mot · G902K612 · 1986-01-27 00:00:00 — och () Sanktioner mot olagliga kommunalbeslut 1985/86 K612-619 har allt fler fall av olagliga kommunala beslut noterats. Det har främst gällt sådana fall där kommunfullmäktige eller överskridit sina befogenheter. Nedan redogör vi för nu gällande lagar och rättspraxis. Lagar och rättspraxis för den kommunala kompetensen Kommunallagen uttrycker sig mycket kortfattat om den kommunala kompetensen: Kommun och landstingskommun får själva vårda sina angelägenheter. Den korta bestämmelsen anger endast en huvudprincip. Den som vill ha mer vägledning får söka den i de motivskrivningar som gjordes när lagen skrevs eller i de fall som varit uppe i domstol, dvs. Det finns vid sidan av den allmänna regeln ytterligare några principer för den kommunala kompetensen: En kommun får bara driva eller främja verksamhet inom den egna kommunen. Men flera kommuner kan gå samman i s. k. kommunalförbund eller särskilda bolag för att driva en mer omfattande verksamhet för invånarna i de resp. kommunerna. Alla invånare i en kommun skall behandlas lika. Det gäller också företag i kommunen. Detta innebär att speciella stöd till enskilda företag eller enskilda personer inte bör förekomma. Däremot kan stöd till företag i mer generell form tillåtas. En kommun får inte ta ut avgifter som gör att verksamheten går med vinst. Den högsta avgiften är i princip densamma som självkostnaden. Det finns också ett antal speciallagar, som kan sägas utgöra undantag från de generella principerna i kommunallagen. Bostadsförsörjningslagen ger kommunerna rätt att frångå likställighetsprincipen genom att kommunerna får täcka förvaltningsförluster i sina allmännyttiga bostadsföretag. Ellagen och lagen om energiplanering ger kommunerna rätt att under affärsmässiga former distribuera el- och fjärrvärme. 1 1985/86.3 sami. Turistbefogenhetslagen ger kommunerna möjlighet att driva turistanlägg- Mot. 1985/86 ningar för att främja turistväsendet i kommunen. Eftersom turismen riktar K612 sig till andra än kommunens invånare, kan lagen sägas strida mot lokaliseringsprincipen. Vi är alla kunder hos kommunen. Kommunerna driver i olika juridiska former affärsverksamhet för att tillhandahålla tjänster till invånarna. Det finns ett brett spektrum av sådana: , elverk, renhållningsverk, gasverk, värmeverk, hamnar, slakthus, flygplatser, teatrar, museer, tvätterier, semesterbyar, campingplatser och parkeringsanläggningar. Samtliga dessa har indirekt eller direkt stöd i lag eller författningar. Det betyder däremot inte att det är obligatoriskt för en kommun att tillhandahålla alla dessa. Inte heller betyder det att man inte skulle kunna ordna samma tjänster åt medborgarna på annat sätt. Kommunerna har i princip inte tillträde till vad man brukar kalla det egentliga näringslivet. De har alltså inte rätt att producera varor, bedriva handel eller bankverksamhet m. m. Kompetensregeln fick sin nuvarande lydelse vid kommunallagsreform men den nya lagstiftningen innebar inte någon egentlig förändring i förhållande till den tidigare. För att få veta mera om den konkreta innebörden av paragrafen är man alltså alltjämt hänvisad till förarbetena till de tidigare kompetensbestämmelserna. För kommunernas vidkommande fick kompetensregeln sitt nuvarande innehåll genom en lagändring som trädde i kraft . Det centrala i ändringen var att gemensamhetsintresset ersattes av allmänintresset som norm för kompetensen. Kännetecknande för kommunala åtgärder skulle vara att de tillgodosåg allmänna till kommunen knutna intressen. I propositionen förklarade departementschefen bl. a.: Affärsverksamhet i uteslutande syfte att erhålla ekonomisk vinst synes icke kunna betraktas som en naturlig angelägenhet. Det torde vidare vara ett riksintresse, att den ur hela samhällets synpunkt ändamålsenlig lokalisering av näringslivet erhålles. En fri subventionering av enskilda industriföretag med därav följande konkurrens mellan kommunerna om företagen bör därför icke vara tillåten. Många kommuner har ambitionen att via näringspolitiska insatser stödja företagsamheten i kommunen, men sådana insatser får inte vara av individuell karaktär. Det är t. ex. inte tillåtet att teckna aktier eller ge kreditstöd, att åta sig att lämna borgen eller lån eller att hyra ut eller sälja mark till byggnader till väsentligt underpris. Men denna regel får överskridas om det finns en särskild grund för det. Sådana grunder kan exempelvis vara - Åtgärd som allmänt främjar näringslivet i den egna kommunen. Det kan exempelvis vara att göra i ordning industriområden eller hantverksbyggnader. Men byggnaderna får inte göras i ordning speciellt för en enskild eller ett givet kollektiv av företagare. Stödet får inte heller rikta sig till en Mot. 1985/86 enstaka bransch. Utställningar och mässor kan stödjas genom bidrag eller K612 på annat ekonomiskt sätt. - Anknytning till redan befintlig verksamhet. För att denna grund skall erkännas måste anknytningen mellan de bägge verksamheterna vara ganska närliggande. - Bortfall av enskild service. Om olika former av privat serviceverksamhet faller bort kan det ge utrymme för kommunala insatser. Det kan t. ex. gälla borgen till en affärslokal eller stöd åt en hotellrörelse. - Hot om arbetslöshet. Kommunerna har rätt att genom lån eller borgen e. d. försöka uppehålla driften i företag, där nedläggning annars skulle föra med sig arbetslöshet i kommunen. Men det skall gälla en icke obetydlig arbetslöshet för att ett ingripande skall kunna motiveras. Den kommunala insatsen skall också stå i rimlig proportion till sysselsättningssvårigheterna och vara försvarlig till sin omfattning. Det måste vidare gälla en allvarlig krissituation och en tillfällig insats. Orsakerna till olagliga kommunalbeslut En av orsakerna till att kommunallagarna överträds är en ökad ambition hos många kommuner att föra en näringspolitik som ger fler arbetstillfällen till kommunen eller hjälper till att behålla de som finns. Ambitionen är i och för sig lovvärd. Men alltför har lagarna överträtts så att vissa företag gynnats på andras bekostnad eller så att ett orimligt slöseri med skattebetalarnas medel ägt rum. Slutligen finns det naturligtvis fler orsaker till olagliga kommunalbeslut. I en missriktad nit att expandera den offentliga sektorn ger sig många kommuner in på ren affärsverksamhet i direkt konkurrens med det fria näringslivet. Bakgrunden kan vara att en verksamhet har fått för stor omfattning och därmed ger förluster. I stället för att dra ner på verksamheten, väljer man då att utnyttja överkapaciteten till ren affärsverksamhet på den privata marknaden. Det finns många exempel på landstingstvätterier som gett sig in i konkurrens med privata tvätterier för att ombesörja tvätt för hotell o. d. Detta är inte en verksamhet som riktar sig till invånare och bör därför inte bedrivas inom offentlig verksamhet. Det medför också ett oförsvarligt risktagande med skattemedel. Det finns andra uppmärksammade fall där kommuner indirekt stödjer egna kommunala bolag som går ut och konkurrerar med privata företag om arbetstillfällena. Ofta arbetar bolagen dessutom utanför den egna kommunen, vilket inte heller är tillåtet enligt kommunallagen. Inför sanktioner mot lagbrott Det allvarligaste med dessa överträdelser mot kommunallagen är emellertid, att det nu helt saknas sanktioner mot beslutsfattarna. Enskilda kommuninvånare har givetvis rätt att överklaga kommunala beslut och få dem upphävda. Men alltför ofta händer det att politikerna fattar nya, liknande beslut trots att Man rättar sig således inte efter de principer som ligger till Mot. grund för domslutet. Inte heller finns det någon möjlighet att avsätta K612 beslutsfattarna, annat än i de gängse kommunalvalen. Möjligheten att anmäla ärenden till NO och JO har prövats men visat sig otillräcklig. Uttalanden från dessa följs . JO har för övrigt själv påtalat svagheterna med systemet. I NO-ärenden kan de fall som går vidare till medföra en rättelse i just det aktuella fallet. Men det hindrar inte kommunal- och landstingspolitiker i andra landsdelar från att fatta liknande beslut som de som överklagats. Chansen att besluten skall gå igenom utan att uppmärksammas är stor och riskerna för sanktioner är som tidigare nämnts obefintliga. Vi menar att det är synnerligen angeläget att lyfta fram frågan om gränserna för den kommunala kompetensen till debatt. Vi anser inte att det är rimligt att kommuner och landsting ger sig in på ren affärsverksamhet, som riskerar invånarnas skattemedel och som kan konkurrera ut enskilda företagare. Vi är också skeptiska till den allt vanligare företeelsen att omvandla sådan verksamhet som inte ligger inom den kommunala verksamhetens hävdvunna gränser till kommunala bolag. Därigenom uppkommer en sorts grå zon, som det kan vara svårt för politiker och invånare att få insyn i. Bolagiseringen utesluter inte heller att kommunen eller i fråga vid eventuellt underskott anser sig förpliktade att ge ekonomiska bidrag till verksamheten, pengar som givetvis kommer från skattebetalarna på orten. Slutligen anser vi att det är nödvändigt att införa sanktioner för brott mot kommunallagen. Annars riskerar vi att respekten för gällande lagar försvinner- och att förtroendet för politikerna och det politiska systemet ytterligare urholkas. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställer vi 1. att uttalar att kommuner och landsting inte bör ägna sig åt affärsverksamhet som går utöver gränserna för kommunallagarna och rättspraxis, 2. att hos regeringen begär förslag till sanktioner mot ledamöter av beslutande kommunala församlingar. () ()