses vidtas, om hänsyn till viltet och en bra viltvård skall ges hög prioritet. Vi föreslår därför att 7 § i jaktlagen ändras så att jakt som åtgärd endast får företas när andra möjliga åtgärder inte är till fyllest eller möjliga. Vi utgår ifrån att utskottet företar den nödvändiga förändringen i lagtexten. Som vi inledningsvis anför har den stora kontroversiella frågan varit älgjaktens form och bedrivande. Vi vill här först framhålla att vi delar synen att så långt detta nu är möjligt skall en produktionsanpassad beskattning ske. Detta innebär då också att vi både inser och anser att det finns en gräns för de tvång och de åtgärder som måste vidtas för att uppnå en fullständig produktionsanpassning. Till stöd för detta vill vi anföra följande. I propositionen sägs: En förutsättning för att nå de mål jag har angivit för vården av landets älgstam är att jakten anpassas till älgproduktionen på den mark som står till förfogande för jakt. Om detta råder enighet. En sådan produktionsanpassad avskjutning förutsätter i sin tur att älgjakten huvudsakligen bedrivs som licensjakt inom för sådan jakt lämpliga områden." Vidare: Enligt min mening fyller den beslutade försöksformen samordnad älgjakt i stor utsträckning de krav jag har nämnt. Genom att licensområdena omfattar nästan all älgmark - - kan jakten i allt väsentligt genomföras som en produktionsanpassad avskjutning. Visserligen anför departementschefen att det finns risk för en uppsplittring av licensområdena, men de citerade uttalandena väcker självklart en mängd frågeställningar. För det första, hur högt pris kan anses skäligt att betala i form av olika olägenheter och problem för en grupp människor, för att inordna de sista av marken i licensjakt? För det andra, är dessa av helt avgörande betydelse för en produktionsanpassad älgjakt? Detta är två stora frågeställningar sorn måste analyseras och ges en rimlig bedömning före ett ställningstagande. Det är utifrån sådana kriterier som vi vill anföra följande. Älgen är ju en fritt levande viltstam som är lovlig av året och ägs av den markägare eller jakträttsinnehavare där den vid skottillfället befinner sig. En avskjutning som är anpassad till produktionen är alltså förenad med vissa bedömningar som är häftade med felmarginaler. En svårighet vid tilldelning av djur är stammens storlek. Trots flyginventeringar och observationer visar erfarenheterna att stora svängningar i älgstammens 1* 1986/87. storlek kan noteras på samma område år . Till en del kan detta förklaras med olika slags vädertyper som rått , t. ex. under torra somrar söker sig älgen till områden som är rika på vatten, men säkert finns flera faktorer här som påverkar dessa förhållanden. dödas också ett antal älgar bl. a. i trafiken både på järnväg och landsväg, en del år är vissa områden särskilt utsatta. Vad vi vet avräknas icke detta antal när olika licensområden ges sin tilldelning. En jämförelse mellan vad som sköts under generell jakt och vad som förolyckades i trafiken visar att det under generell jakt fälldes 5 916 älgar och i trafiken dödades 4 682 älgar. är dessa siffror ; möjligen kan senaste årens siffror se annorlunda ut, men i stort visar nog denna jämförelse att den generella jakten inte kan vara ett hot av ett sådant mått som har hävdats i debatten. I debatten om en produktionsanpassad avskjutning talas det om en viss areal som föder en älg. Detta är i stort sett också riktigt. Här skall vi komma ihåg att det är den tillgängliga födan som är avgörande för hur stor älgstammen kan vara. Med detta i åtanke kan då också konstateras att det finns stora skillnader i biotopen som inte alltid är avhängiga av arealens storlek. Strukturen när det gäller de nuvarande generellområdena är väl i hög grad att dessa ligger i anslutning till bebyggelse med jordbruk och åker. Här skulle man kunna göra en jämförelse mellan t. ex. några hundra hektar impediment med kant- och randområden där det odiskutabelt finns rikligt med föda åt älgen. menar vi inte att detta är genomgående riktigt, eller ett argument i sig för att behålla den generella jakten; vad vi vill anföra är att även argumentet att en viss markareal föder en älg har sina brister. Som redan nämnts sker i de län som har haft samordnad jakt licensjakt på av marken, en mycket hög siffra med tanke på att samgående och bildande av licensområden har skett på frivillig väg. Vad som saknas i underlaget för beslutet om den framtida älgjakten är en ordentlig analys av orsaken till att de återstående mark inte har anslutits eller bildat licensområden. Vi tror oss veta att det finns många orsaker till det faktiska läget. Många små markområden finns säkert i anslutning till licensområden men har förvägrats att ansluta sig, och enligt vad som föreslås i propositionen kommer det inte heller bli en skyldighet för redan existerande licensområden att ansluta sådana områden. Det finns också de som uteslutits ur ett större område, lika väl de som själva begärt att få lämna dessa. Också här finns säkert skilda orsaker. Den slutsats man kan dra är att om dessa som den samordnade jakten har tillämpats inte haft möjlighet eller velat ansluta eller bilda ett licensområde under frivilliga former, torde det skapa vissa problem att med vetskapen att mista rätten att skjuta en vuxen älg känna ett tvång att ingå i ett licensområde. Frågan är om en sådan utveckling är önskvärd och om detta får ett positivt förlopp ur jakt- och viltvårdande synpunkt. I propositionen föreslås, undantaget vissa övergångsbestämmelser, att all jakt efter vuxen älg skall ske genom licens. På övrig mark skall i stället en fri kalvavskjutning tillåtas. Hur detta nu kan vara i överensstämmelse med en produktionsanpassad jakt kan svårligen förstås. Eftersom det inte behövs någon som helst registrering av områdena för fri kalvjakt, skall det tydligen bli möjligt att skjuta ett obegränsat antal kalvar även på områden som inte 1986/87 Jol20 ens föder en kalv, detta enligt det synsätt som används i argumentationen mot att skjuta en vuxen älg på generella marker. Enligt vår mening är inte förslaget att all jakt efter vuxen älg skall ske på licens, och därtill fri kalvavskjutning på övrig mark, värt sitt pris. I stället bör andra vägar sökas för att om möjligt få till stånd ett större samarbete markägare emellan. Det är något av en för tidig uppgivenhet när man tar till tvingande åtgärder när det återstår av 100. Med utgångspunkt i de skilda förhållanden som råder och det svårberäkneliga med att anpassa avskjutningen av en fritt levande älgstam, bör vi ha råd utanför ett licenssystem. Vi yrkar därför i första hand avslag på propositionen i berörd del och att berörda paragrafer i jaktlagen ändras så att samordnad älgjakt, i enlighet med gjord försöksverksamhet, införs i hela landet. Vi utgår från att utskottet utarbetar erforderlig lagtext. I andra hand yrkar vi avslag på propositionen i berörd del och att berörda paragrafer i jaktlagen ändras så att samordnad älgjakt införs i hela landet samt att områden som uppgår till hälften av erforderlig areal för en vuxen älg får möjlighet till 2-årslicenser samt att övriga områden registreras som generella och erhåller ett valfritt djur . Vi utgår från att utskottet utarbetar erforderlig lagtext. Utöver den kritik som riktas mot de generella områdena för att dessa inte föder en älg, kan de vara insprängda i ett licensområde, vilket har sina nackdelar. sker den generella jakten endast , och eftersom licensområdet har en jakttid på minst en månad kan nog detta förhållande ändå accepteras. Vad som däremot är en källa till irritation och som skapar allehanda problem är att det registreras licensområden av en mängd små skiften som är insprängda i ett annat licensområde. Det finns exempel där 78 skiften med stora avstånd emellan utgör ett licensområde och där jaktdeltagarna inte når sina skiften utan att beträda det andra områdets mark. Det är t. o. m. möjligt att få ett sådant område registrerat som licensområde fastän de olika småskiftena finns i olika län. Den stora skillnaden mellan ett sådant område och de generella områdena är att ett sådant område har lika lång jakttid som det område det är insprängt i. Det säger sig självt att nackdelarna med en sådan ordning är vida större än vad den generella jakten på vissa håll kan vara. Vi yrkar därför att uttalar sig för att licensområden måste fylla vissa krav utöver det storleksmässiga, nämligen vara någorlunda sammanhängande. I propositionen föreslås att det bör vara en uppgift för jägarorganisationerna att utarbeta och ge spridning åt ett normsystem för jakträttsupplåtelser av det slag som jakt- och viltvårdsberedningen föreslagit. Detta anser vi nu inte vara helt till fyllest för att åtgärda de problem som prisutvecklingen på jakträttsupplåtelser i vissa avseenden har medfört. I lagen (1938:274) om rätt till jakt sägs bl. a. följande: Jakträttsinnehavare bör genom ändamålsenlig och efter tillgången på villebråd lämpad jakt även som, där så lämpligen kan ske, genom åtgärder för villebrådets skydd och förkovran sörja för bevarandet av ett artrikt och livskraftigt villebrådstillstånd (jaktvård). Vi utgår ifrån att detta även fortsättningsvis skall vara målsättningen, nämligen att jakten inte främst inriktas på ett ekonomiskt utbyte. De markägare som lever upp till detta, på dem skall ingen skugga falla, men tyvärr är verkligheten på många håll en annan. De ekonomiska intressena har gjort sig alltmer gällande i den svenska jakten, till nackdel för både viltet och jägarna, det medger också departementschefen i propositionen. Prisutvecklingen har också medfört att en stark opinion framvuxit för att få till stånd en förändring, bl. a. betraktar jägarorganisationerna frågan om arrendepriserna som den största frågan . föreslås i propositionen att denna utveckling bör brytas med andra medel än en regelrätt priskontroll. Vi är medvetna om att en priskontroll kan bli svårhanterlig och att praktiska hinder föreligger mot en effektiv kontroll. Det bör därför få prövas ett normsystem i enlighet med vad som sägs i propositionen, utom när det gäller de värsta avarterna, vilka bör regleras genom lagstiftning. Det som i första hand bör komma i fråga är enligt vår mening att genom anbud arrendera ut jakt och genom förskottsbetalning ta betalt för djur som eventuellt inte kan fällas. Att genom anbud arrendera ut jaktmark innebär att de som kan betala mest, har de tjockaste plånböckerna, får arrendet. Att i förskott ta betalt för tilldelade djur är förödande för viltvården och ett mycket hårt kritiserat arrendesystem. Vi yrkar att hos regeringen begär förslag till lag om förbud mot anbudsförfarande vid utarrendering av jaktmark och förskottsbetalning av tilldelade djur. I propositionen föreslås också ett bättre besittningsskydd vid upplåtelser av jakträtt. Dessa åtgärder tillstyrker vi men vill i detta sammanhang peka på ett förhållande som också berör frågan om besittningsskydd för jakträttsupplåtelser. I övergångsbestämmelserna sägs att den nya lagen inte inskränker de rättigheter som avses i 8 § första stycket lagen (1938:274) om rätt till jakt. Vidare sägs att bestämmelserna i 8 § andra stycket samma lag skall tillämpas i fråga om servitut som innefattar jakträtten på viss fastighet och som upplåtits . Detta innebär att sådana jakträttsupplåtelser kommer att prövas av domstol och upphävas. När nuvarande jaktlag antogs 1938 fanns i övergångsbestämmelserna följande föreskrivet: Denna lag träder i kraft , dock att dels vad i 8 § andra stycket stadgas skall tillämpas jämväl å servitut, som uppkommit före den dag lagen trätt i kraft; skolande i nämnda lagrum föreskrivna tid av räknas från sagda dag Här måste framhållas att de jakträttsupplåtelser som det här är frågan om skedde i samband med försäljning av skogsfastigheter och sålunda var en del i den ersättning som säljarna fick. Här uppkommer den något märkliga situationen att regeringen vill förstärka besittningsskyddet vid jakträttsupplåtelser, vilket är bra, men att de som under en hel generation har haft jakträtt och tillika har denna inskriven i lagfart nu kommer att mista densamma. Enligt vår mening är detta oacceptabelt och strider helt mot vad som sägs i propositionen om att olika åtgärder bör vidtas som tillgodoser önskvärdheten av att ingen som utövar älgjakt skall behöva ställas utanför. Vi yrkar att punkt 4 i övergångsbestämmelserna ändras så att bestämmelserna i 8 § andra stycket tillfogas en skrivning som innebär att ett upphävande av ett jaktservitut endast är möjligt när bägge parterna är ense därom. Vi utgår ifrån att utskottet företar den nödvändiga förändringen av punkt 4. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att beslutar ändra 7 § i förslaget till jaktlag i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att beslutar införa ett jaktsystem för älg i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att beslutar uttala sig för att licensområden för älgjakt bör vara någorlunda sammanhängande, 4. att hos regeringen begär förslag till lag om förbud mot anbudsförfarande vid utarrendering av jaktmark och förskottsbetalning av tilldelade djur, 5. att beslutar ändra punkt 4 i övergångsbestämmelserna i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)