mot · G902Fi219 · 1986-01-27 00:00:00 — I en marknadsekonomi spelar priserna, lönerna och vinsterna denna roll. Hela detta signalsystem, prisbildningen, påverkas av olika politiska ingrepp: skatter, regleringar, obligatoriska fonderingar av vinstmedel osv. Vi kan av andra hänsyn inte helt avvara sådana ingrepp men det har på många områden gått för långt. Vi skall återkomma till en rad konkreta förslag på detta område. Här tycks emellertid regeringens ambitioner gå i rakt motsatt riktning. Finansministern har medverkat i en arbetsgrupp som tillsatts av arbetarrörelsens nordiska samarbetskommitté, . Gruppen redovisade en rapport i vilken föreslås något som kallas samordnad inkomstpolitik. Enligt vad finansministern redovisat i en interpellationsdebatt i är det regeringens avsikt att arbeta vidare enligt de riktlinjer som dras upp i rapporten. Rapporten genomsyras av ett centralistiskt och korporativistiskt synsätt. a. föreslås utvidgad priskontroll och ökat politiskt inflytande över näringslivets investeringar. Författarnas grundsyn på prisbildningen avviker på ett fundamentalt sätt från de utgångspunkter som anhängare av marknadsekonomi har. a. hävdar och hans kolleger att konsumenterna har små möjligheter att uppträda prismedvetet inför mängden av differentierade varor. Deras priskänslighet är låg och det ger företagarna handlingsfrihet att höja priserna ungefär som de vill. Med den utgångspunkten kan det möjligen te sig naturligt att förespråka utökad priskontroll. Vi tror för vår del att få konsumenter och företagare känner igen sig i den bild tecknar. Konsumenterna är långt mer prismedvetna än vad författarna tycks tro och detta är också någonting som företagarna är mycket medvetna om, inte minst genom praktiska erfarenheter. Vår slutsats är att en högre tillväxt förutsätter en bättre fungerande marknadsekonomi med mindre, inte mer, av politiska ingrepp. Politiker och politiska institutioner har ingen unik förmåga att bland mängden av produktionsidéer plocka ut vinnarna. Erfarenheterna av politiska industrisatsningar och liknande är tvärtom dåliga. Det talar för att vi som arbetar politiskt bör avstå från att försöka styra investeringar, priser och annat och i stället inrikta oss på att skapa en miljö där marknadens signalsystem fungerar bättre och där besluten kan fattas där kompetensen finns, hos enskilda människor och företag. konkurrenskraft i en internationell miljö är av avgörande betydelse för näringslivets utveckling. Erfarenheterna från de visar entydigt att när de svenska kostnaderna och priserna stiger snabbare än hos våra konkurrenter tappar svenska företag marknader, både i och utomlands. Detta gäller också . har kostnaderna stigit snabbare i än hos våra konkurrenter och svensk industri har följaktligen tappat marknadsandelar. Regeringen förutser i finansplanen att Mot. den utvecklingen skall fortsätta också . nämnts har regeringen i sina kalkyler utgått från de löneökningar som inträffar utan något nytt avtal. Även om en sådan löneökning skulle vara klart lägre än den varit på mycket i , skulle den likväl medföra en försvagning av konkurrenskraften, eftersom de nominella löneökningarna i våra konkurrentländer förväntas bli ännu lägre. De negativa effekterna av en sådan konkurrenskraftsförsvagning skulle dock huvudsakligen slå igenom och kommande år. (Finansplanen, s. Regeringen angav mål för prisutvecklingen i under 1984 och 1985. Priserna skulle stiga med högst och under 1985 med högst . I verkligheten har priserna stigit dubbelt så snabbt. Ändå har inflationstakten sjunkit. Inflationen under loppet av 1985 har beräknats till vilket är den lägsta siffran . Det är positivt, men det bör framhållas att detta endast i ringa mån beror på den inhemska ekonomiska politiken. Nedgången i inflationstakt förklaras nästan helt av minskningen i inflationsimpulser utifrån. Vi har tidigare redovisat detta mer i detalj. Regeringen kan inte ensam styra inflationen. Det är självklart att löneökningarna spelar en stor roll. Lönerna svarar ju, som det påpekas i finansplanen, för tre fjärdedelar av nationalinkomsten. Men regeringen har inte enligt vår mening gjort vad som kunnat göras för att få ned inflationstakten. De avgörande svagheterna i regeringspolitiken har varit två: dels har regeringen inte fört en tillräckligt stram utgiftspolitik, dels har den höjt alltför många skatter. Skattehöjningarna har lett till en förhållandevis stram finanspolitik med minskande budgetunderskott. Det har hållit tillbaka inflationen. Men med det höga skattetryck har driver skattehöjningarna upp inflationen (tax-push inflation). Sammantaget har budgetpolitikens återhållande effekter på inflationstakten varit otillräckliga. Det är bra att regeringen har haft höga ambitioner när det gällt inflationen, men man har inte förmått skapa trovärdighet åt sina inflationsmål. Budgetpolitikens uppläggning är en viktig orsak till det. Resultatet har också blivit fortsatta nominella löneökningar på alltför hög nivå. Regeringen har utöver att ange inflationsmål prövat en rad åtgärder för att förmå arbetsmarknadens parter att träffa låga avtal. Man har infört kollektiva löntagarfonder, infört förnyelsefonder, ändrat i skatteskalan, givit skatterabatt, infört avdragsrätt för fackliga medlemsavgifter och mycket annat. Det har inte hjälpt. Ändå är det samma väg regeringen vill fortsätta på om man får tro den s. k. som vi tidigare berört. I rapporten förordas att regeringen skall ta plats vid arbetsmarknadsorganisationernas förhandlingsbord som tredje part och att förhandlingarna skall omfatta allt som påverkar löntagarnas inkomster inkl. sociala reformer, skatter, priser och annat. Vi tror inte på en sådan förhandlad inkomstpolitik. Inkomstpolitik har prövats i en rad länder men utan särskilt stor framgång. SAMAK-författarna konstaterar själva i sin rapport: Det är svårt att finna att de olika försöken till helhetslösningar i de olika Mot. nordiska länderna haft någon vidare effekt i att anpassa lönestegringen till ett Fi219 begränsat realt utrymme. Grundproblemet är att staten alltid blir en svag part i sådana trepartsöverläggningar som föreslås. Statsmakterna förfogar över så många fler medel än arbetsmarknadens parter. Parterna vet det och överlåter åt staten att lösa knutarna. Det blir oftast dyrt för staten, vilket inte minst de svenska erfarenheterna visar. Dessutom går det mer prestige i förhandlingarna om staten är part. Det är svårt för regeringen att lämna förhandlingarna utan att det givit resultat och kanske ta ansvar för en arbetsmarknadskonflikt. Parterna vet det också och låter regeringen betala. a. av dessa skäl, men också på mer principiella grunder, avvisar vi tankegångar. I stället för att ta, som det heter i rapporten, ytterligare ett steg på vägen mot en förhandlingsekonomi", bör arbetsfördelningen mellan regeringen och arbetsmarknadens parter göras klarare. Vi har tidigare vid upprepade tillfällen redovisat hur vi menar att den ekonomiska politiken bör utformas inför avtalsförhandlingarna. Denna politik kan anges i fyra punkter. o En stramare utgiftspolitik för att ge trovärdighet åt ambitionen att få ned inflationen. o Inga skattehöjningar. Skatter driver upp inflationen och stimulerar löntagarna att begära kompensation. För att undvika skattehöjningar måste skatteskalan inflationsskyddas fullt ut. o Stramare arbetsgivarattityd från statens sida i de statliga förhandlingarna, o En reformerad arbetslöshetsförsäkring där ett större finansieringsansvar läggs på arbetsmarknadens parter. Den uppstramning vi länge efterlyst av utgiftspolitiken har delvis skett i årets budgetförslag. Vi välkomnar den även om den kommer för sent och borde varit större. Vi återkommer till konkreta förslag härom. Med den uppstramning som sker bör emellertid utsikterna vara goda att pressa ned den svenska inflationstakten till . Även vad gäller synen på skattehöjningar tycks regeringen sent omsider ha accepterat vår grundsyn att skatterna inte får höjas ytterligare. En förutsättning för att man skall kunna undvika en skärpning av skattetrycket är emellertid att skatteskalorna inflationsskyddas fullt ut. Regeringen har tidigare ställt i utsikt att ett sådant inflationsskydd skulle återinföras fr. o. m. nästa inkomstår. har emellertid beskeden blivit allt oklarare vilket är oroande. Ett fullt inflationsskydd är enligt vår mening nödvändigt. Vad gäller staten som arbetsgivare har en positiv åtgärd vidtagits, nämligen utseendet av en löneminister i . Förhoppningsvis kan det leda till att debaclet från föregående avtalsrunda då halva regeringen deltog i debatten kan undvikas. I övrigt är det nödvändigt att ange klara mål för förhandlingarna och sedan hålla fast vid dem. Det måste också stå klart att alltför stora löneökningar kommer att få konsekvenser för antalet arbetstillfällen i staten. Metoden med utgiftstak (cash limits) bör prövas åtminstone på ett antal statliga myndigheter som inte har direkt ansvar för rättssäkerhet eller rikets försvar. Vi har förordat en reformering av arbetslöshetsförsäkringen. Förändringen har två inslag: dels vill vi ändra finansieringen och lägga ett Fi219 större ansvar direkt på parterna, dels vill vi lägga in fler arbetsmarknadspolitiska åtgärder under försäkringen. Syftet med dessa förändringar är att få en starkare koppling - raka rör - mellan parternas förhandlingsbord och effekterna av avtalen på arbetsmarknadssituationen. Sedan vi först framförde detta uppslag har det blivit föremål för ytterligare diskussion och analys. Den mest utförliga har skett i en rapport som skrivits på uppdrag av , Lönebildning och samhällsekonomisk stabilisering. Författare är ekonomerna . Författarna sammanfattar sitt förslag till en reformerad arbetslöshetsförsäkring i fem punkter: Medlemskap i arbetslöshetskassa blir obligatoriskt för alla förvärvsarbetande, ungefär på samma sätt som nuvarande trafikförsäkring är obligatorisk för alla bilister. Obligatoriet knyts till erkända arbetslöshetskassor, vilka i huvudsak återspeglar den fackliga organisationsstrukturen på arbetsmarknaden Nya arbetslöshetskassor kan bildas men sådana kassor måste uppfylla vissa villkor för att klassificeras som erkända. Nyinträdande på arbetsmarknaden omfattas också av obligatoriet, eventuellt med speciella krav på karenstid i likhet med vad som gäller för kontant arbetsmarknadsstöd. Arbetslöshetsersättningen för de nytillträdande finansieras av arbetslöshetskassorna och utgifterna för dessa fördelas i förhållande till deras storlek. De nytillträdandens kassatillhörighet aktualiseras först i och med att de påbörjat en anställning. Arbetslöshetskassornas utgifter täcks i huvudsak med bidrag från medlemmarna och företagen. Ett företags bidrag kan baseras på hur dess anställda fördelas på olika kassor. Varje parts totala bidrag kan förslagsvis göras proportionellt mot arbetslöshetens omfattning (antalet arbetslöshetsdagar) i kassan. De partsfinansierade arbetslöshetskassorna tar också över finansieringsansvaret för vissa andra delar av statens och kommunernas utgifter för arbetslösa och förtidspensionerade. Vi avser här i första hand dels de utgifter för utförsäkrade som faller på kommunerna, dels den ersättning som utgår till personer som förtidspensionerats av arbetsmarknadsskäl. Denna skiss visar en tänkbar utformning av en reformerad arbetslöshetsförsäkring. Vi har inte tagit ställning till alla detaljer i förslaget men kan konstatera att det i sina huvuddrag överensstämmer med vad vi tidigare framfört. Regeringen bör skyndsamt utreda och framlägga förslag om en reformerad arbetslöshetsförsäkring. Vi vill understryka att syftet med förslaget är att förmå arbetsmarknadens parter att mer än beakta sysselsättningseffekterna av löneavtalen under löneförhandlingarna, inte att öka arbetslösheten eller den slutliga belastningen på parterna. Inte heller anser vi att arbetslöshetsersättningen bör sänkastvärtom godtar vi regeringens reviderade förslag till högsta nivå på arbetslöshetsersättningen. Vi har i en särskild skattepolitisk motion redovisat en rad förslag till åtgärder på skatteområdet. Vi vill här särskilt framhålla vissa åtgärder av betydelse för den ekonomiska tillväxten. Viktigast är enligt vår mening att fortsätta reformeringen av den statliga inkomstskatten. Genom reform har stora grupper fått sin marginalskatt sänkt ned till . Det är ett steg i rätt riktning. Det är emellertid nödvändigt att nu gå vidare. Genom det försvagade inflationsskyddet har skattereformen urholkats. Denna process kommer att fortsätta om inte ett fullt inflationsskydd snabbt återinförs. kommer omkring en tredjedel av de heltidsarbetande att ha en marginalskatt som överstiger . Enligt vår uppfattning bör marginalskatten sänkas till högst för nästan alla inkomsttagare. Det kan ske genom att den s. k. brytpunkten som ligger på . (eller annorlunda uttryckt: från 16 basenheter till 26 basenheter). Även för högre inkomster bör marginalskatten sänkas och marginalskattetaket sänkas från till . Varje marginalskattereform som siktar till sänkta marginalskatter kommer att innebära större skattelättnader för personer med högre inkomster. Det är oundvikligt. Vi har här ett konkret exempel på det fördelningspolitiska dilemma som tidigare beskrivits. Om emellertid sänkta marginalskatter kan väntas bidra till en ökad ekonomisk tillväxt kommer på någon sikt alla att tjäna på detta - inte bara de som på kort sikt får minskad inkomstskatt och lägre marginalskatt. Vi är övertygade om att en sänkning av de högsta marginalskatterna är av allra största betydelse för möjligheterna att öka tillväxten och förordar alltså en sådan trots de invändningar från kortsiktig fördelningspolitisk synpunkt som kan göras. Vi tror dessutom att principen att man skall få behålla hälften av en inkomstökning eller en extrainkomst omfattas av de allra flesta. Den bör då gälla praktiskt taget alla inkomsttagare. Självfallet finns det all anledning till extra stor återhållsamhet med löneökningar för de inkomsttagare som får del av de skattesänkningar som en sådan här reform leder till. Vi utgår ifrån att om regeringen redovisar sin intention att genomföra en marginalskattereform som syftar till att nästan alla fr. o. m. skall få behålla minst hälften av en inkomstökning så kommer det att i högsta grad påverka löneanspråken från högavlönade tjänstemannagruppers sida. Det lilla löneutrymme som finns kan då satsas på grupper med lägre inkomster. Höga marginalskatter har effekter också i andra avseenden. De bidrar till att minska avkastningen på aktier och till att driva upp småföretagares kostnader för den egna förmögenhetsskatten. Med lägre marginalskatter mildras under alla förhållanden dessa effekter. Likväl anser vi att ytterligare steg bör tas. Sålunda bör förmögenhetsskatten på arbetande kapital tas bort och dubbelbeskattningen av aktieutdelningar lindras (för att elimineras). Vi anser också att kapitalbeskattningen i övrigt måste mildras. Åtgärdsförslagen redovisas närmare i skattemotionen. Av många skäl kommer företagen framöver att vara mer beroende än tidigare av ett stort riskkapital. Kostnaderna för att ta fram nya produkter är större än tidigare och produktcyklerna snabbare. Riskerna har också ökat genom den hårdare konkurrensen och den snabba teknikspridningen. Till det kommer att en stor del av företagens investeringar" måste göras inom mjuka sektorer, i Foll, marknadsföring och utbildning. Sådana kostnader bör betalas med egna pengar och inte med lån. En stor del av riskkapitalet genereras inom företagen. Företagens vinster utgör ett sådant riskkapital. Det är viktigt att företagen långsiktigt har goda vinster. Det är bara vinstrika företag som ger trygga jobb och som vågar satsa framåt. Vinster kan inte skapas genom politiska beslut men det är en viktig uppgift för oss politiker att förklara vinsternas betydelse och försvara företagens vinster. Företagen bör också ha stor frihet att använda sina vinster. De tankar som finns i på ökad politisk styrning, t. ex. genom att vinsterna skall inbetalas till nya fonder med politiskt inflytande, tar vi avstånd från. Det är också viktigt att de kollektiva löntagarfonderna avvecklas. Vinstdelningsskatten berövar företagen riskkapital. Fonderna använder detta i huvudsak för att köpa ut tidigare enskilda ägare ur företagen. Det svenska företagsskattesystemet bidrar till att låsa in företagsvinsterna i de företag där de uppstår. Ofta är det emellertid bättre att dessa pengar satsas i andra företag. Möjligheterna att överföra kapital mellan företag måste öka. Det sker genom aktiemarknaden. Utdelningarna bör alltså öka vilket i sin tur förutsätter en ändrad aktiebeskattning. Nuvarande aktiebeskattning har inte bara den nackdelen att den låser in kapitalet i företagen. Den missgynnar också enskilt ägda aktier och gynnar institutioner. Andelen aktier i börsföretag som ägs av enskilda har minskat från till . Med nuvarande utvecklingstakt kommer andelen att vara nere i . Denna utveckling måste hejdas. För en fungerande marknadsekonomi är det av största vikt att man har en decentraliserad kapitalmarknad med ett stort enskilt ägande. För att hindra den pågående utslagningen av enskilda aktieägare måste aktiebeskattningen reformeras: dubbelbeskattningen på aktieutdelningar måste lindras, förmögenhetsbeskattningen av aktieportföljer sänkas och omplaceringar i en aktieportfölj underlättas. På det sättet underlättas inte bara rörligheten på kapitalmarknaden utan företagen får också lättare att locka till sig nytt riskkapital från enskilda hushåll. Det är viktigt för ekonomisk tillväxt. I vår motion om högskola och forskning har vi skildrat den kris de svenska universiteten och högskolorna befinner sig i. Det är nödvändigt att snabbt dra i gång ett program för att höja kvaliteten på högskolorna. Det förutsätter bl. a. bättre utrustning men också bättre möjligheter att rekrytera och behålla kompetenta lärare. Vi har föreslagit att högskolorna och universite ten redan nästa budgetår skall tillföras ytterligare 120 milj. kr. som ett första Mot. 1985/86 steg i ett treårigt kvalitetsprogram. I andra motioner har vi föreslagit åtgärder för att öka konkurrensen, särskilt inom områden där offentliga företag och affärsverk dominerar. Vi vill också i detta sammanhang upprepa tidigare framförda krav på avveckling av prisregleringslagen och valutaregleringen. Vi har föreslagit en rad åtgärder som syftar till att öka den ekonomiska tillväxten och därmed göra det möjligt att höja standarden för alla. Kortsiktigt kommer vissa av dessa åtgärder att gynna mindre grupper som i utgångsläget inte är direkt missgynnade. De regler som berör dem leder emellertid till att deras energi missriktas eller över huvud taget inte kommer till användning. Det är viktigt att ändra regelsystemet, t. ex. skatterna, så att de uppmuntras att uppträda på ett sätt som kan gynna alla människor genom att tillväxten ökar. Den som vägrar inse betydelsen av sådana reformer eller som avfärdar dem av kortsiktiga fördelningspolitiska skäl förhindrar därigenom hjulen att sättas i rullning. Det är en alltigenom kortsiktig och osolidarisk politik. Det är dags att ta bort skygglapparna och satsa på ekonomisk tillväxt, av precis de skäl som regeringen redovisar i årets finansplan. har under en följd av år förespråkat en stramare finanspolitik än den regeringen valt att föra. Vi har hävdat att den goda internationella konjunkturen i kombination med den förbättring av konkurrenskraften som devalveringarna 1981 och 1982 skapat givit oss ett unikt tillfälle att rätta till de grundläggande obalanserna i svensk ekonomi. Eftersom vi ansett och alltjämt anser att nu nått skattetaket har den stramare finanspolitik vi förespråkat inneburit krav på minskningar i de offentliga utgifterna, inte skattehöjningar. Regeringen har tidigare påstått att besparingar inte var nödvändiga. Detta var t. ex. ett väsentligt inslag i socialdemokraternas valrörelse . Regeringens egna kalkyler visade att budgetsaldot behövde förbättras med och man hävdade också att skattetrycket skulle hållas i stort sett oförändrat. Saldoförbättringen skulle emellertid med "vanligt gnet och några stora besparingar skulle inte krävas. Så löd regeringens budskap . I budgetpropositionen föreslås trots detta besparingar på ca för /87, en summa som blir något större om man räknar . Av dessa gäller ca minskningar i statsbidragen till kommuner och landsting. statsbidragen till kommunsektorn aviseras till . Den minskning av budgetsaldot som regeringens förslag innebär jämfört Mot. 1985/86 med nuvarande prognos för innevarande budgetår är bara ca 3 miljarder Fi219 kronor. Vi anser detta vara alltför litet. Konjunkturläget kan väntas bli successivt sämre och 1987. Den tid som återstår med hyfsat internationellt konjunkturläge kan och bör utnyttjas för en större utgiftsminskning, vissa skattelättnader och större minskning av budgetunderskottet. Därmed skapas bättre förutsättningar att kunna möta en kommande konjunkturavmattning utan att tvingas acceptera en kraftigt stigande arbetslöshet. Vi beklagar att regeringen ännu inte insett detta. I budgetförslag kan de förändringar vi vill göra grupperas i fyra olika grupper: skattelättnader, permanenta utgiftsökningar, omprioriteringar bland utgifterna samt engångsförändringar. De skatteförändringar vi föreslår motiveras närmare i vår partimotion om skattepolitiken, men kan kort sammanfattas i orden tillväxtfrämjande. Därmed avses i första hand lindringar i beskattningen av arbete och sparande. Vi föreslår således fortsatta marginalskattesänkningar så att gränsen för högst marginalskatt höjts till ca . (26 basenheter). Dessutom bör marginalskattetaket sänkas från nuvarande till . De på kort sikt uteblivna skatteintäkterna för denna reform kan beräknas till ca , dvs. Effekterna på /87 blir av uppbördstekniska skäl ungefär en tredjedel av helårseffekten. Vi föreslår också att det automatiska inflationsskyddet återinförs, men har inte beräknat någon utebliven skatteintäkt för detta, eftersom regeringen har aviserat att någon form av justering för pris- och lönestegringar skall komma. Vi föreslår också att förmögenhetsskatten på det arbetande kapitalet i mindre och medelstora företag avskaffas samt vissa sänkningar i förmögenhets-, arvs- och gåvoskatterna. Den tidigare införda men av socialdemokraterna avskaffade skattereduktionen för aktieutdelningar bör återinföras. Den statliga fastighetsskatten bör avskaffas från . Intäkterna beräknas av RRV till 3 891 milj. kr. Det förefaller osannolikt att alla dessa skulle utebli när skatten avskaffas , eftersom intäkter i stor utsträckning kommer in i form av kvarskatt . I brist på bättre underlag har vi emellertid använt RRV:s siffror. Summan av föreslagna skattesänkningar uppgår därmed till på helår räknat. Vi föreslår också att skattereduktionen för fackföreningsavgifter slopas vilket kan beräknas öka statens intäkter med ca 1 300 milj. kr. Skattesänkningarna netto blir därmed . kr., + innebär skattesänkning) Förmögenhets-, arvs- och gåvoskatt 100 300 300 3 900 Summa skattesänkningar Slopat fackavdrag Skattesänkningar netto 6 100 1 300 4 800 I gruppen permanenta utgiftsökningar finns tre poster. För det första de 280 milj. kr. som krävs för att det svenska u-landsbiståndet utan dubbelräkningar skall uppgå till av BNI. Dessutom föreslår vi en ökning av anslagen för regionalpolitiska insatser med netto 60 milj. kr. Vi föreslår också att arbetslöshetsersättningen höjs med . utöver regeringens förslag i budgetpropositionen. Detta beräknas kosta ca 370 milj. kr., men eftersom regeringen nu själv synes föreslå detta beräknar vi ingen utgiftsökning i förhållande till regeringens förslag. kr., + innebär ökade utgifter) Den tredje gruppen består av ett stort antal omprioriteringar mellan olika anslag inom resp. område. De finns närmare beskrivna och motiverade i partimotioner om högskolepolitik, miljöpolitik, familjepolitik m. fl. En översiktlig redovisning ges i tabellen nedan. kr., + innebär ökade utgifter) o högskolan o o kultur o miljö o. fiske