mot · G902304 · 1986-02-18 00:00:00 — Motion till 1985/86:304 () Ändring i patentlagen (1967:837) m. m. 1985/86:86) Den föreslagna lagstiftningen är på många sätt utmärkt och tillfredsställer många av de önskemål som framställts av näringslivets olika parter, inkl. uppfinnarna. En viktig förbättring föreligger genom ändringen i 61 §. Genom reform tillkom att ogiltighet av patent bara kunde avgöras efter särskild talan. När bestämmelsen tillkom, torde man ha ansett detta stärka patenthavares ställning i och med att presumtionen av giltighet blev starkare. I praktiken har den emellertid lett till en försvagning genom förlängning av patentprocesserna. Man kan åtminstone hoppas att denna långhalning nu skall kunna undvikas. Ett stort, oundvikligt problem när det gäller patent är att det händer att de måste anses vara ogiltiga, därför att det patenterade i själva verket var känt eller nästan känt. Helt ytligt sett skulle man kunna klandra patentverket för detta. Där bedrar man sig emellertid. Uppgiften att göra en fullständig granskning är nämligen en omöjlig uppgift. Problemet ligger snarare i begreppet känt. Det händer t. ex. att kunskap glöms bort, så att enda spåret därav är en tryckt skrift, som är i levande mans minne. En sådan skrift kan komma fram i en patentprocess beroende på att en part lägger ned . eller mera på att sända folk till att arkivforska. Man kan väl i och för sig ha olika mening om det riktiga i att beröva folk deras patent av en sådan anledning, men saken har ju ytterligare konsekvenser. Jag tänker på utformningen av den föreslagna 57 a § i propositionen. En patenthavare skall enligt förslaget ställa säkerhet för skada, om han vill ha ett interimistiskt beslut. Skadeståndsskyldighet anses nämligen föreligga om det blir fel, och detta oberoende av vårdslöshet (s. 42 i prop.). En patenthavare, som vill få sitt patent respekterat, kan alltså dömas till skadestånd om patentet döms ogiltigt, trots att ingen kunde veta det i förväg. Med hänsyn till att patenthavaren till stora kostnader och genom ett offentligt myndighetsförfarande fått sin patenträtt, förefaller detta klart oskäligt. Man kan rent av fråga sig om någon klok patenthavare, som inte är så utfattig att han befrias från att ställa säkerhet, kan ge sig på att begära ett förbud. Ett patent är beviljat genom myndighetsbeslut och bär presumtion av giltighet. Tanken att någon skulle ha rätt att göra intrång på grund av att patentet kan vara ogiltigt är då egendomlig. Ingen slipper parkeringsböter även om han kan visa att ett parkeringsförbud är olämpligt och aldrig utfärdas. Denna min tanke är varken ny eller originell utan har av lagrådet diskuterats (prop. 1966:40, s. 350 ff.). Två justitieråd förklarade därvid att resning i patentmål på grund av ogiltighet ej är möjlig, i det att ett patents ogiltigförklaring ej har så starkt tillbakaverkande kraft. Den föreslagna lagstiftningen skulle innebära just en tillbakaverkande kraft av oskäligt slag. Patentet innebär ett lagligt förbud, och det kan inte vara riktigt att den som hävdar detta förbud skall kunna bli skadeståndsskyldig. Lagstiftningen härvidlag borde vara densamma som gäller, när det gäller t. ex. vräkningar. I proposition 1980/81:88 uttalas på s. 35-36 att man i handräckningsmål ej behöver ställa säkerhet, eftersom förfarandet flyttats till domstol. Frågan om interimistiska åtgärder i patentmål handläggs också i domstol. Med hänsyn till att handräckning kan beviljas i fråga om patentintrång i ett åtskilligt mera komprimerat förfarande, utan att säkerhet behöver ställas, finns ingen anledning att begära säkerhet i ett vanligt patentmål, om interimistiskt beslut begärs. Rättssäkerheten är då väl hävdad i alla fall. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att tredje stycket av 57 a § i propositionens förslag skall utgå.