mot · G902kr323 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86 :Kr323 och () Mot. Andrad inriktning av arkeologiska utgrävningar /86 Den uppenbara risken för stora merkostnader i samband med fornfynd på byggplatsen är en stor belastning för orter med en medeltida stadskärna. Det går knappast längre att bygga bostäder i sådana miljöer. Blir det något byggt, blir det kontorshus där varje kvadratmeter måste utnyttjas för att ekonomin skall gå ihop. Det är i sista hand hyresgästerna som får betala kostnaderna, medan resultatet av de arkeologiska utgrävningarna har riksintresse. Som det nu är kan krav på en arkeologisk utgrävning på en byggnadsplats leda till en avsevärd fördyring eller rent av att tilltänkt byggenskap inte blir av. Har man i förväg fått besked om kostnadsansvaret kan man undvika den extrakostnad som uppstår när byggnationen fördröjs. En faktor som ökar osäkerheten för byggherrarna att göra nödvändiga lönsamhetskalkyler är de vaga förhandsbesked som ofta lämnas av kravställande myndigheter. Erfarenheten har visat att de verkliga kostnaderna blir mycket större än den ursprungliga kostnadsberäkningen. Detta förhållande är utomordentligt otillfredsställande! Fornminneslagen ger stor tyngd åt skydd och bevarande, medan åtgärder med syfte att levandegöra inte alls föreskrivs. Vi måste således undanröja den låsning som fornminneslagen innebär. har föreslagit att regeringen bör initiera frågan om ett bättre och mera tidsenligt utformat skydd i stället för den nu gällande fornminneslagen. Det statsfinansiella läget är sådant att man måste tillmäta tidsfaktorn en mycket stor betydelse. Ju snabbare statsmakterna kan ge besked om den framtida kostnadsansvarsfördelningen, desto lättare blir det att planera för och genomföra byggnation i orter med en medeltida stadskärna. Utan tvivel måste man satsa mer på objekt av klart riksintresse. Vi måste dock precisera detta riksintresse bättre och åstadkomma en mer rimlig och rättvis kostnadsfördelning. Det behöver inte nödvändigt vara så att man till varje pris skall gräva i varje kvarter i en intressant stadskärna. Man borde satsa mer på objekt som bättre kan gagna den vetenskapliga forskningen och få en bättre balans mellan de insatta resurserna och utfallet av utgrävningarna. Enligt vår mening bör förslagen från kunna utgöra en bra utgångspunkt för ett angeläget reformarbete på detta område, som skulle kunna leda till en välbehövlig begränsning av de totala samhällsekonomiska kostnaderna på samma gång som forskningen skulle kunna föras fram i snabbare takt. Denna samordning mellan dessa mål - som faktiskt är möjlig - är mycket angelägen. Det kan inte vara rimligt att enbart exploateringsintressen skall styra vad som blir tillgängligt för forskningsändamål. Vi bär ett gemensamt ansvar för vårt kulturarv. Detta innebär emellertid inte att inte vissa byggnadsföretag, vissa miljöer och viss arkeologisk forskning har ren karaktär av riksintresse och att vårt gemensamma ansvar borde bäras på så sätt att staten tar ansvar för att hjälpa betungande kommuner eller enskilda så att angelägen arkeologisk forskning verkligen kommer till stånd. Beträffande forskningen är det så att forskarna oftast inte är initiativtagare till arkeologiska utgrävningar utan får ta det som bjuds. Tyvärr kommer man då inte åt de verkligt intressanta objekten, eftersom kommuner och andra byggherrar undviker att bygga där utgrävningar kan bli aktuella. Arkeologiska undersökningar är vetenskaplig forskning och bör därför som all annan sådan betalas av staten. Fomminneslagen bör således ändras så att enskilda fastighetsägare befrias från ett kostnadsansvar när staten vill hävda ett intresse av utgrävningar och forskning. Sammanfattningsvis bör statsmakterna låta utarbeta nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar som syftar till att begränsa verksamhetens totala omfattning. I riktlinjerna bör preciseras vad som skall anses vara av riksintresse varvid staten ensam skall svara för kostnaderna när detta riksintresse skall hävdas genom att få en utgrävning till stånd. Vi får i ökad utsträckning överlåta till kommande generationer att svara för de utgrävningar som med hänsyn till de samhällsekonomiska kostnaderna inte kan komma till stånd . Vår generation får koncentrera sig på sådana riksintressanta objekt som har den största betydelsen för pågående forskning för samhällets behov av dokumentation, etc. Den särskilda utredare som arbetat , vars resultat presenterats, har enligt vår mening icke lyckats att lösa problemen. Förslaget i det aktuella betänkandet kan därför inte läggas till grund för ett beslut i ärendet. Ett nytt förslag måste utarbetas med hänsyn tagen till de principer som vi redovisar i denna motion. I ett yttrande (okt. 1985) över nämnda betänkande Fornlämningar och exploatering (SOU 1985:13) anför kommun bl. a. följande: Redan inledningsvis måste då kommunen beklaga att de allmänna kommittédirektiv som utgetts från departementschefen för ett uppdrag som detta måste innebära ett förlamande av möjligheterna att i utredningen komma till andra än för staten gynnsamma lösningar. För gäller att i stadskärnan finns ett tämligen stort och vidsträckt område där begränsningar enligt fomminneslagen medför krav på arkeologiska undersökningar före exploatering. Detta har vid samtliga tillfällen där ny- och ombyggnationer skett inneburit stora merkostnader för kommunen eller andra byggintressenter. Kommittén har ansett att byggande i städernas centrala delar i allt väsentligt avser annat än bostäder, i första hand lokaler, eftersom det råder höga markpriser inom dessa områden. Enligt kommunens mening har kommittén missuppfattat rådande förhållanden i en medeltidsstad av småstadskaraktär som , där intäkter från lokaler vid nyexploatering, sådana intäkter som i storstäder skulle kunna i hög grad förbättra finansieringen av en byggnation, för vår del t. o. m. kanske ger lägre intäkt per kvm våningsyta än bostäder. Kommunen kan inte underlåta att i detta sammanhang nämna att en av Skaras mest centralt belägna tomter i kvarteret - mitt emot - är en tomt vilken av antikvariska myndigheter och även allmänheten anses vara ytterst angelägen att bebygga. Denna bebyggelse kan knappast utgöras av annat än bostadshus eller offentliga lokaler. Ingen av dessa användningsområden kan finansiera de stora arkeologiska kostnader som i detta fall framräknats till mer än . Det är mycket lätt att räkna ut vad det innebär för en byggnation som inte kan vara högre än två våningar och som skall inrymmas på en total tomtyta av . Vår utgångspunkt är att arkeologiska utgrävningar har stor betydelse för den vetenskapliga forskningen. Som förhållandena nu är, nödgas vi konstatera att praktiskt taget all utgrävning i medeltida stadskärnor - som t. ex. , , m. fl. - initieras från exploateringssynpunkt och inte från forskningssynpunkt. Till följd av de orimligt höga kostnaderna för utgrävningarna som enbart drabbar byggherren, här kommunen, har t. ex. sökt speciella utvägar för sina om- och utbyggnadsplaner, nämligen att koncentrera placeringen av två varuhallar till en plats i den gamla staden, kvarteret , vilket innebär ett otympligt och stort utbyggnadsförslag. Man tänker sig också att använda en ny grundläggningsmetod som leder till att man lägger lock över fornlämningarna i den s. k. svarta jorden. I ett annat byggprojekt, Nunnan, överexploateras enligt förslaget det känsliga området vid den gamla prästgården och kyrkoruinen gneom ett trevåningshus för äldreboende. Exemplen illustrerar hur byggherren tvingas söka nedbringa utgrävningskostnaderna till förfång för utformning och lämplighet i den speciella miljön innebärande också att vi går miste om arkeologiska fynd, som kunnat ge oss viktiga kunskaper om vår historia. har i skrivelse till uttalat: tillhör de svenska städer där inte bara kultur- och miljövärdena i stadsmiljön är utomordentligt stora, men också de dokumentvärden som den svarta jorden rymmer. Att slå vakt om dessa kulturvärden - både de som finns ovan mark och de som finns under mark - och att försöka se till att dessa värden bevaras åt framtiden måste vara en primär uppgift för kulturminnesvården. För kulturminnesvården är det emellertid också viktigt att miljön hålls levande. Vid sådana förändringar som är nödvändiga och måste tillåtas för att miljön skall kunna hållas levande spelas ofta kulturminnesvårdens intressen ut mot varandra genom att kostnaderna för de arkeologiska undersökningarna tas som förevändning för att motivera ett ökat markutnyttjande. I en stad som där den nuvarande exploateringen är låg och kulturlagren mäktiga accentueras problemen. Från vetenskaplig synpunkt är förväntningarna därtill stora om att materialet från skall kunna ge oss kunskap om ett skede i landets historia som vi vet ganska litet om. har enligt skriftliga källor spelat en viktig roll , dvs. från den tid när upphör som centrum för handeln i till tiden när eldhärjades 1187 och segelsjöfarten mot började försvåras genom landhöjningen vid ström. Birkas centrala roll för handeln kanske fördelades på flera handelsplatser kring men måste genom sitt läge vid farleden till och i förhållande till fjärrhandeln ändå ha haft en särställning under detta skede. De angivna exemplen illustrerar både det oerhört angelägna i att utgrävningar och forskning kommer till stånd och de drastiska metoder som kan komma att tillgripas för att undvika de orimliga utgrävningskostnaderna. Det är viktigt att regler och riktlinjer för bevarandet av våra fornminnen gynnar framtagandet av kunskaper om vår historia genom arkeologiska utgrävningar och forskning, och att därvid de mest angelägna projekten utpekas. En bättre målinriktning och resursutnyttjande är härvid de viktigaste hjälpmedlen. () har i en granskningsrapport efterlyst åtgärder för att åstadkomma ett bättre resursutnyttjande. Det har, som framgår av en PM från RRV, uppstått oenighet i bedömningen mellan och vad gäller kostnadseffekterna av fornminneslagen. a. föreslagit en starkare målinriktning av de arkeologiska undersökningarna samt en bättre uppföljning - såväl kvalitativt som kostnadsmässigt - och erfarenhetsåterföring. Med anledning av vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om formerna för statens stöd till arkeologiska utgrävningar, 2. att hos regeringen anhåller om förslag till nya riktlinjer för arkeologiska utgrävningar i enlighet med vad som anförts i motionen. () ()