mot · G902Fi218 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Fi218 m. fl. (vpk) Den ekonomiska politiken Vad är ekonomisk politik? Ekonomisk politik är i ett klassamhälle alltid klassbetingad. Det finns ingen neutral ekonomisk politik eller någon i vetenskaplig mening riktig sådan, som är bra för oss alla. Varje ekonomisk-politisk åtgärd gynnar eller missgynnar, befäster eller försvagar en viss samhällsklass gentemot en annan. Varje självständig arbetarrörelse har som uppgift att med den ekonomiska politikens hjälp främja de breda folklagrens allmänna levnadsvillkor och stödja dem gentemot den härskande klassen och dess etablissemang. Varje socialistisk arbetarrörelse har därutöver som uppgift att infoga denna strävan i en långsiktig strategi för att i grund förändra samhället och befria de underordnade människorna från fåtalsvälde, för att i stället göra dem till den stora maktfaktorn i samhället. För den skull finns det givetvis även en vetenskaplig problematik i all politisk ekonomi. Utifrån en given värdering kan man analysera och dra slutsatser via en vetenskaplig metodik. Nationalekonomins företrädare är emellertid nu alltmer knutna till eller direkt betalda av den härskande klassen. De predikar denna klass ideologi och presenterar den som vetenskaplig, opolitisk, teknisk. De utnämner sig till experter men är propagandister. Få av dem står på en i vetenskaplig mening fri grund. Folkvalda ur arbetarpartier har därför ringa hjälp av ekonomerna. De har att främst lita till eget omdöme och till de rörelser som lyft fram dem. Det nu sagda är utgångspunkten för vpk:s syn på ekonomisk politik. Kapitalismen är till sin karaktär ett system av sociala motsättningar och ekonomiska obalanser. Ägandet av produktionsmedel är skilt från arbetet. Någras privilegierade och ledande ställning förutsätter flertalets underordning. Klyftan mellan produktion och avsättning underhåller en ständig rörelse bort från jämviktslägen och utlöser periodiska kriser. Kapitalets ständiga angrepp mot lönerna slår mot dess egen cirkulationsprocess och tillväxt. Tendensen till överackumulation av kapital är ständigt närvarande. De enskilda ägarnas och ägargruppernas handlande saknar samband med ekonomins och samhällets helhet. Kapitalets tillväxtprocess sker därför till priset av människans främlingskap och naturens förstörelse. 1985/86: Fi218 1 1985/86. kapitalen på det kommersiella fältet har en skärpning av den sociala Mot. 1985/86:Fi218 ojämlikheten och utslagningen som konsekvens och det militära kriget som yttersta förlängning. Under mer än ett århundrade sökte liberala teoretiker framställa kapitalismen som ett logiskt helgjutet, harmoniskt och mot jämvikt självmant strävande system. Verkligheten blev en massiv protest mot teorin. De återkommande kriserna drabbade med full kraft dem som levde på lönarbete eller självständigt yrkesutövande. Teorierna om harmoni och balans bröt samman inför den förödande 1930-talskrisen. Ur denna verklighet formades tanken, att jämvikt och rimligt resursutnyttjande kunde säkras bara med aktiva åtgärder från en högre nivå i samhällsorganisationen - det allmänna. Detta nya paradigm, tankesystem, framträdde politiskt både i en högeroch en vänstervariant. I högervarianten stöddes systemet genom militär upprustning, aggressiv utrikes- och marknadspolitik, sönderslående av arbetarorganisationerna och försök att organisera kapitalismen. Den ekonomiska liberalismen slog om i auktoritär riktning inför hotet mot dess system. I vänstervarianten kopplades det aktiva ingripandet till en sammanhängande reformpolitik. Politisk stabilitet krävde sociala reformer. Kamp mot depressionen krävde ökad köpkraft för de breda folklagren. Ekonomisk tillväxt förutsatte full sysselsättning. Det nya programmet både stabiliserade systemet och flyttade fram de arbetandes samhälleliga positioner. Kapitalisterna måste acceptera det, och arbetarrörelsens folk knöt det till sina förhoppningar om en mer djupgående samhällsförändring. I blev socialdemokratin den huvudsakliga politiska bäraren av detta program. gav det socialdemokratin det politiska initiativet mot en defensiv, oenhetlig borgerlighet. Programmets folkliga förankring låg i sociala rättviseidéer, som förstods och naturligt knöt an till klassmedvetendet i arbetarrörelsen. Programmet kom att prägla väsentliga sidor av samhällsutvecklingen. En avsevärd förbättring av de breda folklagrens materiella levnadsförhållanden skedde. Kvinnofrigörelsen tog, särskilt på det ekonomiska området, sina största steg framåt . Svensk kapitalism gynnades av efterkrigskonjunkturen. Men perioden av högt resursutnyttjande och full sysselsättning var också en följd av det ekonomisk-sociala programmet. Fullsysselsättningen gav lönestegring, och köpkraften gynnades ytterligare genom den sociala fördelningspolitiken. Bostadsbyggandet och den allmänt växande samhällssektorn underbyggde konjunkturen och motverkade tendenser till överackumulation och utslagning av arbetskraft. Också de breda folklagrens sociala status och kulturella standard höjdes genom reformpolitiken. Obestridligen var detta ett skede av politisk och civilisatorisk förstärkning av svensk arbetarklass. Kapitalister och borgerlighet hade inget organiserat politiskt alternativ. Utvecklingen visade sig dock dubbelbottnad. Tendenser växte fram, som alltmer motverkade reformpolitiken. Koncentration och centralisation av kapital tilltog. Rationaliseringar och folkomflyttningar skapade regionala arbetslöshetsproblem och skakade på ett ofta negativt sätt arbetarklassens bas och primärgemenskaper. Den tekniska utvecklingen i kapitalistisk regi 2 skärpte utnyttjandet av människan. En stark fixering vid en rent kvantitativ Mot. 1985/86:Fi218 tillväxt stimulerade till privatism och skapade en långtgående blindhet inför miljöhot, socialt främlingskap och maktlöshet. Socialdemokratin förmådde inte möta dessa tendenser med en fördjupad kritik av kapitalismen och med ett program för mer långtgående omvandling av samhälls- och klassförhållanden. Dess tvekan blev till ideologisk och politisk reträtt. I stället för att utveckla arbetarrörelsens socialistiska tänkande försökte man tvinga på den kapitalismens krav och tänkesätt. Klassmedvetandet och det ideologiska försvaret mot kommersiella och borgerliga värderingar försvagades. Vändningen kom med kapitalismens nya fas. Systemets yttre tillväxt reducerades. Tecken på överackumulation av kapital och stigande, strukturellt betonad arbetslöshet visade sig. Styrkeförhållandena försköts till lönarbetets nackdel. Det var utgångspunkt för en attack av internationell räckvidd från kapitalets sida för att tränga tillbaka lönarbetarnas positioner. Genom arbetarrörelsens ideologiska försvagning blev nu borgerligheten den politiskt offensiva kraften. Kapitalismens nya utvecklingsfas gav den en uppsättning idéer, vilka blev dess spjutspets i kampen om människors medvetande. Bakom högeroffensiven ligger förändringar i kapitalismens objektiva situation och behov. Dämpad yttre tillväxt, hård centralisation av kapitalet och dess organisering på transnationell bas skärper kampen om avsättningsmöjligheter för en produktion ständigt hotad av överskott. Att skära kostnader och söka tvångsvis omfördela marknadsutrymme blir en nödvändighet. Att mobilisera staten för att hålla nere lönerna och stödja en aggressiv exportoffensiv blir ett behov. Att bli kvitt skatter, rasera delar av samhällsapparaten och lägga under sig dess marknad blir till aktiv strävan. För allt detta behöver det ledande skiktet inom kapitalistklassen en förstärkt ideologisk hegemoni. Den behöver ekonomer, som predikar krismedvetande. Den behöver sprida förakt för politik och förtroendevalda politiker. Den behöver massmedia, som lydigt förhärligar ekonomiska eliter och starka, framgångsrika ledare. Den behöver partier, som försvarar klassklyftor och misstänkliggör jämlikhetsidéerna. Den behöver sprida myten om offentlig verksamhet som parasitisk och privatföretagsamhet som det enda produktiva. Den söker slå in kilar i folksolidariteten genom att hetsa industriarbetare mot offentliganställda. Den söker skapa idealbilden av en människa som lever i och genom den privata sfären och inte genom de relationer hon skapar till en vidare mänsklighet och till högre nivåer av civilisatorisk och samhällelig organisering. Denna kapitalistklassens kamp för stärkt ideologisk hegemoni har haft avsevärda framgångar i det klimat av osäkerhet, som skapas av ekonomiska och sociala krisfenomen. Den har förskjutit det politiska schemat ett gott stycke åt höger och fått delar av det propagerade värdesystemet att tränga in också i arbetarrörelsens strukturer. Den har emellertid också börjat väcka en De på kommersiell värdegrundval vilande idéerna uppfattas på 3 många håll som stridande mot en humanistisk och demokratisk människo- Mot. 1985/86:Fi218 syn. De stora finanskapitalens allt spektakulärare makt framkallar motvilja. Inför massarbetslösheten ute i världen, den allt djupare massfattigdomen i tredje världen och människans och naturens alltmer markerade roll som rena utnyttjandeobjekt, börjar tänkande människor tvivla på huruvida kapitalismens proklamerade ideal över huvud har något att göra med lösningen på vår tids ekonomiska och allmänt existentiella problem. Det borde vara arbetarrörelsens uppgift att ta fasta på dessa kritiska opinioner, att återge arbetarrörelsens folk tilltron till dess egna ideal, att återta det ideologiska initiativet genom att mobilisera för en förändringens strategi med målet att övervinna kapitalismen och bryta dess för människorna destruktiva och begränsande form. Detta fordrar en ekonomisk politik med perspektiv och självständighet. Kapitalismens nya utvecklingsfas medför viktiga förändringar i dess strukturer och sätt att fungera. Detta förändrar naturligtvis förutsättningarna för den ekonomiska politiken. Bland de mest framträdande nya dragen i ekonomin är följande: Den kvantitativa tillväxten (uttryckt på traditionellt sätt) har försvagats. Högkonjunkturerna har blivit svagare och kortare, lågkonjunkturerna längre och djupare. Ett stående inslag av arbetslöshet och undersysselsättning vidhäftar ekonomin. Detta inslag är alltjämt mindre i - som alltid varit mindre hårt drabbat av internationella depressioner - än i andra äldre industriländer, men skillnaden i förhållande är påtaglig. Arbetsproduktiviteten stiger snabbare än den totala produktionen. Även en stigande bruttonationalprodukt låter sig alltså framställas med en minskande mängd mänskligt arbete. Investeringarna förskjuts i rikning mot kostnads- och arbetsbesparande insatser och den nya tekniken erbjuder allt större förutsättningar härför. Sambanden mellan investeringar, sysselsättning, efterfrågan och budgetpolitik förändras. Centralisation av kapital underlättar konkurrensbegränsningar och tendenser till monopolism. I samma riktning verkar den allt tydligare fragmenteringen och specialiseringen av produktion och marknader. De klassiska marknadsmekanismerna verkar inte som . Ekonomins sätt att reagera på konjunkturförändringar, liksom på aktiva stimulanser eller åtstramningar, blir ett annat. Kapitalets transnationalisering når nya höjdpunkter. Det internationaliserade kapitalet frigör sig ekonomiskt och politiskt från nationalstaterna. I spåren härav följer ökat inflytande från exportintressen och finanskapital. Kapitalismen blir imperialistisk i den kvalificerade, klassiska meningen att de stora transnationella kapitalen kämpar för att nyuppdela världens marknader och resurser mellan sig. Allt detta komplicerar förutsättningarna för all nationell ekonomisk politik. Kredit- och kapitalmarknaderna förändras. Det transnationella storkapitalet kan genom manipulationer och förflyttningar snabbt och eftertryckligt påverka betalnings- och valutaförhållanden. Räntan, som traditionellt 4 varit priset för det lånade kapitalet, blir alltmer ett uttryck för olika Mot. 1985/86:Fi218 spekulativa och maktpolitiska aktioner och strävanden. Också detta ställer den nationella politiken inför nya problem. De nu beskrivna tendenserna är i långa stycken ägnade att stärka de stora kapitalens samhälleliga maktställning och tränga tillbaka löntagare och små näringsidkare socialt såväl som politiskt. Denna skärpta sociala obalans kan motverkas bara genom att utveckla det självständiga politiska medvetandet hos de breda folklagren och genom en politik, som syftar till att erövra maktpositioner från finanskapitalet. Vi kan välja framtid Det finns en väg bort från de ständigt återkommande kriserna och den ständiga underkastelsens och anpassningens politik gentemot kapitalägarnas strävanden. Men den vägen kan inte beträdas utan att arbetarrörelsen klart uttrycker målet för politiken och visar viljan att beträda vägen även om den till viss del är svårforcerad. Allmänt uttryckta önskningar hjälper föga gentemot de starka ekonomiska krafter - både här hemma och utomlands som försöker framtvinga en politik i sina egna intressen. Det är hög tid att göra upp med föreställningen om att en ökad vinstutveckling inom den kapitalistiska ekonomin automatiskt medför att utrymme skapas för arbete och välfärd för folket. Den hittillsvarande utvecklingen har visat att en sådan politik inte på något sätt medverkat till att föra landet närmare den nödvändiga omvandlingen i en socialistisk riktning. Tvärtom har utvecklingen, kanske främst , visat att samhället har gått motsatt väg i en kontrakurs i förhållande till arbetarrörelsens mål om arbete åt alla, en rättvis fördelning av produktionsresultatet, ökat inflytande och möjlighet till påverkan av den egna dagliga situationen för de anställda. Kort sagt: Den svenska kapitalismen med dess ökande klassklyftor framstår i all sin nakna ömklighet trots att utvecklingen kläds i ord om att det går bra för . Mot bakgrund av de erfarenheter som gjorts borde nu politiken inriktas på att inleda en utveckling bort från ekonomiskt fåtalsvälde och beträda vägen fram mot ett samhälle grundat på solidaritet och rättvisa. Den ekonomiska politiken måste föras så att den understödjer dagskampen för bättre levnadsförhållanden i alla avseenden och kan medverka till att skapa förutsättningar för en socialistisk utveckling, grundad på vårt lands egna förhållanden och den svenska arbetarklassens erfarenheter av kamp mot kapitalets envälde. Detta måste innebära att ekonomin kommer att innehålla fler inslag av långsiktig karaktär för att få bukt med arbetslöshet och nyfattigdom. Åtgärderna måste också främja en mera nationellt oberoende utveckling som - utan internationell isolering - söker dra landet ut ur det transnationella kapitalets grepp. Det krävs också en politik som inte bara tar hänsyn till kvantitativa resultat i produktionen eller mäter alla resultat i ränta och utdelning på aktier utan inriktas på åtgärder, som värderar de enskilda människornas livsvillkor i vidare mening och deras möjligheter till ett innehållsrikt och hälsosamt liv i en oförstörd miljö. Sådana värden har alltför litet uppmärksammats i den ekonomiska politiken, ett förhållande 5 1 * 1985186.3 sami. som har sin grund i att utvecklingen i allt väsentligt sker på de kapitalägandes Mot. 1985/86:Fi218 villkor. I denna kamp för en socialistisk arbetarpolitik måste det arbetande folket i sin dagliga gärning ges möjligheter att utveckla sin kreativitet och utnyttja sina erfarenheter och sitt kunnande för det gemensammas bästa, som de enskilda människorna själva berikas genom sitt aktiva deltagande i samhällsbygget. För att göra detta möjligt måste många olika maktsystem, vilande på såväl ekonomisk som byråkratisk makt, brytas och omformas, och de anställda ges reella möjligheter att lämna sitt bidrag till utvecklingen. Men, det fordras också att hela arbetarrörelsen tar sitt ansvar för att göra upp med och motverka den ideologiska offensiv som förts och styrts av mäktiga kapitalintressen med SAF i spetsen. Arbetarrörelsens motbild om det önskvärda, möjliga och rättvisa i en socialistisk arbetarpolitik måste lyftas fram i den ekonomiska politikens centrum. En alternativ ekonomisk strategi kommunisterna har genom den s. k. 90-talsgruppen studerat frågan om en alternativ ekonomisk strategi inför 1990-talet. Man har i sina slutsatser kommit fram till att det är viktigt att svensk arbetarrörelse slår vakt om sina traditionella mål för den ekonomiska politiken: arbete åt alla, social trygghet och jämn inkomstfördelning. Man pekar också på en rad områden som ökat i betydelse genom den utveckling som varit och som måste finnas med som en del av en ekonomisk strategi: Det är internationell solidaritet, minskad sårbarhet och minskat beroende av världskapitalismen; det är frågan om arbetstidsförkortning och jämställdhet mellan könen, ekologisk balans och ekonomisk demokrati som måste bli viktiga mål i den ekonomiska politiken. Viktiga instrument i en sådan ekonomisk strategi är såväl brytandet av kapitalets makt och utvecklandet av en demokratisk ekonomi som en utbyggd och demokratiserad offentlig sektor. Internationell solidaritet och nationellt oberoende En ekonomisk strategi för framtiden måste innefatta åtgärder för att öka solidariteten med de utsugna folken i tredje världen. Vi kan bidra till en ekonomisk utveckling där, som vi minskar vårt eget starka beroende av de transnationella kapitalistiska företagen och den imperialistiska strategin främst dirigerad från . Genom samarbete med utvecklingsländer, genom ökat bistånd och genom en bättre länderspridning av handeln kan den svenska ekonomins sårbarhet minskas och beredskapen inför kommande ekonomiska kriser förbättras. Det ensidiga beroendet av de starkaste kapitalistiska länderna som handelspartner försvårar för vårt land att föra en nationellt oberoende ekonomisk politik. Den socialistiska arbetarpolitiken måste motverka transnationalisering och industriutflyttning som en följd av den internationella kapitalistiska arbetsdelningen. En nationellt oberoende ekonomisk politik kan inte, i sådan grad som , tillåtas bygga hela sin ekonomiska strategi på att gå 6 segrande fram i det handelskrig om marknadsandelar som utspelas. Detta handelskrig bedrivs, som de fattiga länderna blir allt fattigare och en omfördelning av rikedomar från de fattigaste till de rika sker inom de utvecklade industriländerna och mellan de fattiga länderna och de rika industriländerna. En politik för internationell ekonomisk utjämning går hand i hand med en politik för fred och nedrustning. Genom kamp mot det militärindustriella komplexets tillväxt - främst exemplifierat genom bl. a. vårt eget JAS-projekt och det av föreslagna stjärnkrigsprogrammet - kan vi arbeta för att frigöra vårt land ur det teknologiska beroendet som innebär att vi i praktiken tvingas in i ett deltagande i embargopolitik gentemot socialistiska länder och länder i tredje världen. En konsekvent alliansfri politik kombinerad med strävanden att minska ett ensidigt ekonomiskt och teknologiskt beroende ger också de bästa förutsättningarna för att stå emot den internationella kapitalismens krisverkningar. måste söka sig fram på vägar som ger oss möjlighet att påverka den tekniska utvecklingen på ett sätt som gynnar vårt land. Den teknisktvetenskapliga utvecklingen, som vi nu bara är i början av, måste ställas under samhällelig kontroll och de arbetandes inflytande. Dessa tekniskt-vetenskapliga landvinningar kan - om de utnyttjas rätt - ge folket stora möjligheter till ett mer innehållsrikt liv bl. a. genom en förkortning av arbetstiden och de möjligheter som därigenom ges till att ge fler människor arbete, öka jämställdheten mellan kvinnor och män, ge människor möjligheter till vidareutbildning som gör arbetet meningsfyllt och intressant samt frigöra tid för ett rikare kultur- och fritidsliv. Landets ekonomi måste utvecklas i varsamhet med de ekologiska sambanden. är ett mycket rikt land med enorma naturresurser även i jämförelse med andra länder i . Detta ger oss en enorm möjlighet att förvalta dessa rikedomar så att grunden för ett framtida väl utvecklat samhälle kan bevaras. Det betyder att naturrikedomarna och miljön i vår omgivning skall brukas utan att förbrukas. Detta betyder i sin tur en aktiv kamp mot kapitalismens slöseri och rovdrift med både natur och människor där det skenbart lönsamma i längden ofta är det för samhället mest kostsamma. Försurning och skogsdöd måste stoppas bl. a. genom skärpta krav på förändringar inom produktionen och av trafiksystem. Alla slag av utsläpp och föroreningar från produktion och varuhantering bekämpas. En ekologiskt riktig industri- och resurspolitik måste utarbetas. Den tiden är förbi då man för skull eller i tron att naturresurserna var oändliga kunde förbruka och förstöra miljön utan att räkna med att detta har ekonomiska konsekvenser. De ekologiska sambanden och ansvaret för framtiden måste finnas med som grundläggande kalkyler i all ekonomisk verksamhet. Arbetsplatserna måste formas på ett sätt som minimerar de fysiska och psykiska riskerna. Miljö- och förslitningsskador måste förhindras då också denna mänskliga förslitning har ett högt nationalekonomiskt pris som inte Mot. 1985/86:Fi218 kan tolereras av vare sig mänskliga eller ekonomiska resurser. Energipolitiken måste vara konsekvent och syftande till en avveckling av kärnkraften och en utveckling av alternativen. Elkraften måste användas i första hand där den är svår att ersätta, och en hushållningsplan för energin bör upprättas. En politik för arbete och försörjning Den ekonomiska politikens mål skall vara att skapa arbete och välfärd för folket, och en rättvis fördelning av arbetsresultatet. Genom att flytta fram de arbetandes positioner i kampen för ett bättre samhälle och genom åtgärder på den ekonomiska politikens område kan en grund för en bättre framtid läggas som en socialistisk utveckling främjas. Vår uppfattning är den, att landets ekonomiska problem inte kan lösas utan att alla människor ges möjligheter till ett meningsfyllt arbete och produktionsresultatet fördelas rättvist med tanke på de enskilda människornas försörjning och det gemensamma samhällets behov av utveckling och framåtskridande. Den offentliga sektorn har en stor uppgift i arbetet att försöka lindra kapitalismens orättvisor och i att skapa arbete och ekonomisk utveckling i linje med en sund samhällsekonomisk utveckling. Försök att föra ekonomisk politik byggd på permanenta framgångar för exportindustrin och en åtstramning inom den offentliga sektorn faller på sin egen orimlighet eftersom den omvärld där en allt aggressivare kapitalism, transnationell till sin natur men understödd av nationalstaterna, skall slåss om en marknad som begränsas av kapitalets egen åtstramningspolitik gentemot de arbetande. De senaste årens utveckling i vårt land visar att trots goda konjunkturer för exportindustrin, och trots en stark återhållsamhet vad gäller den offentliga sektorns utveckling, så kvarstår de grundläggande problemen i ekonomin. Dessa problem kommer att förstärkas i ett skede av förnyad nedgång i konjunkturerna. står vi inför problem med en - trots högkonjunkturen - kvarstående arbetslöshet som inte kan döljas av det faktum att fler människor fått arbete. Många är de som tvingats ut i förtidspensionering av arbetsmarknadsskäl, en stor del av ungdomen sysselsätts i ungdomslag och väntar på att slussas ut på den ordinarie arbetsmarknaden, som nya årskullar trycker på bakifrån och väntar på att få komma in i ungdomslagen. står vi på tröskeln till ett samhälle som domineras av mikroelektronik och datorisering vilket gör att nya investeringar inte självklart ger fler arbetstillfällen, utan motsatsen. Om vi betraktar att de lönarbetande fått en minskad andel av produktionsresultatet, som landets överklass och kapitalägare har berikats på ett enastående sätt, så står det klart att den ekonomiska politikens inriktning måste förändras. Försörjningsproblemen har tilltagit - inte bara för dem som står utan arbete - utan också för en växande andel av de arbetande människorna.