mot · G902Fi218 · 1986-01-27 00:00:00 — Svårigheten att orka med de dagliga utgifterna för livsuppehället har skapat ett nytt begrepp också i vårt land - nyfattigdo- 8 Naturligtvis är denna nyfattigdom en följd av den orättvisa fördel- Mot. 1985/86:Fi218 ningspolitiken, tillsammans med de usla avtal som kommit till som ett inslag i den ekonomisk-politiska strategin och därför har regeringens aktiva stöd. En politik för arbete och försörjning kommer att kräva inemot 750 000 nya arbetstillfällen som fördelningspolitiken radikalt förändras till förmån för de arbetande och de sämst bemedlade. Annars kommer en ny underklass att skapas och permanentas helt i enlighet med kapitalismens ekonomiska lagar. Ett program för att skapa nya arbetstillfällen och därigenom få en positiv vändning i den ekonomiska utvecklingen måste vara mycket omfattande. Det krävs också att politiken utformas så att de enorma rikedomar som skapats under en rad av år och som samlats på ett fåtal händer, utnyttjas för samhällsutvecklingens och folkflertalets bästa. En sådan politik bör innehålla ett nationellt industrialiseringsprogram med sikte på att ge industrin en ny struktur och industriarbete ett nytt innehåll. Både ur sårbarhetssynpunkt och med tanke på att en ensidig exportstrategi inte kan lyckas är det nödvändigt att den svenska marknaden förses med fler svensktillverkade produkter. En minskad import - vilket ut balanssynpunkt är lika mycket värt som ökad export - kan på detta sätt nås. Flera viktiga industrigrenar har ett alltför stort importinnehåll i sin produktion. Utan en nationell industrialisering kommer denna för landet negativa tendens att fortsätta, helt i linje med den internationella kapitalistiska marknads- och arbetsdelningen. Ett helt batteri av samhällsåtgärder, främst i statlig regi, är nödvändigt för att en sådan politik skall kunna bli verklighet. En ny inriktning i användningen av löntagarfonderna med ökad tillförsel av ekonomiska medel, kan vara ett viktigt redskap i en industrialiseringspolitik. Genom denna politik skulle också regionalpolitiken få en ny kvalitet där såväl vissa branscher som regioner kan utvecklas på samhällsekonomisk grund. Den förda industrialiserings- och regionalpolitiken har inte kunnat förhindra den utarmning vars resultat vi ser. Den offentliga sektorns utveckling kommer med nödvändighet att ha stor strategisk betydelse för att nå de ekonomisk-politiska målen om full sysselsättning och rättvis fördelning. Den offentliga sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar spelar stor roll för såväl industrialiseringspolitiken som för människors livsinnehåll. Det räcker med att nämna områden som undervisning och forskning, kultur och bildning, hälsovård, socialtjänst och barntillsyn, transportväsen och trafiksystem, miljövård och arbetsmiljö, energipolitik och hushållning med naturresurser för att förstå vilket enormt arbetsfält och källa till rikedom som en utvecklad offentlig sektor innebär. Skattepolitiken är ett viktigt instrument inom den ekonomiska politiken. Den kan utnyttjas för att skapa utjämning av stora inkomstskillnader och orättvisor men också föras så att den ökar redan existerande sociala och ekonomiska skillnader. En relativt hög beskattning av de mest bemedlade kan medverka till att 9 resurser förs över till det allmänna för att användas i fördelningspolitiskt Mot. syfte, medan mycket låga skatter naturligtvis tvingar till omfattande privatiseringar av viktiga funktioner som annars ombesörjs av den gemensamma sektorn. Det ligger i sakens natur att det privatiserade blir mest tillgängligt för dem som har råd att betala avgifterna. Goda samhällsinkomster är nödvändigt för att alla skall ges möjlighet till en bra utbildning, en god sjuk- och hälsovård, barn- och äldreomsorg, en socialt acceptabel bostad, rätten till jobb, kollektiva färdmedel och en i övrigt god social och kulturell service. Inte heller kan nödvändiga åtgärder vidtas för att säkra en god miljö utan samhälleliga åtgärder och insatser via den offentliga sektorn. En radikal skattepolitik utgör ett stöd för de lönearbetande, för pensionärer, för barnfamiljer och arbetslösa. En radikal fördelningspolitik innebär en inkomst- och förmögenhetsutjämning via beskattningen och en social och kulturell utjämning genom inkomsterna av beskattningen. Det är en sådan politik som förs fram i denna motion. Det nuvarande skattesystemets sönderfall och urartning tilltar. Det har mycket liten, om ens någon, inkomst- och förmögenhetsutjämnande funktion. Tvärtom har det tillsammans med en hög inflation medverkat till att befästa och förstärka de djupa orättvisor som är inbyggda i det kapitalistiska systemet. De drag av utjämning av inkomstskillnader som tidigare kunde förmärkas har i hög grad upphört. Marginalskattesänkningar och ett kraftigt svällande avdragssystem har bidragit till detta som proportionella och regressivt verkande skatter ökat i betydelse. Här är kommunalskatten och mervärdeskatten de främsta exemplen. Den progressiva statsskatten - den som avser att utjämna inkomstskillnader- har kraftigt minskat i andel. Från att ha utgjort cirka en tredjedel av den offentliga sektorns samlade skatteinkomster utgör den numer mindre än en åttondel. Förmögenhets- och kapitalbeskattningen har genomgått en liknande utveckling. De enorma förmögenhetsökningarna för de stora förmögenhetsinnehavarna har inte medfört nämnvärt högre statsinkomster genom förmögenhetsbeskattningen. En av grundorsakerna är de samtidiga upplåningarna som görs enbart i syfte att inför taxeringstillfället sänka eller eliminera stora förmögenheters beskattning. Ett ytterligare exempel på skattepolitikens sönderfall är de stora möjligheter som finns att göra underskottsavdrag för låneräntor. Ett system som ger skattefördelar för lånefinansierad konsumtion i jämförelse med sparfinansierad konsumtion. Detta utnyttjas naturligtvis mest av dem som kan få krediter på stora belopp. De största vinsterna på detta gör naturligtvis inte de som finansierar en normal konsumtion av beständiga varor genom avbetalningsköp, utan de som genom lån kan finansiera köp av guld, fastigheter, aktier etc. Skattepolitiken måste, enligt vår mening, ha ett långsiktigt perspektiv med grundläggande förändringar och ett kortsiktigt med förändringar i utjämnande riktning inom nuvarande system. För att genomföra grundläggande förändringar krävs en förhållandevis . Av den anledningen är 10 det nödvändigt att vidta betydande förändringar inom ramen för det Mot. 1985/86:Fi218 befintliga systemet. Stora orättvisor måste rättas till och inkomstskillnader utjämnas. Förmögenhetsorättvisornas fortsatta acceleration måste stoppas och vändas till en rättvis fördelning av produktionsresultatet. Till arbetarrörelsens klassiska idéer har hört att skattepolitiken skall verka socialt utjämnande, och att den skall tjäna att bygga upp en offentlig sektor, som förmår tillgodose för folkflertalet viktiga sociala behov och mål. Som tidigare påpekats har skattesystemet delvis mist sin förmåga att främja sådana syften. Skatter som inte har någon utjämningseffekt dominerar. Också inom delar av arbetarrörelsens politiskt ledande skikt har man i viss mån retirerat inför den borgerliga nationalekonomins påståenden, att skatterna för företag och förmögenheter måste mildras. Anledningen till att skattesystemet kommit in i en återvändsgränd är emellertid delvis att det alltför mycket fixerats till en speciell sida av ekonomin. Det ekonomiska flöde, som sammanfattningsvis brukat betecknas som BNP, utgör . Den samlade förmögenheten, å andra sidan, uppskattas till något . Så länge beskattningen koncentreras på BNP-flödet snävar detta in skattepolitiken. Det är inom den stora förmögenhetssektorn som också de snabba förändringarna sker . Den s. k. nyrikedomen faller just inom denna sektor. Här är förändringarna av helt andra dimensioner än inom BNP-flödet. Även om alla förmögenheter eller ökningar inte är realiserbara, är det dock uppenbart, att ett utomordentligt stort och i stort sett obeskattat flöde av pengar samlats inom förmögenhetssektorn. Detta kan illustreras med den exempellösa stegring som aktiekurserna och omsättningen på aktier genomgått i . Särskilt efter 1980 finns det knappast bland de utvecklade industriländerna något motstycke. Förmögenhetsbildningen är inte bara ett hot mot den samhällsekonomiska balansen utan också en fördelningspolitiskt djupt stötande och delvis korrumperande företeelse. Att dra in större delen av den extrema förmögenhetsökningen framstår som en nationalekonomisk nödvändighet och som ett villkor för utformningen av en rättvis skattepolitik. I det längre perspektivet bör den huvudsakliga delen av skatten på arbetsinkomster ersättas med en beskattning direkt i produktionsledet. Kvar av beskattningen av arbetsinkomster blir en progressiv del som skall tjäna att utjämna stora inkomstskillnader. Kapitalinkomster skall i fortsättningen träffas av beskattning i minst samma utsträckning som vpk förordar inom nuvarande system. Fördelarna med en produktionsbeskattning är många. S. k. marginaleffekter för lönarbetande skulle minimeras. Löneökningar, ersättningar för obekväm arbetstid etc. skulle ge ett väsentligt större tillskott då beskattningen blir lägre. Lönerörelserna skulle underlättas. Ett system med beskattning av produktionen skulle dessutom ge nödvändiga och önskade styrmöjligheter på samhällsekonomin. De nuvarande arbetsgivaravgifterna, som drabbar de arbetsintensiva verksamheterna kraftigt och robotintensiva lågt, skulle ersättas inom detta system. skulle komma att beskattas till skillnad mot . Det lönsamma i att ersätta 11 människors arbete med automatik skulle minska. Yrkesskickligheten skulle Mot. 1985/86:Fi218 kunna kvarhållas och utvecklas. Vidare kan ett sådant system användas för att minska uttaget av råvara och hög energikonsumtion och stimulera till högre återanvändningsgrad och energisparande. Dessutom ges möjlighet att styra produktion från mindre nödvändig till absolut nödvändig produktion. Graden av samhällsnytta i produktionen skulle ge differentiering av beskattningen. Omsättningen skulle utgöra huvudparten av beräkningsgrunderna. De grundprinciper som här har redovisats utgör grundstenarna i en radikal skattepolitik. Utgångspunkten är att lindra beskattningen för folk i vanliga och låga inkomst- och förmögenhetslägen och åstadkomma en reellt ökad beskattning av stora inkomster och förmögenheter. Det är en skattepolitik byggd på solidaritet och social och kulturell rättvisa. Bryt storfinansens ekonomiska makt och dess ideologiska hegemoni En ekonomisk politik av det slag som skisserats ovan kan inte genomföras utan mycket starkt motstånd från storfinansen och den överklass som berikas och förstärks med hjälp av den förda ekonomiska politiken. Därför krävs att storfinansens makt angrips så att samhällsmålen kan uppfyllas. Detta förutsätter en stark ideologisk offensiv från arbetarrörelsen, en ideologisk offensiv som följs upp av en arbetarklassens och de vanliga löntagarnas ekonomiska politik. Att tala om rättvisa men genomföra orättvisa kommer att föda ett politikerförakt som försvårar en demokratisk och ekonomiskt riktig utveckling i längden. Ett första steg i ett angrepp på storfinansens makt är att nationalisera affärsbanker, investmentbolag, kreditinstitut och försäkringsbolag, som nya instrument för demokratisk styrning och kontroll av samhällets ekonomiska flöden skapas. På så sätt kan en större del av samhällsekonomin förenas med den socialistiska arbetarpolitik som med nödvändighet måste föras för att utveckla en positiv framtid för landets befolkning. Kritik av regeringens syn Regeringens finansplan och budget bildar inte utgångspunkt för någon politisk mobilisering i arbetarrörelsens led. Dess effekt torde bli den motsatta. Vi förnekar inte, att regeringens redogörelser även innehåller sakligt riktiga konstateranden och ståndpunkter, och heller inte att man på en del områden hjälpligt lyckats försvara väsentliga sociala syften. Men hela den grundläggande inriktningen och de teoretiska värderingarna speglar ett borgerligt tänkande. Tolkningar av sammanhang samt inriktning av åtgärder och prioriteringar ter sig som ett återskall av den propaganda, som brukar höras från kapitalismens ekonomer. Regeringen har sagt sig företräda en tredje väg mellan åtstramnings- och stimulanspolitik. I verkligheten ligger den nära vad som förordas i storbanker och ekonomklubbar- låt vara att den utgör en socialt något anständigare variant. av lönebildningen som det stora hotet. Däremot råder en närmast stötande 12 tystnad inför vinst- och spekulationselementen. Perspektivet är ytterst kort. Man berör inte de djupare förändringarna i Mot. 1985/86:Fi218 kapitalismens strukturer eller maktpolitiska problem. En kritik av regeringens ekonomiska tänkande koncentrerar sig främst på frågan om inkomstbildningens roll. Regeringen hänför nära nog alla obalansproblem till lönerna. Det är en uppenbart orimlig ståndpunkt. Dels har lönebildningen inte denna allt överskuggande betydelse, dels är den i sin tur en produkt av vad som sker i andra delar av ekonomin. Den positiva aspekten av löne- och efterfrågesidan saknas i framställningen. Detta är inte en hållbar analys. Det är för det första en spridd vanföreställning, att svenska löner tidigare kunnat bilda några kostnads- och konkurrensproblem. En undersökning från (av B.Å. ) för tiden visar klart, att lönekostnaden per producerad enhet steg mindre i än i andra jämförbara länder. skaffade sig exportindustrin relativa fördelar. Förskjutningar i motsatt riktning neutraliserades snabbt och var troligen delvis en statistisk villa, på grund av att löneökningar och variationer i antal anställda inte löpte parallellt. Vad som sedan inträffat på lönemarknaden ger inte vid handen, att lönerna utgjort något kostnadsproblem. Deras vikt i det allmänna kostnadsschemat har snarare minskat. Kostnadsproblemen hänför sig till andra delar av efterfrågan och från företagens prispolitik. För det andra är det också fel att sammankoppla lönebildning och inflation på det sätt regeringen gör. Lönerna utgör ju bara en - låt vara viktig - del av totalefterfrågan. Det står dessutom klart, att de senaste årens löneutveckling inte kunnat vara någon verklig inflationsfaktor. Om löneökningen inte tar i anspråk mer än den extra värdemassa produktivitetsökningen skapar, kan den i princip inte leda till allmän inflation - och löneökningarna har varit mycket lägre än så. Det egenartade sentida fenomenet, att inflationen i världskapitalismens ekonomi varit betydande trots svag tillväxt, arbetslöshet och utdragna lågkonjunkturer, måste förklaras på annat sätt. Det är mer strukturella förhållanden, som här verkat. Dit hör stelheten i prissystemet och fragmenteringen av marknaderna, som möjliggjort en monopolistiskt färgad priskompensation från främst storföretagen. Dit hör också en partiell överefterfrågan på vissa realtillgångar, som bl. a. visar sig i olika spekulativa företeelser. Den nu kulminerade högkonjunkturen har dessutom snabbt stegrat efterfrågan på vissa insatsvaror. Dessa förhållanden borde djupare granskas, innan man onyanserat skyller inflationen på lönerna. Regeringens ensidiga uppfattning om lönernas roll undanskymmer för det tredje insikten, att löneutvecklingen inte får bli för svag. Vi förespråkar givetvis ingen ohämmad lönestegring - maktförhållanden och förhandlingsläge medger över huvud inte en sådan. Vi inser också, att positiva resultat numera inte nås med plötsliga stora efterfrågechocker. Men en jämn löneökning, värdemässigt motsvarande större delen av produktivitetsökningens totala värde, är en nödvändighet för att säkra utvecklingen av den nationella marknaden och efterfrågebasen. Disproportion mellan kapitalackumulation och efterfrågan framkallar eller förstärker däremot ett konjunkturbakslag. En god och jämn löneökning ger bättre inkomstflöde för stat 13 Det är i förbigående sagt något ironiskt, att den senaste Mot. 1985/86:Fi218 förbättringen av statens inkomster, som minskat budgetunderskottet något mer än beräknat, just beror på att lönerna steg något mer än regeringen önskade. Regeringens bristande förståelse för breddningen av den inhemska efterfrågebasen - som ju dock är vida viktigare än exportmarknaden härleds ur strävan att göra exportoffensiven till ekonomins drivhjul. Detta är en både riskabel och teoretiskt mycket diskutabel syn. över tyder ingenting på att exporten utgjort ekonomins svaga sida. Som ovan sagts, tyder ingenting heller på att lönerna varit ett problem för exportindustrin. Regeringen stramar åt på den nationella sidan för att ge exporten fördelar, som den inte behöver, och som faktiskt neutraliseras av själva den inre åtstramningen. Dessutom är den internationella utvecklingen för 1986-1987 så pass osäker, att det förefaller föga välbetänkt att som huvudstrategi lita till exporten. Den långvariga svaga efterfrågeutvecklingen på det nationella planet talar tvärtom för att det är här man - gradvis och måttfullt - bör vidga ekonomins omfång. Regeringen kan nu invända, att en större inhemsk efterfrågeökning återverkar på bytesbalansen. Vad regeringen här bortser från är, att dess egen politik inte alls är oproblematisk i detta stycke. Eftersträvar man en stark exportökning och t. o. m. ett överskott i bytesbalansen, uppstår ju här ett stort efterfrågetillskott. Storkapitalet kommer att med sin transnationella orientering placera ut eller importera insatsvaror för detta tillskott. Vad det får för verkan på inflation och bytesbalans låter sig lätt ana och visar på en egendomlig motsägelse i regeringens syn. Vad som inte är tillåtet för löntagarna är uppenbarligen lovligt för exportkapitalisterna! Givetvis är verkningarna på importen ett seriöst problem. En vidgad nationell efterfrågebas får dock olika verkningar, beroende på hur den fördelas. Den del, som via beskattning tillförs samhällssektorns egen konsumtion och investering har ett mycket lågt importinnehåll. Detta talar för att det är dit medel i första hand bör styras. De socialt viktigaste delarna av samhällssektorn har stor betydelse för de breda folklagrens levnadsförhållanden och sysselsättningseffekterna är här också större än om man prioriterar privat konsumtion. Samhällssektorn - och mer den statliga delen - är också ett element i ekonomin, om vilket vi inte är överens med regeringen. Om tunga delar av denna sektor gäller, att dess relativa tillväxt inom ekonomin varit direkt förknippad med en social och kulturell höjning av de breda folklagrens position i samhället. Det är därför anmärkningsvärt, att den statliga sektorn under de senaste årens socialdemokratiska regering så påtagligt minskat sin andel i den totala ekonomin. I finansplanen förutsätts dessutom en utveckling av den samlade offentliga sektorns konsumtion och investering, som är lägre än för ekonomin totalt. Vi menar, att detta synsätt är felaktigt. Man måste inom arbetarrörelsen ha som utgångspunkt, att sociala och kulturella insatser för den breda befolkningen både är ett viktigt mål i sig och en positiv faktor för hela ekonomins utveckling och balans. Kollektiv konsumtion och investering bör minst öka i proportion till hela ekonomins ökning. Regeringen tycks - omedvetet - ha ^ lagt sig till med den borgerliga vulgärsynen, att offentlig verksamhet är en restriktion och belastning på ekonomin. Det är nödvändigt, att förstå och Mot. 1985/86:Fi218 göra bruk av den i vid mening stimulerande och produktivitetsfrämjande roll, som många stora offentliga verksamheter spelar. En ökad totalram för stat och kommuner är därför ett ofrånkomligt led i en riktig ekonomisk politik. Bakom regeringens snäva hållning ligger dess bekymmer för budgetunderskottet - hur man nu sedan definierar detta. Budgetunderskottets betydelse bör inte överdrivas, särskilt inte på det hysteriska sätt, som skedde i de borgerliga regeringarnas skrämselpropaganda. Å andra sidan skapar många års betydande upplåning andra problem, främst fördelningspolitiska, vilka bildar en restriktion för ekonomin. Det är skillnad på olika slags budgetunderskott. De svenska underskotten har uppkommit väsentligen genom vikande takt i inkomstökningen. De har utvecklats parallellt med att statsbudgetens totala andel av bruttonationalprodukten sjunkit. Ett sådant budgetunderskott har inte den stimulanseffekt, som förutsatts t. ex. i den Keyneska teorin. Det är därför bättre att täcka en större aktivitet för den offentliga sektorn med inkomsterdet är ökningen som sådan och inte upplåningen som stimulerar. Därmed är vi inne på ett centralt problem: den ansamling av rikedom, som under en lång följd av år ägt rum inom ett litet överskikt i samhället. Det är ytterst anmärkningsvärt, att regeringen inte alls ser detta som ett problem. Man säger visserligen inte som borgerligheten: Älska vinsten!, men man tiger. Det är dock uppenbart, att denna alltmer ojämna fördelning har en rad destruktiva verkningar för både ekonomin och samhället i vid mening. Den snedvrider efterfrågan och produktion. Den skapar ett osunt övertryck inom delar av ekonomin och har en klart inflationsdrivande verkan. En regering, som inte ingriper mot detta, fångas alltmer i en tvångsmekanism av restriktioner och nedskärningar av offentliga verksamheter. Detta har-som erfarenheten visat - allvarliga samhällspolitiska verkningar. Det vållar tendenser till sönderfall i samhällsapparaterna. Det urholkar viktiga sociala mål och principer. Det bidrar till ett hårdare klimat, till cynism inför klassamhällets orättvisor och växande hänsynslöshet mot de svagaste och mest nedtryckta i samhället. Det är nödvändigt, att en del av den obalanserade rikedomsökningen nu börjar föras tillbaka dit varifrån den kommer - från vanliga människors arbete och från den offentliga sektorns sociala och infrastrukturella verksamheter. Detta är förvisso ett tekniskt besvärligt problem. Men det är oförsvarligt att som finansplanen tiga om det. Kritik drabbar också bristen på kvalitativa och maktpolitiska aspekter i finansplanen. Man berör inte alls följderna av kapitalismens förändrade struktur och tendenser. Den långsiktigt stigande arbetslösheten och undersysselsättningen talar bl. a. för en fortlöpande utbyggnad av offentliga verksamheter och för en ny, självständig industripolitik i det allmännas regi med hjälp av den offentliga kapitalbildningen. Men ingenstans i regeringens framställning berörs frågan om ekonomins kvalitativa inriktning och makten över kapitalet. Ingenstans förutsätts, att makten över teknologi och produktion skall ligga någon annanstans än hos ett från nationella band alltmer lösgjort storkapital. Det är en närmast total avsaknad av de klassmässiga ställningstaganden och politiska visioner, som arbetarrörelsen framför allt behöver. Den ekonomiska politikens inriktning i motionen har formulerats förslag till en alternativ ekonomisk strategi inför 1990-talet. En sådan strategi är nödvändig för att kunna bryta med storfinansens diktat och underkastelsen under dess vilja. Den kan dock aktivt förhindras av de besuttna, som vill värna om sina privilegier genom att hålla tillbaka folkmajoritetens ekonomiska utveckling. Därför är det viktigt att inte bara se den ekonomiska politiken ur årets budgetperspektiv, utan ur ett flerårsperspektiv där man ser årets finansplan och budgetförslag som det första steget av flera som måste tas. Klart är, att ju tidigare man tar det första steget, desto tidigare är det för det andra. Därför handlar den ekonomiska politikens inriktning inte bara om budgetsaldon och betalningsbalanser utan om maktfrågor, politisk vilja och anvisning om vilken färdriktning som skall gälla. De ekonomisk-politiska åtgärderna måste därför innehålla både ett kort perspektiv och ett långsiktigt. De ekonomiska och politiska medel som står till hands vid varje enskild tidpunkt kan variera och därför måste de långsiktiga åtgärderna utformas som möjliga åtgärder, vilka naturligtvis kan kompletteras eller förändras undan för undan.