mot · G902Sk512 · 1986-01-21 00:00:00 — Motion till 1985/86:Sk512 () Räntegottgörelse vid för mycket inbetald mervärdeskatt Enligt ett utslag från regeringsrätten (RÅ 1975:120) kan vid återbetalning av mervärdeskatt, som blivit inbetald med för stort belopp, lagligen ej beviljas räntegottgörelse. Ehuru förbereder särskilda bestämmelser i frågan, torde näppeligen kunna sätta sig över regeringsrättens prejudikat. Den som blir krävd på för mycket mervärdeskatt måste i regel betala in det begärda beloppet, även om det råder tvist om det, för att ofta få pengarna tillbaka. Detta gäller även om skatt i allmänhet, men i det senare fallet får man pengarna tillbaka med ränta, s. k. ö-skatteränta. Denna utgår enligt uppbördslagen 69 § (jfr. med anvisningen till denna paragraf) efter högsta allmänt förekommande inlåningsränta i bank. För den som, likt flertalet näringsidkare, arbetar med främmande kapital, kan det medföra stor skada, om för mycket mervärdeskatt blir utkrävd. I sämsta fall klarar näringsidkaren inte upp det utan blir ruinerad. I det vanligaste fallet torde pengarna få upplånas, t. ex. genom checkkredit, som inte är så billig i ränta. Om man vid restitution skulle få ränta enligt uppbördslagen, går man alltså ändå med förlust. Att inte få någon ränta alls, som , är klart oskäligt. Mitt förslag innebär att den som får tillbaka för mycket inbetald moms skall tillgodogöras ränta på samma sätt som för annan för mycket betald skatt. Visserligen är moms en skatt som normalt skall övervältras, men svårigheten är ju uppenbar, när det gäller att på andra övervältra en felaktig betalning. Mervärdeskatten skiljer sig från andra skatter däri, att det som betalas utgör ett genom avräkning bestämt belopp. Bland annat innebär detta att en del skattskyldiga får pengar tillbaka, i det att de till andra betalt eller anses ha betalt mera moms än som går ut. Den som exempelvis köper antikviteter av allmänheten äger rätt att räkna sig till godo en del av vad han betalt som ingående moms, trots att beloppet inte kommer staten till godo, och om t. ex. pålägget understiger , så skall antikhandlaren ha pengar tillbaka. Även om sådana belopp kan naturligtvis tvist uppstå. I ett sådant fall har emellertid staten icke så att säga oriktigt disponerat över ett felaktigt inbetalt belopp. Med hänsyn härtill är ränta i dylika fall långt mindre berättigad och den eventuella förlusten mer att räkna som en affärsrisk. Enligt mitt förslag till lag skall således villkoret för utbetalning av ränta vara att den skattskyldige sj älv faktiskt till staten inbetalt ett för stort belopp. Detta betyder förstås också att ränta bara kan tillgodogöras på faktiskt inbetalda pengar, och att om den slutliga avräkningen visar att den skattskyldige har mer att fordra än han inbetalt, ränta utgår endast på det inbetalda beloppet. Med inbetald skatt skall förstås också jämställas indriven skatt. Likaså skall den som efter vad det visar sig ej ha varit skattskyldig för moms erhålla ränta på det han betalt in. Ränta skall således beräknas på en huvudstol, motsvarande det restituerade beloppet, dock högst på det belopp som efter debitering inbetalts eller indrivits. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar att 49 § i lagen om mervädeskatt (1968:430) skall ha följande lydelse: 49 § överstiger stycket. I övrigt gäller uppbördslagens (1953:272) bestämmelser om restitution av skatt, samt såvitt avser av skattskyldig för mycket debiterat och inbetalt belopp som restitueras även ränta, i tillämpliga delar beträffande återbetalning av mervärdeskatt skall gälla. 1985/86 Sk512