mot · G902n275 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:N275 m. fl. (vpk) Löntagarfondernas roll i samhällsutveckling och regionalpolitik Löntagarfondernas roll i svensk ekonomi blir en alltmer påträngande fråga. Den borgerliga skräckpropagandan har till stor del slagit slint, och fonderna har kommit i arbete. Därmed träder problemet med hur de skall användas i förgrunden. Fonderna kan inte gärna fortsätta som de har gjort. De bedriver konventionell placeringsverksamhet och skiljer sig knappast från andra institutionella placerare. Följden av detta är i ett längre perspektiv, att fonderna i själva verket bekräftar eller rent av förstärker rådande mönster i den ekonomiska utvecklingen. Det blir de attraktivaste privata storindustrierna, de transnationellt förankrade delarna av näringslivet och de mest expansiva regionerna, som får fördelarna av dem. Kortsiktig lönsamhet och maximala avkastningssiffror blir allt överskuggande. Långsiktigt utvecklingstänkande och kvalitativt viktiga sidor av verksamheterna kommer helt i bakgrunden. Detta stämmer inte med de politiska föreställningar om löntagarfonderna, som bars upp av de breda skikten i arbetarrörelsen och av de väljare, som röstade fram den nuvarande majoriteten. Det stämmer säkerligen inte heller med de regionala opinioner, som utan att rösta på arbetarpartierna ändå har en insikt om att samhället från nationell nivå måste göra riktade insatser till förmån för de ekonomiskt svagare regionerna. Att fördela resurserna i samhället rättvisare, att bidra till regionernas utveckling och kompensera där det privata kapitalet svek samt att försvara arbetena i det var innehållet i de förhoppningar människor ställde på fonderna. 1 den offentliga diskussionen har man särskilt kritiserat förhållandet, att län som själva kämpar med svåra problem bidrar med stora belopp till fonderna utan att få något tillbaka. Deras pengar kanaliseras till helt andra verksamheter och helt andra delar av landet delvis t. o. m. utanför landet. Dessa förhållanden har gett fondernas svurna flender ett tacksamt argument i handen, som de inte varit sena att använda. Ur skilda synvinklar framstår det alltså som helt nödvändigt att ge fonderna en medvetnare och mer självständig inriktning. Det är främst i tre avseenden som en förändring då måste ske. För det första måste fonderna bli sammankopplade med regionalpolitiken. Detta behövs av en rad skäl. Det är direkt destruktivt, om man via fonderna skulle dränera de regioner på resurser som man har som officiellt mål att hjälpa. Ett sådant förhållande är i längden politiskt helt ohållbart. Fondernas politiska förankring hänger samman med om befolkningen uppfattar dem som något förden egna regionen betydelsefullt. Med knappa Mot. budgetramar blir också fonderna ett smidigare och aktivare medel att sti- N275 mulera regional utveckling än olika subventioner till det nyckfulla privatkapitalet. Det regionalpolitiska syftet kan naturligtvis inte ensamt vara ledande, men det bör vara ett uttryckligt delmål för fondernas verksamhet. För det andra måste fonderna ges en självständigare och klarare definierad roll i den nationella industrialiseringsprocessen. Denna handlar inte bara om kvantitativ utveckling, utan om struktur och kvalitativa egenskaper hos det som utvecklas. Och bakom detta ligger sociala och mänskliga värderingar. Det handlar om att främja en sådan utveckling av industrisamhället, att de breda folklagrens livsvillkor i djupare bemärkelse främjas. Att främja en måttfull hushållning med naturresurser, att motverka rovdrift, att övervinna alltför kortsiktigt tänkande och att utveckla sådan varu- och tjänsteproduktion som gör samhället mer civiliserat där är några av de riktlinjer fondernas verksamhet borde främja. En viktig sida härav är också att bidra till en större nationell självständighet, då det gäller nya, framtidsbetonade tillverkningar och tekniska lösningar. Allt detta pekar också till förmån för att fonderna inte i första hand skall stödja de tendenser, som det privata storkapitalet är intresserat av. De bör i stället ingå i samhälleligt organiserade projekt och tillverkningar, som främjar en alternativ riktning i utvecklingen. För det tredje, slutligen, brådskar det med fondernas demokratisering. De bör förankras genom att öppnas för demokratisk styrning och kontroll. Det kan t. ex. ske genom att varje fond får ett representantskap, valt nedifrån (av löntagarkollektivet eller genom allmän rösträtt). Representantskapet skall besluta om de övergripande linjerna och de långsiktiga strävandena, medan styrelserna (som givetvis bör väljas av representantskapen) skall ansvara för den löpande ledningen och besluten i de enskilda ärendena. En naturlig följd av en sådan aktivering och förändring av fonderna som här skisserats är, att de nuvarande begränsningarna i fondernas tillåtna ägarandelar inom ett och samma företag avskaffas. Fonderna skall givetvis ha den friheten, att de kan ingå i projekt och verksamheter, där de själva och andra instanser för samhälleligt kapitalägande kan ha majoritet eller ensamkontroll. En annan naturlig följd är att avkastningskraven måste förändras, göras mer flexibla. Man måste frångå den nuvarande ensidiga inriktningen på snabba pengar, dvs. kortsiktig avkastning utan relation till vad man placerar pengarna i. Fonderna måste tillämpa ett mer långsiktigt och vidsträckt lönsamhetsbegrepp även därhän, att de kan stödja investeringar i infrastruktur och samhällsverksamheter där motiven inte i omedelbar mening är kommersiella. Mot bakgrund av vad här anförts föreslås 1. att hos regeringen begär förslag till sådan förändring i löntagarfondernas instruktioner att de kan bli ett aktivt element i 2. att hos regeringen begär förslag till förändring i löntagarfondernas instruktioner med syfte att ge dem en från dominerande privatkapitalistiska intressen mer självständig roll i den nationella ekonomiska utvecklingen, 3. att hos regeringen begär förslag till hur fonderna kan ges en demokratisk förankring och styrning. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 1985/86 N275