mot · G902Fi708 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86:Fi708 () Översyn av den s. k. begränsningskungörelsen Den s. k. begränsningskungörelsen - förordning om ändring i kungörelsen (1970:641) om begränsning i myndighets rätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd - utfärdades av regeringen (SFS 1977:629). Ursprunget är en överenskommelse 1970 mellan och kommunerna där kommunerna åtog sig en viss återhållsamhet när det gällde skattehöjningar mot att man fick möjligheter att genom samråd påverka statliga myndigheters föreskrifter, anvisningar och råd vilka kunde väntas leda till direkta eller indirekta kostnadsökningar för kommunerna. Syftet med förändringen 1977 var att även företrädare för näringslivet/ företagsamheten skulle ges liknande samrådsmöjligheter. Enligt förordningen får statliga myndigheter, som av riksdag och regering getts befogenheter att utfärda föreskrifter, anvisningar eller råd, inte utan regeringens godkännande ändra eller införa nya regler om detta kan påverka gällande standard eller tillämpade normer och i mer än oväsentlig grad kan leda till direkta eller indirekta kostnadsökningar i den av föreskriften m. m. berörda verksamheten. För en bedömning av om regeringens godkännande krävs skall myndigheten utreda förslagets kostnadsmässiga konsekvenser samt höra företrädare för dem som kan förutses slutligt få bära ökade kostnader för ändrad standard eller ändrade normer. (Alltså även företrädare för näringslivet.) Enligt förordningens formulering är det dock myndigheten själv som prövar om frågan bör underställas regeringen. Företrädare för kommuner och landsting kan emellertid påkalla att besluten underställs regeringen om kostnadsökningar slutligt i sin helhet drabbar kommuner eller landsting. Dessa har alltså en viss särställning i förhållande till andra, t. ex. företagen, som kan få bära ökade kostnader. Samråd skall t. ex. alltid ske med stat-kommunberedningen () vilket är en viss garanti för att kommunala synpunkter beaktas i samband med myndigheternas normgivning genom t. ex. föreskrifter. Enligt förordningen har i uppdrag att följa myndigheternas normgivning och bedöma de kostnadsmässiga konsekvenserna. Myndigheterna skall se till att får föreskrifter m. m. och utredningar om de kostnadsmässiga konsekvenserna. Erfarenheterna tyder emellertid på att begränsningskungörelsen inte alltid tillämpas. Myndigheter underlåter t. ex. alltför ofta att göra ekonomiska konsekvensanalyser och att informera . Detta har lett till att frågan om en översyn av kungörelsen aktualiserats. 1985/86 ningen har bl. a. i uppgift att föreslå omprövningar. Den s. k. normgruppen Fi708 inom industridepartementet har även i uppdrag att verka för att myndigheterna i större utsträckning än nu gör ekonomiska beräkningar av konsekvenserna av olika föreskrifter. (Normgruppen är en tillfällig arbetsgrupp med uppgift att granska den statliga normgivningen som berör näringslivet och föreslår förändringar som kan minska kostnader och förenkla regler.) Svagheterna i nuvarande ordning är att myndigheter alltför ofta underlåter att göra föreskrivna kostnadsanalyser, att man inte alltid informerar och att, utom när det gäller kommunerna, det inte regelmässigt sker samråd med företrädare för dem som drabbas av ökade kostnader som en följd av myndighetsföreskrifter m. m. (främst näringslivet/ företagen). Det bör därför övervägas att, så att säga, höja den nuvarande regeringsförordningens status genom att låta den ta formen av en av beslutad lag. bör formuleringen i nuvarande 1 § skärpas så att myndigheterna får en mer uttalad skyldighet att underställa kostnadskrävande föreskrifter m. m. regeringens prövning. roll som tillsynsmyndighet bör även omprövas. En möjlighet är att permanenta den nuvarande normgruppen inom och ge den i uppdrag att både agera som samrådspartner till myndigheterna och att vara centralt utrednings- och beredningsorgan för regeringen i frågor som rör myndigheternas normgivning genom föreskrifter m. m. och samrådsskyldigheten med företrädare för näringslivet bör även preciseras bättre. Hur detta bäst kan ske är emellertid en fråga som bör tas upp till överläggningar med organisationer som kan betraktas som representativa för enskilda, statliga och kooperativa företag. Företagen får ju i hög grad bära kostnaderna för myndigheternas normgivning inom en rad områden. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär en översyn av begränsningskungörelsen i det syfte som motionen anger.