mot · G902ub213 · 1986-01-21 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ub213 m. fl. (fp) och gymnasieskolan fortsätter att hävda att kvaliteten i grundskola och gymnasium bör stärkas. Bakgrunden är att den satsning på kvantitet som ägt rum inte alls i alla stycken åtföljts av den kvalitetsförstärkning och individualisering av undervisningen, vilken är nödvändig om alla elever skall stimuleras att göra sitt bästa. Våra viktigaste förslag är generösare regler för statsbidrag till fristående skolor, vidgade möjligheter för föräldrar och elever att välja skola inom kommunen, medel till kommunerna att bevara små skolor, krav på regler om förbättrad arbetsmiljö i skolan, ökade statsbidrag till och skola, utredning om elevanknutet statsbidrag, viktade betyg i , utredning om kurtsrelaterade betyg i gymnasieskolan, 4 000 fler gymnasieplatser, stimulans till alla typer av begåvningar, lärarfortbildning på icke schemalagd tid, nej till regeringens treprocentiga besparingsmodell. Ett allmänt intryck som förmedlas av många lärare och föräldrar är att den svenska skolan fungerar bättre än . Den viktigaste orsaken är säkert den attitydförändring som ägt rum: knappast någon ifrågasätter längre vikten av kunskaper och arbetsro i skolan. Den läroplan för som arbetades fram under de icke-socialistiska regeringsåren (Lgr 80) var en viktig signal från statsmakternas sida att kunskaper, inte minst i grundläggande ting som skrivning, läsning och räkning, måste stå i centrum i skolan. Men trots att helhetsbilden i huvudsak är positiv finns fortfarande många brister. presenterar i denna motion flera förslag som syftar till att höja kvaliteten och göra skolan mer anpassad till skilda individers önskemål. Att i högre grad individualisera skolsystemet är den stora utmaningen när de kvantitativa målen om utbildning åt alla har nåtts. Vi måste se till att elever med vitt skilda intressen och förutsättningar kan känna att skolan ger just dem kunskaper men också stimulans, glädje, trygghet och utmaningar. engagemang i utbildningsfrågorna går tillbaka på en lång tradition. F. riksdagsmannen, professor , har skildrat den i uppsatsen och enhetsskolefrågan i boken ideologi och politik. Den liberala bildningstraditionens rötter finner man upplysningsrörelse med dess tro på förnuft och framsteg. Under det följande seklet kom de idéer att omsättas i praktisk handling på många av folkbildningens fronter. De praktiska insatserna motiverades inte endast med hänvisning till bildningens egenvärde utan också med tilltron till bildningen som ett mäktigt redskap i kampen för frihet, rättvisa och demokrati och arbetet för välstånd och lycka bland samhällets alla medborgare. , och är namnkunniga liberala utbildningsreformatorer. Den centrala tanken i deras insatser kan sägas ha varit liberalismens personlighetsprincip, dvs. tanken att varje enskild människas utvecklingsmöjligheter skall vara själva utgångspunkten för samhällets insatser. Den kan numera förefalla självklar, men, påpekar , så var inte fallet då klassbildningsprincipen - olika bildning och utbildning för olika samhällsklasser - hade de mest inflytelserika anhängarna. Det innebär också att den tanken betydde en demokratisering av skolan. Intresset hos liberaler att ge alla människor tillgång till en utbildning av god kvalitet har fortsatt . ser ett värde i att de flesta barn går i samma skolsystem. Det skapar kontakter över sociala gränser. Målet måste vara att skolan är sådan att alla föräldrar med förtroende kan skicka sina barn till den. Men denna ambition får inte drivas så långt att önskemål från vissa föräldrar att ordna sina barns skolgång vid sidan av den allmänna skolan hindras. Det finns inget som tyder på att en större generositet mot s. k. friskolor skulle innebära att förutsättningarna för det allmänna skolväsendet på något avgörande sätt försämrades. Tvärtom är mångfalden, t. ex. i fråga om pedagogiska metoder, till fördel för alla. Vi förordar därför i denna motion att nya regler utarbetas för bidragen till de fristående skolorna. Det är nu något vi i bestämde att skolpliktsåldern skulle inträda det kalenderår under vilket barn fyller . har samhällsutvecklingen i nästan alla relevanta avseenden kraftigt förändrats, t. ex. beträffande skolvägens längd, hemförhållanden, arbetslivsförhållanden och synen på skola och utbildning som bl. a. ett jämlikhetsfrämjande instrument. Skolan har också väsentligt ändrat arbetssätt och innehåll. I de flesta utvecklade länder inträder skolplikten då barnen är fem eller . Det är endast de nordiska länderna utom och ett fåtal andra länder som låter barnen börja det kalenderår barnen fyller . En tidigarelagd förskolestart vid fyra eller ålder som stimuleras genom beslut innebär att allt fler barn kommer att vara väl hemmastadda i en förskola med dess sociala träning när de kommer upp . Huruvida det blir lågstadiet eller mellanstadiet som skall utökas med ett extra år finns det inte anledning att ta ställning till. Antingen man väljer att utöka lågstadiet eller mellanstadiet ger man genom en tidigarelagd skolstart samtliga barn, när de är i en mycket receptiv ålder, möjlighet att få extra träning av basfärdigheter, vilket är en stor fördel. Skolstart från innebär inte att den pedagogik och det kunskapsstoff som gäller för sjuåringarna skall flyttas ned att också gälla för sexåringarna. I stället förutsätts självfallet att man under hela lågstadiet utgår från det enskilda barnets mognadsnivå, motivation, behov och förutsättningar när kunskaper lärs in och olika färdigheter tränas. En tidigarelagd skolstart skall i stället innebära en blandning av förskolans och skolans pedagogik, där sexåringarna förutom att lära sig grunderna i att läsa-räknaskriva på ett mjukt sätt kan komma in i skolarbetet. Det allmänt omvittnade problemet som finns vid övergången mellan förskola och skola borde kunna minska, om man på detta sätt mjukare än slussas in i skolan. Eftersom vårt förslag inte förespråkar att sexåringarna skall lära sig lika mycket som sjuåringarna innebär förslaget inte att man med en tidigare skolstart vinner en årskurs i förhållande till . Vårt förslag innebär därmed i praktiken en utvidgning av skolplikten från nio till , vilket medför att eleverna kommer att sluta vid samma ålder som . Bytet av nuvarande förskoleår för sexåringar mot ett motsvarande lågstadieår måste vidare göras på ett kostnadsneutralt sätt: man bör inom gällande kostnadsramar för barnomsorgen för sexåringar dels ersätta statsbidraget till denna åldersgrupps förskola med ett statsbidrag till lärarlöner för en inledande årskurs på lågstadiet, dels låta de kommunala kostnaderna för sexåringarnas förskola i stället avse vissa kommunala skolkostnader samt tillsyn efter skolans slut för de sexåringar vilkas föräldrar önskar en sådan. lade fast principerna för att förverkliga en rätt för alla barn att delta i barnomsorgsverksamhet från ett och till dess de börjar skolan. För att underlätta utbyggnaden beslöts om vissa generella höjningar av nuvarande statsbidrag till barnomsorgen. lade fram sina förslag (SOU 1985:22) har förutsättningarna för dess argumentering i stora delar drastiskt förändrats. Det gäller framför allt dess argument mot en tidigareläggning av skolstarten. Enligt kommittén kommer en tidigareläggning av skolstarten att kräva en allmän förskola för femåringar, vilket sägs medföra en extra kostnad för statens del om ca 400 milj.kr. Det är märkligt att detta hävdas oreserverat efter det att regeringen för lagt fram sitt förslag om en förskola öppen för alla barn, dvs. en förskola öppen även för femåringarna. Riksdagsbeslut om detta föreligger numera, varför kostnaderna kommer att belasta statsbudgeten oavsett vilken tidpunkt för skolstart som gäller. Kommitténs övriga jämförelser mellan en förskola för sexåringar och ett lågstadieår för sexåringar är inte förutsättningslösa och har därför blivit mycket missvisande för remissinstanserna. Kommittén har t. ex. valt som utgångspunkt för sina sammanfattande kostnadsberäkningar. Härigenom framstår ett eventuellt statsbidrag till ett lågstadieår för sexåringar som mycket dyrare än statsbidraget till sexåringarnas förskola. Förhållandet är det motsatta. Ett nytt bidragssystem för barnomsorgen trädde i kraft . Det nya systemet innebär bl. a. att statens kostnader för förskolan jämfört med lågstadiet ökar genom att statsbidrag nu utgår för barn som är inskrivna på deltid i förskolan. Statsbidrag till deltidsförskolan utgick inte alls , som kommittén tagit som utgångspunkt för sina kostnadsjämförelser. Dessa grundfakta undanhålls läsaren helt. Statsbidraget för varje inskrivet barn i förskolan varierar mellan . Härtill kommer statsbidrag per årsarbetare i förskolan om . Personaltätheten på daghem är 1:4 och i deltidsförskola 1:15, vilket innebär ett ytterligare statsbidrag per barn varierande mellan . Det blir ett totalt statsbidrag per barn och år som varierar från . Statsbidraget till kommun för barn som går på lågstadiet ligger på en nivå kring . Pedagogiska och sociala skäl talar för en tidigareläggning av skolstarten. Härtill kommer att en tidigarelagd skolstart ger positiva effekter även i andra avseenden. Behovet av nybyggnation för en utbyggnad av förskolan minskar, och färre klasslärare behöver sägas upp när elevkullarna minskar. Vad vi här har anfört motiverar enligt vår mening att skolplikten för svenska barn inträder höstterminen det kalenderår då barnen fyller . Ett principbeslut av denna innebörd bör nu fattas. bör skolplikten inträda det år då barnet fyller . Med fristående skola avses enligt skollagen en skola som har en enskild fysisk eller juridisk person som huvudman. Vad avser grundskolenivån får elever tas emot i fristående skola för skolpliktens fullgörande, endast om skolan har godkänts för ändamålet. Godkännande skall meddelas, om skolans undervisning ger kunskaper och färdigheter som till art och nivå väsentligen svarar mot de kunskaper och färdigheter som förmedlar och skolan även i övrigt väsentligen svarar mot allmänna mål. I sammanhanget skall påpekas att rätt till statsbidrag ej följer automatiskt av beslut om godkännande. När det gäller den gymnasiala nivån har den som vill genomgå utbildning vid en fristående skola däremot full frihet att göra detta. Rätten att driva och utnyttja fristående skola medför inte någon rätt till stöd från det allmänna. beslöt om ett nytt statsbidragssystem för fristående skolor för skolpliktiga elever. Beslutet innbär att statsbidrag kan utgå till skolor, vilkas verksamhet t. ex. bygger på en alternativ pedagogik. En fristående skola skall för att få statsbidrag ha en prägel som gör att skolan i något avseende avviker från . Förutsättningen för att få statsbidrag till fristående skola på gymnasial nivå är i huvudsak densamma, dvs. skolans utbildning skall i någon form utgöra ett komplement till utbildningen inom det allmänna skolväsendet. Det bör i utbildningen vid en sådan skola finnas något av värde för samhället och det allmänna skolväsendet som tillgodoser behov som eljest inte kan uppfyllas. Statligt stöd bör enligt reglerna främst kunna utgå till utbildningar som genom sitt utbildningsinnehåll helt eller i något väsentligt avseende skiljer sig från det som förekommer inom gymnasieskolan och den kommunala vuxenutbildningen. Antalet elever som går i s. k. fristående skolor, dvs. skolor med enskild huvudman, är mycket litet. Av cirka en miljon elever går knappt 7 000 i fristående skolor. Ser man till den traditionella gymnasieutbildningen råder i huvudsak samma förhållanden. Som vi utvecklade inledningsvis ser det som självklart att fristående skolor skall få finnas som alternativ till det allmänna skolväsendet. Bedömningen av om statsbidrag skall utgå till en fristående skola skall inte som för närvarade inskränkas till vad skolan tillför det allmänna skolsystemet. Det måste också betraktas som ett allmänt intresse att tillgodose önskemål från föräldrar och elever som vill ha alternativ till den offentliga skolan. Bidragssystemet för stöd till enskilda skolor bör därför förändras så att större hänsyn än tas till enskilda föräldrar och elevers önskemål att gå i fristående skolor. Detta torde inte vara möjligt inom ramen för de bidragsregler som gäller. Regeringen bör därför uppdra åt att skyndsamt presentera förslag till nya statsbidragsbestämmelser. SÖ:s förarbeten bör därvid beakta förutsättningarna och konsekvenserna av att likställa villkoren för statens bidrag till det offentliga skolväsendet och enskilda skolor. Även vad gäller möjligheterna för föräldrar och elever att välja skola inom det kommunala skolväsendet bör större frihet än medges. I olika sammanhang kan det vara av betydelse för en elev att få gå i en annan skola än den som normalt anvisas av skolmyndigheterna. I samband med att t. ex. familjen byter bostad inom kommunen bör det vara familjen som avgör om eleven skall byta skola eller fortsätta i den skola som ligger i anslutning till tidigare bostad. Det kan vidare förekomma att elever vill gå i annan skola än den närmast liggande med hänsyn till att man vill gå tillsammans med vissa kamrater. Slutligen bör önskemål från elev att få gå i annan skola i den egna kommunen eller i annan grundskola för att delta i en tillvalskurs som inte anordnas i hemkommunen tillgodoses. Små skolor och den samlade skoldagen kommer grundskolorna runt om i landet att ställas inför uppgiften att möta de snabbt sjunkande elevtalen. Frågan om nedläggning av skolor kommer att bli vanlig. Fördelarna med de små skolorna är så uppenbara att kommunerna bör ges möjlighet att bevara dem när de befolkningsmässiga förhållandena medger detta. anser denna åtgärd vara så angelägen att kommunerna bör få möjlighet att inom anslaget till den samlade skoldagen efter egen bedömning avgöra om medlens fördelning som stöd till små skolor eller för den samlade skoldagen. För /87 bör därför av anslaget till den samlade skoldagen 41 ställas till kommunernas förfogande för dessa ändamål. SÖ bör få i uppdrag att utforma ett förslag till principer för fördelning av medlen. De skall vara så utformade att de medger okonventionella lösningar i kommunernas försök att bibehålla små skolor. Skolans viktigaste mål är att bibringa eleverna kunskaper och till detta krävs det lärare. skall i låg- och mellanstadiet bl. a. ge baskunskaper och basfärdigheter för att ungdomarna sedan i högstadiet skall förberedas för gymnasiets yrkesutbildning eller högskoleförberedande studier. Detta lyckas inte alltid så bra med. Det är många elever som lämnar med otillfredställande kunskaper. Skolan befinner sig i en situation där elevantalet sjunker. Därav följer att många lärare är arbetslösa, och fler kommer att hamna i den situationen . Det bästa sättet att utnyttja den resurs de övertaliga lärarna utgör är att de får lära alla barn läsa, skriva och räkna. Budgetpropositionen föreslår att förstärkningsresursen får användas till att anställa fler lärare liksom vidare ramar för vikarieanställning. Detta ligger i linje med vad vi tidigare föreslagit. Vi anser dock att som sin mening bör uttala att dessa åtgärder huvudsakligen bör inriktas på att förstärka undervisningen av grundläggande kunskaper och färdigheter när det gäller att läsa, skriva och räkna. I och med att ansvaret för särskolan numera övergår från till regleras särskolans verksamhet i skollagen, reviderad . Därmed upphör den statliga regleringen av särskolechefstjänsterna i analogi med vad som gäller för övriga skolchefstjänster. Detta skall naturligtvis inte ses som en uppmaning att göra sig kvitt särskolecheferna, vilket tydligen nu planeras på en del orter. Vi vill i stället framhålla, hur angeläget det är att i den nya situationen ta vara på de kunskaper och erfarenheter om den mycket speciella skolform som särskolan utgör, som finns samlade hos särskolecheferna. Ända sedan Lgr80 trädde i kraft har ämnet varit ett obligatoriskt ämne på högstadiet . Dessutom har eleverna rätt att i sitt tillval ha kurser med naturvetenskapligt-tekniskt innehåll. Trots detta finns det endast behöriga lärare till en tredjedel av det lärarbehov som läroplanens bestämmelser kräver. Endast på mycket få skolor finns det behöriga lärare som t. ex. kan ta fram tillvalskurser inom området. Vilka konsekvenser detta medför är lätt att inse. Regeringen bör därför få i uppdrag att presentera en modell för hur antalet behöriga tekniklärare skall kunna ökas och för hur ämnet teknik skall kunna stödjas i kommunerna. Därvid bör beaktas möjligheten att använda fortbildningsmedel och att utse någon behörig teknikansvarig i varje kommun. Demokrati, medansvar och arbetsmiljö En grundläggande strävan i skolpolitik har varit att decentralisera besluten om skolan. Alla som berörs av besluten, elever, lärare och övrig personal samt föräldrar, måste ha inflytande över besluten. Demokratiseringen av skolan har påbörjats och måste vidareutvecklas. Inflytande och ansvar är intimt förknippade. Det gäller även på skolans område. För att eleverna skall ta ansvar för sin skola och medverka till ett bra inlärningsklimat krävs att de ges inflytande. Elever både kan och vill ta egna initiativ om de ges en chans. Den viktigaste demokratiträningen sker i klassrummet. Klassråden, som skall vara det forum där eleverna i första hand kan påverka förhållandena i sin klass och sin skola, fungerar olika bra i skilda skolor. Det finns rapporter om skolor där de fungerar dåligt eller inte alls. SÖ bör därför uppmärksamma detta i sitt fortsatta uppföljningsarbete. är endast ett samrådsorgan med begränsat inflytande. anser att detta bör ändras och föreslår att SÖ påbörjar försöksverksamhet med beslutande skolkonferenser. bör i denna försöksverksamhet ges beslutanderätt då det gäller arbetstider, utformande av fria aktiviteter, frågor om skolmiljön m. m. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I skolkonferensen företräds eleverna liksom föräldrarna av valda representanter. Från flera håll i landet rapporteras att eleverna vid resp. skolor inte själva får avgöra vem som skall representera dem. I stället har skolstyrelsen bestämt att den ena eller andra organisationen skall utse representanter. anser att detta av demokratiska skäl är oacceptabelt. bör därför som sin mening uttala att eleverna vid resp. skola själva avgör vem om skall representera dem i skolkonferensen. Skoldemokrati handlar inte bara om att få påverka skeendet i skolan utan lika mycket om att ta ansvar. Eleverna måste därför ges möjligheter att delta i lokalvård, matservering, materialframställning, utrustning av lokaler och liknande. Fackliga intressen får inte hindra en naturlig elevmedverkan. Den arbetsmiljölag som antogs omfattar även skolelever fr. o. m. årskurs 7. fick i uppdrag att utreda hur lagen borde tillämpas. I en rapport föreslog SÖ att regeringen skulle vidta de författningsmässiga åtgärder som erfordras för att i enlighet med förslaget ge eleverna formella möjligheter att medverka i skyddsarbetet enligt AML och AMF. Det föreslogs också att åtgärder skulle vidtas för att få utbildningen av elevskyddsombud bekostad genom särskild anslag över statsbudgeten. Ärendet ligger fortfarande i utan åtgärd. Skolan är alla barns och ungdomars arbetsplats . Där sker också majoriteten av alla olyckor. Undersökningar visar att den övervägande delen av olycksfallen kunnat förebyggas på planeringsstadiet med enkla medel. Regeringen bör därför utforma de regler som krävs. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Samarbetet mellan hem och skola är ovärderligt både för eleven och för skolan och måste stärkas och stödjas på flera sätt. Föräldrars engagemang i skolan bör ses som en tillgång i skolarbetet. De måste få känna ett naturligt medansvar för samarbetet. Detta är särskilt angeläget för att få till stånd en större samsyn mellan hem och skola när det gäller normer för det gemensamma ansvar hem och skola har för barnens fostran. För att kunna fullgöra sina uppgifter som samtalspartners och delta på lika villkor i det nya samrådsförfarandet krävs emellertid att föräldrarna får utbildning. Att planera och genomföra en sådan utbildning för 300 000 medlemmar kräver emellertid resurser som ej ryms inom och skolas budget. Ett extra anslag om . bör därför tillföras förbundets statsbidrag genom omfördelning inom anslaget B 11 (Den samlade skoldagen). Regeringen uppdrog åt att göra en översyn av gällande statsbidragssystem för . SO redovisade sitt uppdrag och presenterade därvid ett antal modeller för nya statsbidragsregler, däribland ett elevbaserat bidragssystem. SÖ:s elevbaserade statsbidragsalternativ är en utveckling av en modell som ursprungligen togs fram av utredningen om skolan, staten och kommunerna. Bidragen kan uttryckas i kronor per elev eller veckotimmar per elev. Det bidrag som kommunen får innehåller 1) resurser motsvarande nuvarande basresurser, nuvarande garantitimmar osv., 2) delar av nuvarande förstärkningsresurs och 3) delar av nuvarande tilläggsbidrag. Övriga delar av det totala statsbidraget till beräknas med vissa undantag på samma sätt som . Enligt vår uppfattning har ett elevbaserat statsbidragssystem avgörande fördelar. Ett sådant statsbidragsalternativ har inte blivit tillräckligt utvecklat i SÖ:s statsbidragsutredning. Ett elevbaserat statsbidragsalternativ bör ses tillsammans med det förslag som övervägs i arbetet på ett nytt En elevbaserad statsbidragsgivning underlättar bl. a. lokalt inflytande över hur tillgängliga resurser disponeras. Ett fortsatt utredningsarbete beträffande detta alternativ är därför både nödvändigt och önskvärt. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. Under anslaget B 13. Bidrag till svenskundervisning i utlandet redovisas hur statsbidraget urholkats , bl. a. till följd av devalveringen av den svenska kronan. SÖ förordar en höjning av schablonbeloppen för lärares flyttningsbidrag. och påtalar också den försämring som lönerna genomgått. Statsrådet säger sig avse att senare föreslå regeringen att göra en översyn av bestämmelserna. Med hänsyn till den betydelse tillgången till svenskundervisning i utlandet har såväl för svenska barn och ungdomar som växer upp utomlands som för bl. a. svenska exportföretag anser att SÖ nu bör få i uppdrag att skyndsamt göra denna översyn. Detta bör som sin mening ge regeringen till känna. I takt med att förändras till både arbetssätt och utformning krävs att gymnasieskolan successivt anpassas till de ändrade förutsättningarna. Framför allt kräver samhället allt längre utbildning av alla ungdomar. Det innebär att gymnasieskolan måste ge stimulans och motivation åt samtliga elever i en årskull - såväl åt de teoretiskt eller praktiskt studieinriktade eleverna som åt de elever som är skoltrötta eller mindre motiverade för fortsatt utbildning. Just nu pågår en intensiv försöksverksamhet inom ramen för reformeringen av gymnasieskolan. Innan beslut fattas skall en noggrann utvärdering göras så att ett omfattande beslutsunderlag föreligger. Enligt länsskolnämndernas rapporter till SÖ är nu ca 700 försöksprojekt i gång på mer än 200 gymnasieskolor. Det är naturligtvis positivt att attityden till förändringar och till försöksverksamhet är gynnsam, men utvärderingen får inte eftersättas. Den utvärderingsmodell SÖ lagt fast innebär ett intimt samarbete med högskolan och en vetenskaplig bearbetning av resultaten. Om inte detta arbete skall dra ut långt in måste försöksverksamheten hålla sig inom sådan gränser att utvärderingsresultaten kan ligga till grund för förändringar som skall göras . SÖ bör beakta detta i det fortsatta arbetet. Ett av försöksområdena är praktikinslag i utbildningen. Det är angeläget att gymnasieskolans elever på vissa linjer får bättre insikt i hur arbetslivet fungerar, men enligt vår åsikt får praktikinslagen inte bli ett självändamål. För att praktiken skall kännas meningsfull för eleverna måste den ha anknytning till deras studieinriktning och vara av god kvalitet. Olika linjer och ämnen kan alltså ha praktik av varierande längd och innhåll. Gymnasieskolan måste bli mer flexibel än .