mot · G902325 · 1986-03-17 00:00:00 — () Avgivande av förklaring enligt artikel 46 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (prop. 1985/86:94) Regeringen föreslår i proposition 1985/86:94 att godkänner att för ytterligare en femårsperiod erkänner den europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna som behörig i fråga om tvister rörande tolkningen och tillämpningen av den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Regeringens förslag i propositionen tillstyrks. I denna motion skall några frågeställningar tas upp med omedelbar anknytning till tolkning och tillämpning av ovannämnda konvention samt rättsverkan och prejudikatsbildning av domar inom . Enligt artikel 19 i konventionen inrättades den europeiska kommissionen och domstolen för de mänskliga rättigheterna för att säkerställa att de förpliktelser de fördragsslutande parterna åtagit sig skulle följas. Enligt preambeln i konventionen är det politiska band som förenar medlemsstaterna i byggt på förutom demokratiska system också på en gemensam föreståelse och respekt för mänskliga rättigheter. att tillförsäkra vissa rättigheter och friheter till envar inom staternas jurisdiktion (artikel 1 i konventionen) har medlemsstaterna sökt bevara och bevaka en sfär av mänsklig individuell värdighet och frihet gentemot statlig maktutövning som hotar eller inkräktar på just denna sfär. Eftersom de rättigheter konventionen innehåller är grundläggande rättigheter avser konventionen, genom sina oberoende övervakande organ, att skapa en likformig kärna av europeisk konstitutionell rätt inom området för mänskliga rättigheter. Både kommissionen och domstolen har pekat på att staternas förpliktelser enligt konventionen har en objektiv rättslig natur och att staterna därmed uttalat en viljeförklaring att etablera en europeisk rättsordning inom det mänskliga rättighetsområdet. Genom kommissionen och domstolen och möjligheterna att hos dem anhängiggöra talan är det främst enskilda individer men också juridiska personer som i viljan att skydda sina rättigheter spelar rollen av pådrivare och medverkar till att bygga upp en rättsligt allt bredare och djupare erfarenhet och kunskap om konventionens räckvidd och innebörd. Den viktigaste följden av konventionen, kommissionen och domstolen är främst att en enskild individ, enligt artikel 25, ytterst kan tvinga sitt hemland att utge skadestånd och vidta lagändringar, om brott mot konventionen konstateras av domstolen. Antalet fall av klagomål mot till kommissionen i har ökat kraftigt ; från ca 10 fall till Mot. över 60 fall 1985. Detta kan tolkas på två sätt. Kunskapen om detta yttersta rättsmedel kan ha vuxit och bidragit till ökningen. Men det kan också spegla ett djupt oroväckande faktiskt förhållande, nämligen att svensk lagstiftning i ökande grad kommit att ligga på eller över gränsen för vad rättsuppfattningen enligt konventionen tillåter. Den rättsverkan ett utslag i domstolen i har inom vårt eget land är på många punkter oklar. Sålunda har ifrågasatts om utslaget ensidigt avser det enskilda fall som prövats eller om andra lika fall med stöd av domstolsutslaget kan göra anspråk på skadestånd eller annat tillrättaläggande inom landet utan att behöva föra också sitt fall till domstolen. Domstolens utslag bör självfallet anses äga en prejudicerande verkan. Omfattningen och innebörden av denna prejudikatbildning på vårt eget lands rättsutveckling har dock ansetts oklar. Det saknas emellertid skäl till denna oklarhet. Enligt utskottets bedömande kan det tagas för visst, att en behörig internationell domstols utslag, varigenom ett internt svenskt avgörande av domstol eller annan myndighet underkänts, skulle komma att tillmätas åtminstone lika stor betydelse för den fortsatta rättstillämpning som tillkommer interna avgöranden i slutinstanserna. Det förefaller som om innehållet i detta uttalande inte är tillräckligt väl känt i vårt land. Regeringen har exempelvis så sent som avvisat ersättningskrav från sjutton fastighetsägare, vilka drabbats av byggnadsförbud på samma sätt som gällde i det av avgjorda målet SporrongLönnroth. Mot bakgrund av den osäkerhet som tycks råda är det angeläget att entydigt klargör vilken betydelse som skall tillmätas domar. Enligt min mening krävs flera åtgärder för att inom vårt land säkerställa den respekt för konventionen och den följsamhet till kommissionens utlåtanden och domstolens utslag som våra förpliktelser kräver. En noggrann genomgång måste göras av våra lagar för att klargöra vilka som mot bakgrund av konventionen och utslag av domstolen är tveksamma eller stridande mot gängse tillämpning och tolkning. När detta har klarlagts bör lagändringar ske så att våra lagar harmonierar med konventionen. I lagstiftningsarbetet bör redan på utredningsstadiet i direktiven ingå ett krav på att föreslagen lagstiftning bör prövas mot konventionen och relevanta domstolsutslag. I , förslagsvis , bör en förstärkning ske av möjligheterna att pröva lagstiftningsförslag på motsvarande sätt. Vid någon juridisk fakultet bör folkrättsämnet förstärkas med en särskild professur i ämnet Mänskliga rättigheter enligt . Härigenom säkerställs att konventionen blir föremål för forskning och kontinuerlig tolkning samt att kommissionens utlåtanden och domstolens utslag tolkas, jämförs och kommenteras. På detta sätt tillförs den rättspolitiska debatten i vårt land en ny dimension och vi skapar förutsättningar för en rättslig doktrinbildning i konventionens anda som brister eller helt saknas. bör uttala att utslag, varigenom ett Mot. internt svenskt avgörande av domstol eller annan myndighet underkänts, bör tillmätas lika stor betydelse för den fortsatta rättstillämpningen som tillkommer avgörande av landets egna högsta juridiska instanser. Mot denna bakgrund bör det svenska lagstiftningsarbetet, den juridiska forskningen, den rättsliga doktrinutvecklingen i förhållande till konventionen och dess vidhängande rättsliga maskineri göras till föremål för en närmare utredning. Formerna härför torde det få ankomma på regeringen att bestämma. Vidare bör genom uttalande oklarheten om betydelsen av utslag kunna undanröjas. Mot bakgrund av vad som ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär en utredning om förhållande till svensk lagstiftning och rättsutveckling, 2. att uttalar att utslag, varigenom ett internt svenskt avgörande av domstol eller annan myndighet underkänts, bör tillmätas lika stor betydelse för den fortsatta rättstillämpningen som tillkommer avgöranden av landets egna högsta juridiska instanser.