mot · G902Sk501 · 1986-01-14 00:00:00 — m. fl. (m) Skattepolitiken, m. m. 1985/86 Sk501504 Förhållandet mellan enskilda människor och offentliga myndigheter har efter hand förskjutits så att en kraftig obalans till de enskildas nackdel har uppstått. Detta gäller inte minst på skatteområdet. De som företräder det offentliga i exempelvis taxeringsarbetet har oftast större kompetens och förfogar över större resurser än vanliga skattebetalare. Den ökade risk för skatteundandragande som det höga skattetrycket och den komplicerade skattelagstiftningen innebär har lett till en kraftigt ökad kontroll. Denna har tagit sig former som i vissa fall kan kränka enskilda människors integritet. I en statlig utredning har förslag som innebär att enskilda människor skall kunna åläggas skyldighet att lämna uppgifter till skattemyndigheterna om anhöriga, bekanta och arbetskamrater diskuterats. Det ansvar som företagare och andra uppdragsgivare har inom ramen för det nuvarande uppbördssystemet har i vissa aktuella fall tillämpats på ett fullkomligt absurt sätt. Även här har långtgående förslag om skärpningar lagts fram, bl. a. i ett betänkande om en Lag om skatteansvar (SOU 1983:23). Den obalans som uppstått är till väsentlig del följden av en medveten politik. Den socialistiska ideologi som präglar det socialdemokratiska partiet innebär att kollektiva lösningar prioriteras med högt skattetryck och ökad skattekontroll som följd. Enskilda människors inkomster betraktas i princip som kollektivets egendom. Moderat samhällssyn innebär i stället att enskilda människors inkomster är deras egendom. De behov som måste tillgodoses i samverkan finansieras med skatter och avgifter. Genom att människor har stor frihet minskar behovet av kollektiva lösningar. Fördelningen av skatteuttaget mellan olika individer skall ske med hänsyn till ekonomisk bärkraft. Den enskilde skattebetalaren skall kunna sätta sig in i skattelagstiftningen och ha en stark ställning i förhållande till skattemyndigheterna. Den moderata politiken innebär att skattetrycket sänks, som skattesystemet ses över för att uppnå förenklingseffekter. Genom förändringar i reglerna för taxering och skatteprocessen i övrigt samt reglerna om skatteansvar stärks den enskildes ställning. 1 1985/86.3 sami. Skattelagstiftningen måste ses över i syfte att utforma den så att den blir entydig och lättare att förstå. Med tanke på skattelagstiftningens stora betydelse bör den också utformas så att delegation till verkställande myndigheter i möjligaste mån undviks. Skattelagstiftningen måste alltid vara samordnad med civilrättsliga regler. En civilrättslig giltig handling måste betraktas som giltig vid bestämmande av skattekonsekvenser. Det går inte att helt undvika att skattelagstiftningen blir föremål för tolkning i rättsliga instanser. Ingen lagstiftning kan göras heltäckande med avseende på olika tänkbara transaktioner. Med tanke på att den enskilde har en i förhållande till det offentliga svag ställning bör i tvister därför alltid en tolkning ske så att den enskildes rätt ges företräde, såvida inte mycket starka skäl talar emot det. Genom lagstiftning infördes en generalklausul mot skatteflykt. 1983 genomdrev den socialistiska majoriteten i en lagändring som kraftigt utvidgade generalklausulens tillämpningsområde. Om en skattskyldigs avsikt med ett visst förfarande huvudsakligen varit att vinna fördelar vid beskattningen skulle klausulen bli tillämplig om förfarandet, även om det accepterats i lagstiftningen, stod i strid med vad lagstiftaren förutsatt eller menat. Generalklausulen är så allmänt formulerad att den kan tillämpas i princip på varje rättshandling med skattekonsekvenser och leda till högre skatt för den som är berörd. Det blir i det enskilda fallet omöjligt att i förväg veta om klausulen kommer att tillämpas. Klausulen är, enligt vår mening, oacceptabel från rättssäkerhetssynpunkt. Lagen (1980:865) mot skatteflykt bör därför slopas med verkan från . har i den offentliga debatten hävdats att personer skall vara skyldiga att inte enbart följa gällande skattelagstiftning utan av moraliska skäl erlägga högre skatt än vad som krävs. Detta är självfallet orimligt. Med utgångspunkt i gällande skattelagstiftning skulle en rättighetskatalog för skattebetalarna kunna utformas på följande sätt: Varje skattebetalare har rätt att ordna sina affärer på ett sådant sätt att han betalar den lägsta skatt som bestäms av skattelagstiftningen. Varje skattebetalare har rätt att förvänta sig att hans uppgifter godtas såvitt inte bevis för motsatsen föreligger. Varje skattebetalare skall kunna förvänta sig att skattemyndigheterna tillämpar skattelagstiftningen rättvist och likformigt som försök att bryta mot skattelagen bekämpas kraftfullt. Varje skattebetalare har rätt att förvänta sig att skattemyndigheterna såvitt står i deras makt lämnar fullständiga och korrekta uppgifter om skattelagstiftningen och om de enskildas rättigheter. Varje skattebetalare har självklart rätt till korrekt och positiv behandling från skattemyndigheterna vid alla tillfällen. bör fastställa en etisk kod för hur tjänstemän inom skatteförvaltningen skall uppträda i sitt förhållande till enskilda skattebetalare. Återinför straffansvaret för tjänstefel För den enskilde kan förseelser och brott gentemot skattelagstiftningen, liksom misstag i fråga om tolkningen av skattelagstiftningen, leda till stora konsekvenser. Något motsvarande gäller inte i de fall tjänstemän inom skatteförvaltningen begår misstag som också kan drabba enskilda skattebetalare mycket hårt. Den enskildes rättssäkerhet också på skatteområdet förutsätter ett effektivt JO-ämbete. Detta ämbetes möjligheter att ingripa har begränsats genom avskaffandet av ämbetsansvaret 1975. Detta har bl. a. lett till att antalet åtal från JO:s sida har minskat drastiskt. Straffansvaret för tjänstefel bör återinföras. Den nya sekretesslagen syftade bl. a. till att undanröja oklarheter rörande sekretessen i rådande lagstiftning. Genom lagstiftningens utformning har emellertid en allvarlig försämring skett. S. k. beslutsmotivering om avvikelse från en inlämnad självdeklaration har i praxis blivit offentlig. En sådan beslutsmotivering kan innehålla för den enskilde känsliga uppgifter om hans ekonomi och personliga levnadsförhållanden. Röjandet av sådan information kan i många fall vålla allvarlig skada. Inför risken att integriteten inte är säkert skyddad kan det också befaras att deklaranterna underlåter att lämna nödvändiga uppgifter för att en korrekt taxering skall uppnås. 9 kap. 1 § i sekretesslagen bör därför ändras så att skattesekretessen i första instans görs absolut med undantag för den del av besluten som är föremål för längdföring. Sorn tidigare nämnts har föreskrifter och anvisningar såväl från som från skattecheferna stor betydelse för taxeringsresultatet för enskilda människor. Det är naturligtvis omöjligt att helt undvika att föreskrifter och anvisningar utfärdas inom skatteförvaltningen. Det är emellertid viktigt att möjligheter att kontrollera skatteförvaltningens arbete förbättras. bör därför, som en åtgärd, genomföra utfrågningar med representanter för såväl skattebetalarna som skatteförvaltningen. Dessa utfrågningar bör om möjligt göras offentliga. 1 * 1985/86.3 sami. fattade principbeslut om en samordnad skatteförvaltning. Avsikten är att skatteförvaltningen skall utformas så att en större likformighet i taxerings- och revisionsarbetet kan uppnås. Genom detta beslut bör beslut och uttalanden kunna få snabbare genomslag i skatteförvaltningen. Taxering i första instans har avlämnat ett betänkande (SOU 1985:42) med förslag om genomgripande förändringar av organisationen av taxeringsarbetet i första instans. Våra ställningstaganden i detalj till dessa förslag får anstå till dess regeringen på grundval av betänkandet och inkomna remissvar avger proposition till . En förändring av taxeringsorganisationen bör emellertid utgå från några viktiga kriterier. Taxeringsarbetet måste präglas av rättvisa och likformighet. Det bör utföras skyndsamt med hänsynstagande till det skydd de enskilda skattebetalarna erfordrar. Beslut om avvikelse från avgivna självdeklarationer till den enskildes nackdel måste fattas i sådan tid före taxeringsarbetets avslutande att de enskilda skattebetalarna har god tid att begära omprövning. Sådant beslut skall därför fattas senast en månad före taxeringsperiodens utgång. Skulle tidsgränsen inte följas får beslut om avvikelse ej leda till ändrad taxering. I en partimotion (1984/85:3174) kritiserade moderata samlingspartiet det förslag till förenkling av självdeklarationen som då förelädes . Förslaget, som godtogs av , innebär att för flertalet löntagare sker deklarationen i fortsättningen så att man undertecknar ett intyg på att inga andra inkomster har uppburits än dem för vilka kontrolluppgifter finns hos skattemyndigheterna. Därmed frånhändes den enskilde den självklara rättigheten att säkert veta till vilket belopp han deklarerar sina inkomster. Ett förenklat självdeklarationsförfarande bör i stället utformas så att de inkomna inkomstuppgifterna finns förtryckta på en blankett som översänds till deklaranten. Denne har därvid möjlighet att kontrollera att de uppgifter som inkommit till skattemyndigheterna är korrekta. Detta system förutsätter en förändring av de tidsgränser som gäller för avlämnande av deklaration. En förutsättning för att kunna förenkla deklarationsförfarandet är också att skattelagstiftningen förenklas. Reglerna om avdragsbegränsning, sambeskattning av B-inkomster och om realisationsvinstbeskattning av aktier är några exempel på synnerligen komplicerad lagstiftning. Även i andra avseenden kritiserade vi förslaget . Det innebär en ökad schablonisering till nackdel för de människor som har faktiska kostnader för inkomsternas förvärvande. Det innebär vidare en ökad uppgiftsskyldighet för bl. a. banker och andra kreditinstitut. Dessa har bl. till skatteutskott framfört att det enligt deras uppfattning finns betydande risk för felaktigheter i uppgiftslämnandet. Den av socialdemokraterna genomdrivna förenklingen av självdeklarationen är mot bakgrund av vad som ovan sagts oacceptabel. Självdeklarationen kan emellertid förenklas avsevärt även med hänsynstagande till de principer vi ovan redovisat. Ändrade regler för taxeringsrevision Genom den ändrade fördelning av resurser i taxeringsarbetet som tidigare förslag leder till kan större möjlighet ges för granskning av komplicerade deklarationer. Även resurserna för revision bör kunna förstärkas inom den befintliga ramen. Taxeringsrevision skall alltid utföras med hänsyn till de regler beträffande skattebetalarnas rättigheter och skatteförvaltningens skyldigheter som tidigare nämnts. Reglerna för när taxeringsrevision kan genomföras bör emellertid ändras så att taxeringsrevision endast får avse att kontrollera att en deklarationseller uppgiftsskyldighet fullgjort sin egen skyldighet enligt taxeringslagen. Man skall i fortsättningen inte få använda kontrollera andra än den granskade. Bevissäkringslagen, som infördes , innebär att s. k. säkringsåtgärder kan företas mot varje deklarations- och uppgiftsskyldig som inte är lojal mot skattemyndigheterna. Lagrådet godtog lagstiftningen trots att den enligt rådet ingav betänkligheter ut rättssäkerhetssynpunkt. Eftersökning enligt bevissäkringslagen är i princip detsamma som husrannsakan. Sådan får företas hos den som är skäligen misstänkt för brott varav fängelse kan följa samt i vissa andra fall. Till skillnad från vad som gäller för husrannsakan krävs emellertid enbart s. k. grundad anledning vid eftersökande enligt bevissäkringslagen. Enligt vår mening föreligger det uppenbara risker för att rättssäkerheten kan eftersättas vid tillämpningen av bevissäkringslagen. Det kan enligt vår mening ifrågasättas huruvida inte de regler som finns för genomförande av husrannsakan är till fyllest när det gäller möjlighet till ingripande vid misstanke om skattebrott. För att förmå de deklarations- och uppgiftsskyldiga som vägrar att lämna ifrån sig material för granskning och som inte är misstänkta för brott är det enligt vår mening tillräckligt att använda vitesföreläggande. Bevissäkringslagen (1975:1027) för skatte- och avgiftsprocessen bör därför upphävas. Betalningssäkringslagen har utformats på ett sådant sätt att rättssäkerheten i vissa fall kan komma att eftersättas. Åtgärder enligt betalningssäkringslagen kan leda till stora ekonomiska förluster för enskilda skattebetalare även om det senare visar sig att det säkrade beloppet inte påförs sorn skatt eller avgift. Betalningssäkringslagen bör därför ändras så att beslut om betalningssäkring omprövas och förutsättningarna för betalningssäkring förtydligas i lagtexten. Dessutom bör en skadeståndsregel införas så att den som lidit skada till följd av tillämpning av lagen, och då det säkrade beloppet inte påförs som skatt eller avgift, får full ersättning för de förluster han lidit. Vad gäller möjligheten att anföra besvär bör i fortsättningen skatteförvaltningen och den enskilde jämställas. Samma tidsgräns bör således gälla såväl för den enskildes som för skatteförvaltningens besvär till länsrätt (mellankommunal skatterätt). I ett stort antal fall tar behandlingen av ett ärende i länsrätt (mellankommunala skatterätten) . Detta är synnerligen otillfredsställande. En första målsättning måste vara att besvär skall vara prövade i andra instans senast vid utgången av året efter taxeringsåret. På något bör besvär normalt avgöras före utgången av taxeringsperioden efter den taxering besvären avser. För att ytterligare stärka den enskildes ställning i skatteprocessen bör den ränta staten kan tillgodogöra sig i de fall en taxering höjs inte löpa än till utgången av året efter taxeringsåret. Reglerna om anstånd med erläggande av ifrågasatt skattebelopp bör förbättras. En generell rätt att få anstånd när erforderlig säkerhet kan lämnas bör införas. Det är heller inte rimligt att det är den taxeringsintendent som är den skattskyldiges motpart i taxeringsprocessen som genom sitt yttrande i realiteten avgör anståndsfrågan i andra fall än de ovan nämnda. Beslut om anstånd bör liksom tas av uppbördsmyndigheterna, men efter självständigt ställningstagande där hänsyn i första hand skall tas till konsekvenserna för den enskilde. Ersättning för kostnader i skattemål Enligt nuvarande regler utgår ingen ersättning för kostnader som skattebetalarna har i samband med skattemål oavsett utgången och oavsett vem som anfört besvär. kostnader täcks inom ramen för beviljade anslag. Det förekommer vidare att det offentligas företrädare driver skattemål i syfte att skapa praxis. Även i dessa fall får skattebetalaren själv svara för sina kostnader. Med tanke på den komplicerade lagstiftningen och den stora ekonomiska betydelse utgången i ett skattemål kan få är detta förhållande inte rimligt. En ovillkorlig rätt till ersättning för kostnader i samband med ett skattemål måste därför införas i de fall en skattskyldig vinner målet. Oavsett vem som anfört besvär har den skattskyldiges kostnader förorsakats av felaktiga ställningstaganden inom skatteförvaltningen. Även i de fall en skattebetalare delvis vinner ett mål eller förlorar det bör ersättning för kostnader kunna utgå. Storleken på ersättningen får då bedömas med utgångspunkt i varje enskilt fall och lämpligen fastställas av den domstol som fattar beslut i skattemålet. Särskilt i de fall då besvär anförs av skattemyndigheterna bl. a. i syfte att utforma praxis och i mål där skattelagstiftningen inte är entydig finns anledning att se generöst på storleken av ersättningen. Det finns, som framgår av vad som sagts ovan, problem förknippade med att införa en rätt till ersättning för kostnader i skattemål. Detta får emellertid inte hindra att nuvarande regler ändras. Regeringen bör skyndsamt utreda den närmaste utformningen och förelägga förslag. Regler om s. k. skattetillägg infördes för att i enklare fall möjliggöra en sanktionsåtgärd utan prövning enligt skattebrottslagen. Påförande av skattetillägg är en administrativ process med regler som, även om en viss uppmjukning skett , ofta måste tillämpas på ett alltför strikt sätt. Reglerna för skattetillägg bör alltså ändras ytterligare så att hänsyn alltid skall kunna tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Det svenska systemet för uppbörd av skatter och socialförsäkringsavgifter förutsätter ett ansvar för den som skall betala in skatten. På skatteområdet innebär detta ansvar, enligt uppbördslagen, att en arbetsgivare som saknar skälig anledning att underlåta att göra skatteavdrag kan bli skyldig att betala en anställds skatt. har en häftig debatt om tillämpningen av uppbördslagens regler uppstått. Lagen har självfallet fått den utformning den har mot bakgrund av att berörda myndigheter faktiskt skall göra en skälighetsbedömning. Trots detta har, som i bl. a. det uppmärksammade Hjortberg-fallet, lagens bestämmelser tillämpats på ett sätt som lagstiftaren uppenbarligen inte avsett. De regler som kan komma att antas till följd av det förslag som lagts fram av socialavgiftsutredningen löser ej problemen. Visserligen kan de leda till mera entydiga regler om när en person skall anses som företagare. Det kan emellertid föreligga fall när tvekan ändå föreligger. Skyldighet att göra skatteavdrag på utbetalade ersättningar skall inte föreligga om den ersättningsberättigade är registrerad till mervärdeskatt eller är skyldig att betala B-skatt. Det är dessutom nödvändigt att i anvisningsform tillföra uppbördslagen en bestämmelse som anger att vid bedömningen av huruvida skatteansvar skall åläggas en företagare eller uppdragsgivare skall hänsyn tas till omständigheterna i varje enskilt fall. Ett utflöde av det tänkande som bl. a. ledde fram till Hjortbergsaffären är den s. k. angiverilagen. Den innebär att uppgiftsskyldighet och skatteansvar också införts för andra än företagare. Denna lag är enligt vår mening inte erforderlig med tanke på de bestämmelser som redan finns i uppbördslagen. Regler om när kontrolluppgift skall lämnas finns redan och innebär skyldighet att lämna sådan uppgift så fort ett anställningsförhållande uppstår. Angiverilagen bör därför avskaffas. Erforderliga författningsändringar torde ankomma på utskottet att utarbeta. Mot bakgrund av det anförda hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om en översyn av skattelagstiftningen, 2. att beslutar avskaffa lagen (1985:865) mot skatteflykt, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande tolkningsföreträde för enskilda skattebetalare, 4. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om enskilda skattebetalares rättigheter, [5. att hos regeringen begär förslag om införande av straffansvar för tjänstefel,1] [6. att hos regeringen begär förslag om förstärkt sekretess vid beslut om avvikelse från självdeklaration,1] 7. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen beträffande tidsgräns för beslut om avvikelse från självdeklaration, 8. att hos regeringen begär förslag om förenklad självdeklaration i enlighet med vad som anförts i motionen, 9. att hos regeringen begär förslag om ändrade regler för taxeringsrevision enligt vad som anförts i motionen, 10. att beslutar att avskaffa bevissäkringslagen (1975:1027), 11. att hos regeringen begär förslag om ändring av betalningssäkringslagen enligt vad som anförts i motionen, 12. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen beträffande tidsgräns för behandlingen av besvär i länsrätt och mellankommunal skatterätt, 13. att hos regeringen begär förslag om ändrade regler för anstånd med erläggande av skatt vid besvär enligt vad som anförts i motionen, [14. att hos regeringen begär förslag om ersättning för kostnader i skatteprocessen enligt vad som anförts i motionen,2] 15. att hos regeringen begär förslag om ändrade regler för skattetillägg i enlighet med vad som anförts i motionen, 1 1985/86:K302. 2 1985/86: Ju701. 16. att hos regeringen begär förslag om ändring av uppbördslagen vad avser betalningsskyldighet för arbetstagares skatt i enlighet med vad som anförts i motionen, 17. att beslutar avskaffa lagen (1982:1006) om avdragsoch uppgiftsskyldighet beträffande vissa uppdragsersättningar. () () () () () () () ()