mot · G902Ju606 · 1986-01-17 00:00:00 — Särskilt av småföretagare, konstnärer, lantbrukare eller andra kategorier av skattskyldiga som inte har vanliga tjänsteinkomster krävs ofta ett stort mått av kunskaper för att de skall undvika att begå fel mot skattereglerna. Alternativt tvingas de köpa redovisnings- eller deklarationstjänster till betydande kostnader. Det är av hänsyn till både rättssäkerheten och effektiviteten i vårt ekonomiska system angeläget att vårt skatte- och uppbördssystem förenklas. De exempel på övergrepp mot rättssäkerheten som är de kanske vanligast förekommande i debatten är hämtade från olika skatte- och uppbördssammanhang. Därvid har existensen och tillämpningen av ett antal lagar kommit i fokus. Dessa är främst betalningssäkringslagen och bevissäkringslagen samt lagen mot skatteflykt (generalklausulen). I en annan motion till detta behandlar vi bl.a. bevissäkringslagen och betalningssäkringslagen och yrkar att ersättning för processkostnad i taxeringsprocessen skall utgå om en enskild vinner målet. socialistiska majoritet beslöt att lagen mot skatteflykt skall förlängas att gälla . Mot detta beslut reserverade sig de tre borgerliga partierna. Bakgrunden till avslagsyrkandet var såväl den tveksamhet från rättssäkerhetssynpunkt som finns beträffande lagen som det förhållandet att lagen över huvud taget knappast har tillämpats. Dessa invändningar kvarstår självfallet fortfarande. Lagen mot skatteflykt bör därför upphävas. Skyddet mot retroaktiv lagstiftning, som från början gällde endast strafflag, utvidgades med ett förbud mot retroaktiv lag om skatt eller statlig avgift (RF 2:10 andra stycket). Som huvudregel slås fast att skatt eller statlig avgift inte får tas ut i vidare mån än som följer av föreskrift som gällde när den omständigheten inträffade som utlöste skatt- och avgiftsskyldigheten. får göra undantag härifrån om särskilda skäl påkallar det. Huruvida sådana skäl föreligger är undandraget de rättstillämpande myndigheternas prövning. Retroaktiviteten får likväl inte sträcka sig längre än till den tidpunkt då ett förslag från regeringen eller ett riksdagsutskott lämnats till . Regeln tillkom, i likhet med de andra förstärkningar som genomfördes , genom kompromiss mellan riksdagspartierna (utom vpk). Den socialdemokratiska regeringen som tillträdde 1982 har emellertid varit alltför villig att åberopa särskilda skäl. Den extra vinstdelningsskatten och den tillfälliga förmögenhetsskatten har införts under former som har karaktär av retroaktiv lagstiftning. Då t. ex. beslöt om nya regler avseende förmögenhetstaxeringen för var det i praktiken fråga om retroaktivitet. Det är av yttersta vikt att grundlagen är helt entydig. Vad som avses vara tillåtna undantag från förbudet mot retroaktiv lagstiftning måste klarläggas och lagtexten preciseras. Lojaliteten mot skattesystemet kan i längden upprätthållas endast om medborgarna upplever sig förnuftigt och rättvist behandlade. För detta krävs en balans i bedömningen av vad som är till fördel för medborgaren och för staten. Generella bedömningsnormer som enbart gynnar staten leder ofelbart till bristande lojalitet och tilltro till systemet. Det finns därför, med vårt nuvarande skattesystems komplexitet, starka skäl för att införa en omvänd generalklausul. En sådan bör förhindra att skattskyldiga av myndigheterna behandlas på ett sätt som inte kan anses stå i överensstämmelse med intentionerna bakom en viss lagstiftning, exempelvis åläggs en icke avsedd beskattning. Denna omvända generalklausul är således en positiv lag. Klarare regler för socialavgifter Det ankommer på att debitera arbetsgivaravgifter. Med tanke på att arbetsgivar/arbetstagarbegreppet tolkas på olika sätt inom olika lagstiftningsområden kan stora olägenheter uppstå. Det gäller särskilt när en enskild person anlitas för hushållsarbete eller för reparationer eller liknande och blir att betrakta ibland som anställd av den som givit uppdraget, ibland som egen företagare med skyldighet att betala egenavgifter. Snickaren Hjortberg är ett exempel som upprört många. För att undvika nuvarande problem bör begreppen arbetsgivare resp. arbetstagare få en enhetlig definition, i vart fall i skatte- och avgiftslagstiftningen. (Ds S 1985:1) har i stället föreslagit att ett företagarkort skall införas för fysiska personer. Den som är registrerad för B-skatt och momsredovisning skall automatiskt registreras som företagare och betala egenavgifter. Därmed skulle envar kunna kontrollera om den han anlitar är företagare eller ej. Därigenom är huvudproblemet dock inte alls löst. Arbetstagarbegreppet tolkas av domstol, oavsett företagarkortet. Personer som inte känner till att begreppet arbetsgivare på skatte- och socialförsäkringsområdet är mer omfattande än enligt vanligt språkbruk kan lätt göra misstag. Inte heller gäller företagarkortet juridiska personers anställda eller medhjälpare. För att råda bot på detta föreslår utredningen en nödutgång, nämligen att eftergift av arbetsgivaravgiften skall kunna ges till den som varken insåg eller slutligen borde ha insett att han var att betrakta som arbetsgivare. Om förslaget genomförs blir det lagkomplex om socialavgifter, som är alldeles för invecklat och svåröverkomligt, ännu mera otillgängligt utan att det grundläggande felet botas. Enligt mening krävs en enhetlig definition av arbetstagar- och arbetsgivarbegreppen. I avvaktan härpå bör den i föregående punkten föreslagna omvända generalklausulen kunna användas i flagranta fall. Sorn tidigare framgått har vi utifrån principiella synpunkter varit kritiska till en del av de vägar som regeringen har valt för att bekämpa den ekonomiska brottsligheten. Vi vill understryka att vår tveksamhet naturligtvis inte gäller det uppsatta målet att bekämpa ekonomisk brottslighet men väl en del av de medel som föreslagits. Vi är inte beredda acceptera att man inför en särskild rättsordning för ekonomiska brott lika litet som för någon annan typ av brottslighet. Centrala principer i vår rättsordning, som t. ex. bevisvärderingsregler, regler om preskriptionstider, processuella tvångsmedel, rättshjälp etc., måste vara desamma oavsett om en person är misstänkt för ekonomiska brott eller andra brott. Samhällets reaktion på brott skall i stället komma till uttryck genom den påföljd som bestäms. Det är nästan intill omöjligt att beräkna den ekonomiska brottslighetens omfattning. Regeringen har i sin proposition med riktlinjer för det framtida arbetet mot ekonomisk brottslighet gjort en grov uppskattning av skattebortfallet och kommit fram till ett belopp om . Detta är inte bara en grov gissning utan denna bygger också på ett enligt vår mening ologiskt resonemang. Mycket av den verksamhet som faller inom den ekonomiska brottsligheten skulle självfallet aldrig bedrivas på hederliga villkor. De som bedriver den skulle inte anse den lönsam. Skulle tillräckliga kontrollåtgärder kunna sättas in på att lagföra alla som exempelvis brister i sina skatteålägganden skulle resultatet inte bli att skatt motsvarande det tidigare bortfallet därefter skulle komma in till staten. (Däremot skulle förhoppningsvis den illegala verksamheten upphöra!) Vi ställer oss mot den här bakgrunden tveksamma till att utifrån hypotetiska beräkningar försöka leda i bevis hur stora belopp samhället skulle tjäna på att bekämpa ekonomisk brottslighet. Man kan inte heller utifrån ett sådant vinstresonemang acceptera åtgärder mot denna brottslighet vilka man av rättssäkerhetsskäl avvisar i andra sammanhang. Det finns så mycket mindre skäl att frångå rättssäkerhetskraven på det sätt ekokommissionen föreslagit som dessa förslag i obetydlig utsträckning skulle effektivisera kampen mot eko-brottsligheten. Deras huvudsakliga effekt skulle i stället bli en allvarlig urholkning av rättssäkerheten. Det är angeläget att bekämpa ekonomisk brottslighet, men det måste ske med andra medel. Redan under de icke-socialistiska regeringsåren vidtogs ett stort antal åtgärder och satsades omfattande resurser i arbetet på att beivra ekonomisk brottslighet. Det var under dessa år som polisens eko-rotlar infördes och ett stort antal nya polistjänster inrättades. Bland de lagändringar som gjordes i samma syfte kan nämnas lagen om näringsförbud i samband med konkurs, ändringar i konkurslagen beträffande konkursförvaltningen, regler för att rationalisera uppbördsförfarandet, regler om ställföreträdares ansvar för arbetsgivaravgifter, ändring i tullagen m. fl. Vad som framstår som mest angeläget är att fortsätta satsa på utbildning av poliser, åklagare och domare. om skydd för de mänskliga rättigheterna är inte direkt tillämplig för svenska domstolar och förvaltningsmyndigheter. Det har förutsatts att konventionsbestämmelserna ändå beaktas vid utarbetandet av svensk lag och att de överensstämmer med regeringsformens fri- och rättighetsregler. har emellertid fällts vid för brott mot konventionen bl. a. vad avser egendomsskyddet. har även tvingats ingå förlikning för att undvika fällande dom i . Det har i och med detta uppkommit tveksamhet om den svenska rättsordningen uppfyller de krav som ställer. En slutsats som bl. a. kan dras av vissa av domstolens avgöranden är att myndighetsavgöranden som rör civila rättigheter och skyldigheter skall kunna prövas av domstol. Enligt den svenska rättsordningen är det emellertid för stora grupper av ärenden som torde falla inom det område som avser med civila rättigheter och skyldigheter endast möjligt att få ett myndighetsbeslut överprövat av en överordnad förvaltningsmyndighet. Ofta är ett centralt ämbetsverk eller regeringen slutinstans. Med hänsyn till att det måste vara ambition att följa ingångna konventionsåtaganden framstår det som nödvändigt att en grundlig analys företas av hur den svenska förvaltningslagstiftningen förhåller sig till konventionskraven. Oavsett bedömningen av frågan om vilka krav ställer på domstolskontroll av förvaltningsbeslut kan det ifrågasättas om den nuvarande ordningen är tillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt. hävdas det att det kan finnas intressegemenskap mellan myndigheter i olika instanser och att den starka expansionen av förvaltningen medfört att den rättsliga kompetensen hos myndigheterna tunnats ut. En utökad möjlighet till domstolsprövning av förvaltningsbeslut skulle därför kunna innebära en förstärkning av rättssäkerheten och är även av denna anledning angelägen. Ett sådant system skulle innebära stora ändringar i svensk förvaltningstradition men vi anser ändå mot bakgrund av det anförda att regeringen bör låta utreda dessa frågor. Det är då angeläget att närmare pröva förutsättningarna att införa en möjlighet för enskilda att genom rättsbesvär med mönster från kommunalbesvärsinstitutet få ett besluts grundlagsenlighet prövad. För moralen i samhället är det viktigt att den enskilde individen upplever att också myndigheter kan kontrolleras och att enskilda tjästemän kan ställas till svars, om de har begått fel. Det ankommer på justitieombudsmannen (JO) att utöva tillsyn över tillämpningen i offentlig verksamhet av lagar och andra författningar. intar därmed en central roll för kontrollen av myndighetsutövningen. tillkom den nuvarande organisationen av med fyra ombudsmän, varav en är administrativ chef. Varje JO fullgör sina uppgifter självständigt. kommer ca 3 800 klagomål in till JO. Ärendebalansen är besvärande. På grund av detta otillfredsställande tillstånd tillsattes 1983 en utredning för att komma med förslag till förbättringar. Utredningens betänkande (SOU 1985:26) har avlämnats. För att rätta till problemen föreslås en återgång till ordningen med endast en av vald JO. Därmed torde dock varken avverkningen av ärendebalansen underlättas eller ämbetet återfå sitt förlorade anseende. Huvudorsaken till att JO av många numera uppfattas som en tandlös tiger är i stället att söka ämbetsansvarsreform. Den innebär att det straffrättsliga ansvar som åvilade tjänstemän för fel i tjänsten uttunnades. Därmed begränsades JO:s möjligheter att med kraft ingripa. Reformen grundades på intresset av att så långt möjligt samma arbetsrättsliga regler skulle gälla på den offentliga sektorn som på arbetsmarknaden i övrigt. Förhållandena inom de olika arbetsmarknadssektorerna skiljer sig emellertid på en avgörande punkt: de offentliganställda, var och en på sin nivå, ingriper ofta i enskilda människors liv på ett sätt som saknar motsvarighet inom den enskilda sektorn. Risk föreligger också för att känslan för det egna personliga ansvaret alltmer tunnas ut med en brist på noggrannhet i tjänsteutövningen som följd. Det är därför angeläget att ytterligare förstärka JO:s roll. För att fylla uppgiften bör JO vara utrustad med sådana sanktionsmedel som ger honom möjlighet att ingripa mot allvarligare missförhållanden i all offentlig verksamhet. Erfarenheten visar att JO i praktiken ofta saknar denna möjlighet. Det finns därför anledning att skärpa möjligheterna till sanktioner mot tjänstemän i offentlig tjänst därvid JO bör ha samma befogenhet att ingripa mot kommunalanställda tjänstemän som mot statligt anställda. I brist på förslag från måste denna fråga bli föremål för fortsatta överväganden. har uppmärksammats ett antal fall där kommunala församlingar fattat olagliga beslut, och trots att dessa upphävts efter besvär senare trotsat överinstansen. Någon möjlighet att ställa de kommunala förtroendemännen till ansvar i sådana fall finns inte. Vi menar att det nu är nödvändigt att utreda frågan om möjliga sanktioner i dessa fall. En viktig del av den enskildes rättsskydd är möjligheten att få ersättning av stat eller kommun för skada som den enskilde lidigt på grund av felaktig myndighetsutövning. I infördes ett allmänt skadeståndsansvar för stat och kommun , internationellt sett ovanligt sent, och då sedan saken drivits från liberalt håll . Tyvärr har emellertid skadeståndsansvaret försetts med en rad inskränkningar. Det betyder att det allmänna i praktiken går fritt från skyldighet att ersätta skador uppkomna genom vårdslöshet vid myndighetsutövning i många situationer, där enskilda -1, ex. företag - i jämförbara fall helt klart skulle vara skadeståndsskyldiga. JK, som företräder staten i dessa fall, tillämpar dessutom en praxis som kännetecknas av stor försiktighet både när det gäller att medge att skadeståndsskyldighet föreligger och vid beräkningen av skadeståndens storlek. Det är angeläget att reglerna ändras så att enskilda och företag, som lider skada genom slarv och okunnighet från myndigheters sida får ett fullgott skydd. Reglerna om skadeståndsansvar bör inte vara frikostigare mot det allmänna än mot andra skadevållare. Reglerna bör snarare vara strängare med hänsyn till att det rör sig om skador som uppkommer genom bristande omsorg i samband med det offentligas maktutövning. Rättshjälpens framtida utformning är av stor betydelse för enskilda människors förutsättningar för att kunna hävda sina intressen inför myndigheter och domstolar och därmed för rättssäkerheten. Det är en självklarhet i ett rättssamhälle att alla oberoende av inkomst och förmögenhet skall ha lika möjligheter att kunna tillvarata sina rättsliga intressen. uppenbart att staten genom rättshjälp inte kan medverka i alla de sammanhang där enskilda personer kommer i kontakt med eller behöver hjälp av rättsvårdande myndigheter. Det är en mycket grannlaga uppgift att finna den avvägning som garanterar rättssäkerheten och inte medför oacceptabla kostnader för staten. Med tanke på att frågan om rättshjälp övervägs i departementet avstår vi nu från konkreta yrkanden. Till de centrala rättssäkerhetsfrågorna hör reglerna om de processuella tvångsmedlen, främst reglerna om anhållande och häktning. har i en dom fastslagit att inte uppfyller artikel 5:3 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna när det gäller tidsfristerna för anhållande och häktning. presenterade sitt betänkande med förslag till bl. a. kortare frister mellan anhållan och häktning. Förslaget innebar att det kommer att krävas att domstolarna har jourverksamhet under icke arbetstid för att snabbt känna till häktningsfrågan. Detta förslag överensstämmer med tidigare motionskrav från . Det är från rättssäkerhetssynpunkt mycket angeläget att regeringen återkommer till med förslag till ändrade regler om anhållan och häktning vilka innebär förkortade frister i förhållande till vad som gäller. Rättssäkerheten måste bevakas inte bara när det gäller tillkomsten av nya lagar utan också när det gäller tillämpningen av dem. Även i detta hänseende finns det flera hot mot rättssäkerheten. Arbetsbördan för poliser, åklagare och domstolar leder dels till ökade risker för att brottsutredningar inte blir tillfredsställande gjorda, dels till orimliga dröjsmål med målens avgörande och till minskad noggrannhet i beslutsfattandet. Då belastningen på rättsväsendet är ojämn i geografiskt hänseende riskerar rättstillämpningen över landet att brista i enhetlighet. Tillgången på kvalificerade advokater är viktig liksom ett rättvist rättshjälpssystem. Den starka tillväxten av och den ökade specialiseringen i det rättsliga regelsystemet har kommit att ställa allt högre krav på juristerna och därmed på juristutbildningen. Bristande resurser till utbildningen kommer att resultera i illa rustade befattningshavare på viktiga poster som åklagare, domare, advokater, förvaltningsjurister etc. För att rättssäkerheten i domstolar och myndigheter skall kunna garanteras krävs det kompetenta jurister. Detta förutsätter i sin tur en juristutbildning som håller hög kvalitet. I vår motion om högskola och forskning har vi yrkat att anslaget till juristutbildningen skall öka med 1 milj. kr. vilket motsvarar mellanskillnaden mellan UHÄ:s förslag till kvalitetshöjande åtgärder och vad regeringen anslagit. Det har också höjts varnande röster från domarhåll angående effekterna av lönegapet mellan den offentliga och den privata arbetsmarknaden på juristsidan. Gapet leder successivt till att en del av de mest kompetenta juristerna väljer att gå till privata arbetsgivare vilket får till följd att kvaliteten på bl. a. domarkåren sänks. Konkurrensen om kvalificerad arbetskraft har på samma sätt som uppmärksammats beträffande flygvapnets piloter och de tekniska högskolornas lärare, också drabbat polisens och skattemyndigheternas kvalificerade utredningspersonal av ekonomisk brottslighet. Det finns de som menar att den tilltalade i vissa komplicerade skatteprocesser numera har tillgång till mer kvalificerad experthjälp för sitt försvar än vad åklagarsidan kan ställa upp med. Enligt uppfattning måste offentliga arbetsgivare tillåta en differentierad lönesättning i större utsträckning än vad som varit fallet. Rättssäkerheten kräver att domstolar, åklagare och poliser får konkurrera om kvalificerade jurister och ekonomer på ungefär samma villkor som andra arbetsgivare. Utan att påföljderna formellt har ändrats har strafftiderna under en följd av år minskat. Mer än var fjärde lagförd person får stafföreläggande som påföljd för stöld. Bestämmelser om strafföreläggande togs upp i proposition 1942:5, se t. ex. s. 118! dömdes 600 personer till böter för stöld medan motsvarande siffra 1965 var 200. På samma sätt har antalet villkorliga domar ökat, får var tredje person som döms denna påföljd mot var nionde 1965. Också när det gäller fängelsestraffens längd går det att påvisa att straffen för stöld/grov stöld blivit mildare. Andelen fängelsedömda som fått eller mindre har ökat från 1977 och . Motsvarande utveckling kan konstateras också för andra typer av förmögenhetsbrott. Av de 968 personer som dömdes för fängelse för grov stöld där straffmaximum är erhöll endast tolv personer tider . av besluten om lagföring vid tillgreppsbrott fattas av åklagare genom strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. genomfördes den av beslutade s. k. halvtidsreformen. Reformen innebar att alla personer som dömts till fängelse på mellan och friges villkorligt efter halva strafftiden. hade man normalt frigivits efter två tredjedelar av strafftiden. Reformen innebar att ca 500 fängelsedömda släpptes omkring . Beräkningar gjorda av BRÅ (Brå 1985:2) visar att reformen på grund av de frigivnas återfall i brott tillfört följande antal anmälda brott : 1 200 grova stölder, 3 300 stölder, 300 bedrägerier och 160 misshandel/rån. Den kraftiga ökningen av antalet brott har lett oss till uppfattningen att samhället måste reagera mer målmedvetet särskilt på återfallsbrottsligheten. Dessutom krävs kännbara reaktioner på brotten mot enskilda, både våldsbrotten och förmögenhetsbrotten. Förutom att förbättra de brottsförebyggande åtgärderna, där bekämpandet av narkotikan är en central uppgift, och att åstadkomma förbättrad kriminalvård, bör därför straffet för förmögenhetsbrott som riktas mot enskilda skärpas genom att stöld som riktas mot enskild och som sker där någon har sin bostad, alltid betraktas som grov stöld. Detta oavsett om stölden förövats mot någons permanenta bostad eller mot fritidshus. Det är det faktum att någons integritetsskyddade sfär har blivit kränkt som skall medföra att brottet rubriceras som grovt. Den syn som vi här har gett till känna beträffande stölder bör komma till direkt uttryck i lagtexten genom ett tillägg till nuvarande 8 kap. 4 § andra stycket BrB. Paragrafen bör enligt vår mening ha följande lydelse: Är brott som i 1 eller 3 §§ sägs att anse som grovt, skall för grov stöld dömas till fängelse, lägst och högst . Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas, om det avsett sak som någon bar på sig, om gärningsmannen varit försedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel, om brottet förövats genom inbrott i någons bostad, eller om gärningen eljest varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Genom att hänföra bostadsinbrotten till grova stölder gör samhället en markering av det angelägna i att brotten mot enskilda skall bedömas som allvarliga brott. Vidare bör en återgång ske till den tidigare ordningen med frigivning först när två tredjedelar av straffet avtjänats. Om detta får som konsekvens att antalet platser på kriminalvårdsanstalterna inte räcker bör nya anstalter byggas. En ordning där tillgången på anstaltsplatser de facto bestämmer strafftidernas längd är orimlig. Brottsoffrens reaktioner på brottet har tidigare i det närmaste nonchalerats. Efter hand har dock vissa kategorier av brottsoffer, sexuellt utnyttjade eller misshandlade barn och kvinnor, kommit att uppmärksammas och skilda åtgärder har vidtagits för att stödja dessa individer. Brottsoffer påverkas olika av brottet. Undersökningar visar att äldre ensamstående kvinnor är den grupp som reagerar starkast medan yngre sammanboende män blir minst påverkade. Reaktionerna och tänkesätten efter brotten skiljer sig mellan offren men några reaktioner återfinns ofta: En ökad känsla av otrygghet som tar sig uttryck i att den drabbade inte vill vara ensam, inte vågar gå ut eller vill flytta från sin bostad. En rädsla för att bli utsatt för nya brott, besvikelse över att inte ha fått hjälp av passiva vittnen, funderingar över vem gärningsmannen var. Personligt stöd och hjälp till brottsoffret är oftast den viktigaste insatsen, och detta oavsett den ekonomiska skadans omfattning. Det är nödvändigt att brottsoffret känner att polisen visar intresse för saken genom t. ex. snabb personlig hjälp. Denna hjälp får ges inom ramen för den socialtjänst som åvilar kommunerna. En modell är att skapa någon form av brottsofferjour med en kärna av socialtjänstemän omgivna av frivilliga krafter från hjälporganisationer, religiösa samfund eller andra intresserade och med tillgång till expertis på skilda områden. Dessutom måste brottsoffret kunna erhålla rättslig hjälp vid rättegång och i andra rättsliga sammanhang. Den ekonomiska gottgörelsen är inte oviktig för brottsoffret. Ett utdömt skadestånd stannar dock i realiteten ofta på papperet eftersom gärningsmannen inte sällan saknar ekonomiska tillgångar.