mot · G902So252 · 1986-01-27 00:00:00 — En viktig fråga i detta sammanhang är om den allvarliga fara för annans liv eller hälsa som missbruket kan innebära skall kunna utgöra grund för beredande av vård enligt lagen. Enligt de regler som gäller enligt LVM kan den som är i trängande behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk beredas vård oberoende av eget samtycke under förutsättning att han till följd av missbruket antingen utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara eller kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Väckta förslag om att skyddet för annan skall utsträckas har avvisats. Frågan om skyddet för annan har i den förda debatten behandlats från principiella utgångspunkter utan beaktande av de konsekvenser den valda lösningen kan få. En vårdlagstiftning i den utformning som föreslås här måste kunna öppna möjlighet till ingripande i det skede då missbruket har nått den grad att det innebär påtagliga och allvarliga olägenheter för missbrukaren själv eller annan. Vid beaktande av missbrukarens behov av vård måste rimliga hänsyn kunna tas till de effekter som missbruket har. Det måste vara samhällets uppgift att hjälpa missbrukaren när missbruket har fått för missbrukaren okontrollerbara effekter. Starka humanitära och behandlingsmässiga skäl talar för att missbrukaren skall kunna beredas vård när han till följd av sitt missbruk utgör en allvarlig fara för annan. Mer tveksamt är om de allvarliga sociala skadeverkningar i övrigt som kan föranledas av missbruket bör kunna utgöra tillräcklig grund för vård mot missbrukarens vilja. Men även här bör missbrukarens behov av hjälp tillmätas en avgörande betydelse. Det kan rimligen inte accepteras att missbruket når så långt att missbrukaren försätter sig i total social misär. Kan missbrukaren till följd av sitt missbruk inte längre klara sin dagliga livsföring måste således vård kunna beredas honom. Regelmässigt inträder i sådana fall även en allvarlig fara för missbrukarens hälsa. Det har likväl funnits skäl att särskilt markera de allvarliga sociala skadeverkningar som missbruket kan få för missbrukaren som en grund för vård. Motsvarande bör gälla om missbruket leder till allvarliga sociala skadeverkningar för missbrukarens anhöriga. Det förtjänar således att framhållas att den nuvarande ordningen ofta innebär att i en familj där en eller båda föräldrarna missbrukar alkohol eller narkotika omhändertas barnen för vård enligt LVU. En mera ändamålsenlig och för barnen mera skonsam ordning bör vara att den missbrukande föräldern bereds den vård som han behöver. Utredning och ansökan om vård Enligt 5 § LVM skall utreda om det finns skäl att bereda någon vård enligt LVM. Anses sådana skäl föreligga, skall ansöka om vård. Ansökan skall innehålla en redogörelse för missbrukarens förhållanden och tidigare vidtagna åtgärder. Rättssäkerhetsskäl har åberopats som grund för den nuvarande ordningen. Det har inte ansetts önskvärt att lägga på socialnämnden att själv bedöma kvaliteten på och tillräckligheten av sina insatser. Vidare har framhållits att den nu rådande ordningen är en förutsättning för en enhetlig rättstilllämpning. Även om det slutliga avgörandet åvilar länsrätten, kan socialnämndernas olika utgångspunkter och prioriteringar lätt leda till att det i vissa kommuner blir vanligare med tvångsvård än i andra. Att låta ha ett sammanhållet ansvar för att bedöma i vilken utsträckning man bör kräva fortsatta insatser av socialnämnderna, har ansetts kunna bidra till en jämnare standard på den frivilliga vården som den enskilde tillförsäkras en ytterligare prövning genom en utomstående myndighet. De skäl som åberopats till stöd för den nuvarande ordningen är inte övertygande. Tillämpningen hitintills har inte visat att den åsyftade enhet ligheten kunnat uppnås. Till JO inkomna klagomål visar bl. a. att behövliga åtgärder ofta sätts in i ett alltför sent skede. Socialnämnderna dröjer alltför länge med att underställa ärendet för bedömning. Den splittring av ansvaret som föreligger har ofta inneburit en fördröjning av behövliga insatser eller att dessa helt uteblivit. Det här framlagda förslaget utgår från en ökad samverkan mellan vårdområdena med ett övergripande ansvar för socialnämnden att i samråd med sjukvården medverka till att missbrukaren får all den hjälp som han behöver. Det kan inte rimligen godtas att socialnämnden frånhänds sitt ansvar i det skede då nämndens insatser framstår som mest betydelsefulla. Som den följande framställningen visar är syftet med rättens beslut att ge socialnämnden ett bemyndigande att föranstalta om den vård missbrukaren behöver. Innan ett sådant bemyndigande söks i rätten måste nämnden visa att i det förebyggande arbetet alla åtgärder vidtagits som har varit möjliga. Den redovisningen kan inte rimligen läggas på annan myndighet. Övervägande skäl talar för att socialnämnden vid behov skall göra ansökan till rätten om beredande av vård. Rättens beslut bemyndigande för socialnämnden att föranstalta om vård Ett belut om vård enligt denna lag syftar till att ge socialnämnden ett bemyndigande att föranstalta om den vård på sjukhus eller i hem för vård eller boende som missbrukaren bäst behöver. Innebörden av beslutet är således att socialnämnden bemyndigas att vid behov inom angiven tid och längst under angiven annan tid verkställa beslutet. Bemyndigandet innebär en möjlighet att utöva det yttersta vårdansvaret utöver den gräns som den enskilde själv sätter genom att vägra sin medverkan till insatsens genomförande. Den principiella fråga som här uppkommer gäller om bemyndigandet för socialnämnden bör medföra befogenheter som sträcker sig längre än vad som annars gäller för vården. Den frågan får särskild betydelse såvitt avser sjukvården. har framhållits det angelägna i att gränserna mellan vårdområdena överbryggs. Förslaget utgår från att med rättens beslut skall följa en rätt och skyldighet för socialnämnden att sörja för att missbrukaren erhåller den vård som han bäst behöver. Det innebär bl. a. att ett beslut om vård enligt lagen regelmässigt bör leda till att socialnämnden föranstaltar om att missbrukaren tas in på sjukhus för avgiftning. I det fall missbrukaren behöver beredas vård enligt LSPV åligger det således socialnämnden att initiera sådan vård. De för vården behövliga tvångsbefogenheterna finns för dessa fall angivna i LSPV. Några skäl att tillägga socialnämnden några befogenheter därutöver finns inte. När sjukvård i annat fall bedöms nödvändig uppkommer frågan om hur långt det bemyndigande som tillkommer nämnden efter rättens beslut bör sträcka sig. Det har gjorts gällande att den som bereds vård enligt LVM inte får den vård på sjukhus som han ofta behöver. Ett skäl till detta är att sjukhuset Inför risken att missbrukaren avviker från sjukhuset har det därför ofta ansetts tryggare att anordna vården inom , oaktat tillräckliga medicinska vårdresurser inte har funnits att tillgå där. Detta har talat för att vården på sjukhuset skulle kunna förenas med en kvarhållningsrätt. De viktigaste utgångspunkterna i hälso- och sjukvårdslagen är frivillighet, rättssäkerhet och trygghet. Det skulle allvarligt rubba förtroendet för sjukvården om möjlighet nu öppnades att kvarhålla patienten mot hans vilja. Det måste allvarligt ifrågasättas vilka fördelar som står att vinna med en sådan kvarhållningsrätt. Uppenbarligen kan man inte den vägen öppna möjlighet till en behandling mot patientens vilja. Den behandling som ges på sjukhuset måste rimligen förutsätta patientens medgivande. Behovet av en sådan kvarhållningsrätt minskar även vid en sådan för vårdområdena samlad behandlingsplanering som förutsätts i de här framlagda förslagen. Det bemyndigande som bör tillkomma nämnden efter rättens beslut bör därför inte sträcka sig längre än till en rätt och en skyldighet för socialnämnden att tillsammans med den som har sjukvårdsansvaret planera för den fortsätta behandlingen och vid behov erhålla polishandräckning för att föra missbrukaren till det sjukhus, där den behövliga vården skall ges honom. bör vidare kunna erhålla polishandräckning för att återföra missbrukaren till sjukhuset om fortsatt vård där bedöms nödvändig. Rätten att påkalla polishandräckning för att föra missbrukaren till sjukhus bör mot bakgrund av vad som har sagts ovan användas med stor urskilning. Ett skäl för att begära handräckning kan vara att ge läkaren möjlighet att vid samtal med missbrukaren påvisa missbrukarens behov av vård, klargöra de risker som den uteblivna vården innebär och söka övertala missbrukaren att ta emot den erbjudna vården. Har missbrukaren avvikit från sjukhuset torde det som regel inte vara meningsfullt att återföra honom dit med polishandräckning. Även i detta fall kan emellertid behovet av en personlig kontakt med läkaren utgöra skäl för åtgärden. Kan missbrukaren inte återföras till sjukhuset åligger det socialnämnden att föranstalta om vård i ett hem för vård eller boende och att medverka till att missbrukaren kan få den erforderliga medicinska vården där. I ett hänseende bör emellertid särskilda bestämmelser ges för den vård som bereds missbrukaren på sjukhus efter rättens beslut. Möjlighet bör öppnas att även vid sjukhus förhindra att missbrukaren till sjukhuset medföralkohol, narkotika eller något annat som kan störa vården vid sjukhuset. Samma utgångspunkter bör styra vården vid hem som tar emot missbrukare inom . Det bemyndigande som rättens beslut innebär bör således innebära en rätt och en skyldighet för socialnämnden att se till att missbrukaren bereds vård i det hem där hans vårdbehov bäst kan tillgodoses. För vården vid vissa av dessa hem skall därvid särskilda regler gälla (jfr bl. 3032 §§). Även i dessa fall bör socialnämnden vid behov kunna påkalla polishandräckning för att föra missbrukaren till hemmet eller för att återföra honom dit när han har avvikit. Även den som förestår vården vid ett sådant hem som avses i 21 § kan erhålla polishandräckning. Den nuvarande lagstiftningen reglerar i första hand den tid under vilken missbrukaren skall kunna vara intagen för vård och skjuter i bakgrunden det övergripande ansvar som nämnden bör ha för att rimliga förutsättningar för en rehabilitering av missbrukaren skall kunna nås. Vård med stöd av LVM skall således upphöra senast efter det att vården påbörjades, om inte beslut har meddelats om förlängning. Vårdtiden får förlängas med högst , om den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behöver ytterligare vård eller om det finns andra synnerliga skäl för förlängning. En av de stora bristerna i den nuvarande lagstiftningen är de korta tider under vilka socialnämndens omedelbara ansvar för missbrukaren längst får bestå. Den nuvarande konstruktionen innebär ofta att socialnämnden släpper kontakten med missbrukaren när den längsta tiden för vården har gått ut. Det sammanhållna ansvaret för att missbrukaren bereds sjukvård eller annan vård som han behöver bryts när den längsta tiden har gått ut. Det här framlagda förslaget har andra utgångspunkter. Förslaget utgår från att det regelmässigt är nödvändigt att socialnämnden bibehåller ett vård- och behandlingsansvar för . I förslaget ställs nu det kravet att socialnämnden under noga skall följa missbrukarens förhållanden och medverka till att missbrukaren får den vård och den hjälp som han behöver. Det innebär således att socialnämnden inte bara har ett ovillkorligt ansvar för att behövlig vård ges missbrukaren utan också ett ansvar för nämnden att i kontakt med andra myndigheter medverka till att missbrukaren får all den annan hjälp som han kan behöva. Behöver missbrukaren på nytt tas in på sjukhus eller i ett hem för vård eller boende är det socialnämndens skyldighet att föranstalta om sådan vård. Vård med stöd av lagen får dock inte i något fall beredas missbrukaren mot hans vilja har förflutit från det vård med stöd av lagen inleddes. Givetvis skall detta inte leda till att missbrukaren bereds vård på sjukhus eller i ett hem för vård eller boende under hela den angivna tiden. Missbrukaren bör skrivas ut från vården så snart förutsättningar för detta förelägger. Nämnden kan emellertid bemyndigandet gäller på nytt vid behov föranstalta om vård. Den invändningen kan riktas mot förslaget att härigenom öppnas möjlighet att utan ny prövning av rätten föranstalta om vård. De erinringar som från rättssäkerhetssynpunkt kan göras får emellertid inte överdrivas. Med de begränsade befogenheter som socialnämndens bemyndigande enligt vad förut har sagts innebär, kan något avgörande hinder mot den valda konstruktion inte anses föreligga. Det bör ankomma på socialnämnden att själv bedöma om det bemyndigande för nämnden som rättens beslut innebär skall tas i anspråk eller inte. Visar det sig efter rättens beslut att behövliga åtgärder kan vidtas i samråd med den enskilde, bör socialnämnden kunna låta anstå med verkställighet av beslutet. Den frågan bör emellertid inte kunna hållas öppen under en alltför . har förflutit från det rättens dom vann laga kraft, bör socialnämnden inte längre ha möjlighet att föranstalta om vård enligt lagen. kan enligt LVM i akuta situationer besluta om omhändertagande av en missbrukare. Detta kan ske när det finns ett behov av åtgärder till följd av situationens allvar. För att omhändertagande skall få göras måste följande förutsättningar föreligga, nämligen dels att det bedöms sannolikt att missbrukaren kan beredas vård med stöd av lagen, dels att rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att missbrukaren kan antas få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han inte får omedelbar vård eller att han till följd av sitt tillstånd kan befaras komma att skada sig själv eller någon närstående. Enligt LVM skall således till skillnad från vad som är fallet enligt LVU polismyndigheten besluta om omhändertagande. Bestämmelserna har motiverats av att detta möjliggör ett snabbt ingripande och att dessutom det i allmänhet är nödvändigt att anlita polisen för åtgärdens genomförande. (SoU 1982/83:37) har framhållit att det är just den omständigheten att en missbrukare motsätter sig vård och kanske måste tvingas därtill med våld som gör att polisen måste anlitas. Om en missbrukare kan övertalas att godvilligt följa med personal behövs inget beslut om omhändertagande utan vården kan i så fall beredas enligt socialtjänstlagen. Den nuvarande ordningen ger anledning till allvarliga invändningar. har i beslutsögonblicket regelmässigt inte tillgång till någon utredning om missbrukarens förhållanden och om hans behov av vård. Möjlighet att anvisa missbrukaren behövlig vård saknas. Med hänsyn härtill och beaktande av de former i vilka ett polisingripande vanligtvis sker finns regelmässigt inga förutsättningar för att kunna få missbrukarens förståelse för och medverkan till vård i frivilliga former. Det ligger en allvarlig fara i att polismyndigheten använder det omedelbara omhändertagandet som en ren ordningsåtgärd vid sidan av de åtgärder som kan vidtas enligt lagen om omhändertagande av berusade personer och lagen om tillfälligt omhändertagande, numera polislagen. Den undersökning som socialberedningen har gjort visar också att antalet omhändertaganden drastiskt har ökat. som undersökningen omfattat beslöt polismyndighet om omhändertagande i 275 fall. Vad som framstår som särskilt anmärkningsvärt är att nära nog hälften av dessa omhändertaganden inte ledde till beslut om vård enligt LVM (jfr s. 42). Den nuvarande ordningen innebär vidare en påtaglig risk för att den för missbrukaren nödvändiga vården fördröjs. Det har förekommit fall där missbrukaren efter omhändertagandet fått kvarstanna på polisstationen i i avvaktan på att vård skulle kunna beredas honom (JO 1983 84, s. 172). Rimligen bör den myndighet, socialnämnden, som enligt det nu framlagda förslaget i samråd med sjukvården skall ha det övergripande ansvaret för missbrukare, även kunna besluta om en så allvarlig åtgärd som ett omhändertagande innebär. Det är socialnämnden, som regelmässigt i det förebyggande arbetet nära har följt missbrukarens förhållanden och som väl känner hans behov av vård, som har de största förutsättningarna att bedöma när ett omhändertagande är nödvändigt. Genom att beslutanderätten läggs på nämnden nås även ökade förutsättningar för att få missbrukarens medverkan till den behövliga vården. Det finns anledning anta att antalet omhändertaganden kommer att minska väsentligt om beslutanderätten tilläggs socialnämnden. På motsvarande sätt som är fallet enligt LVU bör därvid nämndens ordförande eller annan ledamot som nämnden förordnat kunna besluta om omhändertagande, när nämndens beslut inte kan avvaktas. Det bör åligga polismyndighet, som i samband med omhändertagande enligt LOB eller polislagen får kännedom om förhållanden som kan nödvändiggöra ett omhändertagande, att genast underrätta socialnämnden eller dess ordförande. De nuvarande grunderna för omhändertagande enligt LVM bör bibehållas. Dock bör i konsekvens med vad som har sagts tidigare även skyddet för annan kunna utgöra grund för omhändertagande. Om socialnämnden tilläggs beslutanderätten på sätt nu anges finns det inte skäl att bibehålla de korta tider för underställning som gäller enligt LVM. Nämnden bör ges skäligt rådrum för underställningen. Tiden bör bestämmas till från den dag då beslutet fattades. När det gäller tiden för länsrättens prövning av det underställda beslutet bör nuvarande regler bibehållas. Det är en viktig uppgift för nämnden att som omhändertagandet består tillsammans med missbrukaren, när det kan ske, utreda och planera insatser på . Nämnden bör i samråd med sjukvården anvisa missbrukaren de vård- och hjälpinsatser som bedöms nödvändiga. Kan missbrukarens samtycke till den behövliga vården nås behöver nämnden givetvis inte göra någon ansökan om vård till rätten. 1 annat fall skall ansökan om vård ha kommit in till rätten från det länsrätten meddelade beslut om att omhändertagandet skall bestå. Omhändertagandet skall upphöra om ansökan om vård inte görs inom angivna tiden. Omhändertagandet skall även upphöra när rätten avgör frågan om vård eller om den omhändertagne häktas. Det åligger socialnämnden att noga följa vården av den omhändertagne. Om det inte längre finns skäl för omhändertagande, skall nämnden besluta att detta genast skall upphöra. Den rätt som prövar frågan om vård kan även besluta om att omhändertagandet skall upphöra. Av 23 § i socialtjänstlagen följer att landstingskommun och kommunerna inom landstingsområdet skall tillgodose behovet av hem för vård eller boende inom varje landstingskommun. nerna skall gemensamt upprätta en plan över behovet av sådana hem och fördelningen av ansvaret för deras inrättande. Den nuvarande ordningen innebär att i den plan som skall upprättas även skall anges vilka institutioner som primärt får ta emot och ansvara för vården av missbrukaren enligt LVM. Syftet är att nå en viss miniminivå vad gäller personalens kompetens och institutionens resurser för att ta emot och bereda missbrukare vård. Enligt 11 § LVM får vård med stöd av lagen endast beredas missbrukaren vid sådana hem, som är särskilt planerade för att ta emot missbrukare. Vid sådana hem får åtgärder enligt 17 och 26 §§ vidtas. Det innebär bl. a. att berusningsmedel får omhändertas och förstöras. Kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning får äga rum och föreståndaren kan påkalla polishandräckning för att återföra en intagen som har avvikit. som de nu gällande reglerna låser vården enligt LVM till vissa institutioner pågår inom landstingskommuner och kommuner en fortsatt utbyggnad av alternativa vårdformer. Nya vägar prövas för att skapa bättre förutsättningar för en rehabilitering av missbrukaren. Enligt det nu framlagda förslaget skall socialnämnden efter rättens beslut åläggas ett övergripande ansvar för att missbrukaren vid varje tid får den vård som han bäst behöver. Med den valda konstruktionen bör följa en ökad frihet för nämnden att ta i anspråk de vårdresurser som bedöms bäst gagna missbrukaren. Den nuvarande bundenheten till vissa institutionstyper bör därför upphöra. att missbrukaren kan beredas den behövliga vården i ett hem för vård eller boende, som inte är att hänföra till ett sådant hem som avses i 11 § LVM, bör nämnden vara oförhindrad att bereda missbrukaren vården där. Nämndens bedömning skall således i varje fall styras av missbrukarens vårdbehov. Kan vården beredas i ett hem utan att de särskilda befogenheter som anges i lagen behöver tas i anspråk bör missbrukaren kunna beredas vård i det hemmet. Vissa begränsningar i nämndens frihet bör emellertid gälla. När vård enligt lagen skall inledas är missbrukarens tillstånd som regel sådant att han behöver de särskilda vårdresurser som finns vid de hem som är särskilt anpassade för vården av missbrukare. Vården bör därför alltid inledas vid ett sådant hem. Den som är omhändertagen bör vidare föras till ett sådant hem eller till sjukhus. Behöver emellertid missbrukaren efter utskrivning från det hemmet på nytt vård, bör nämnden ha frihet att bereda vården vid det hem som i det särskilda fallet bedöms lämpligast. Vård enligt den föreslagna lagen skall ges i hem för vård eller boende som avses i socialtjänstlagen. För sådan vård gäller de särskilda befogenheterna om anlitande av polis för att föra missbrukaren till hemmet, om rätt till ytlig kroppsbesiktning m. m. Vad som sagts innebär inget hinder för nämnden att rättens bemyndigande består anlita ett enskilt hem. Såsom inledningsvis har anförts (s. 7a 7b) kan enskilda hem vara väl lämpade för vård av missbrukare. Nämnden kan ändå i sådant fall använda de särskilda befogenheter som tillkommer nämnden för vårdbemyndigandet enligt den här föreslagna lagen. Missbrukaren kan således dels flyttas alternativt, vid rymning föras till landstingskommunalt eller kommunalt hem för vård eller boende. För vården vid ett sådant hem för vård eller boende finns särskilda bestämmelser i socialtjänstförordningen (SoF). Av 17 § SoF framgår att inskrivning i ett hem för vård eller boende sker efter ansökan. Enligt 18 § beslutar föreståndaren om inskrivning om inte huvudmannen har bestämt något annat. För vården av missbrukare gäller därjämte, till skillnad mot vad som är fallet beträffande den som bereds vård enligt LVU, att det förutom ett beslut om inskrivning fordras ett särskilt intagningsbeslut. Bestämmelsen är en konsekvens av den kompromiss mellan olika uppfattningar som LVM utgör. På samma skäl som nämnden har avhänts möjligheten att göra ansökan om vård har nämnden ansetts inte böra svara för beslut om intagning. Det har ansetts angeläget att, oavsett de praktiska konsekvenserna, befria nämnden från varje beslut som kan uppfattas som en utövning av tvång. Med de ändrade utgångspunkterna som redovisas här finns uppenbarligen inget behov av att komplicera intagningsförfarandet genom dubbla beslut. Nämnden bör således ha ansvaret för att missbrukaren bereds den behövliga vården, varvid det bör ankomma på nämnden att ta kontakt med det hem där vården kan beredas. Det bör därefter ankomma på den som förestår vården att besluta om inskrivning. LVM upptar även särskilda bestämmelser om överflyttning från ett hem till ett annat. Beslutanderätten har i LVM tillagts den som förestår vården vid hemmet. Någon motsvarighet finns inte i LVU. Även i detta hänseende bör det ankomma på nämnden att fatta beslut. Nämnden, som rättens bemyndigande varar, har att sörja för att missbrukaren får den vård som han behöver, bör således kunna besluta om nödvändiga förflyttningar av missbrukaren. SoF upptar särskilda bestämmelser om utskrivning från ett hem för vård eller boende. Föreståndaren beslutar om utskrivning från hem för vård eller boende. Föreståndaren beslutar om utskrivning från hemmet, om inte huvudmannen har bestämt något annat. Med det ansvar för en sammanhållen vårdplanering som åläggs socialnämnden bör emellertid socialnämnden kunna påverka frågan om vid vilken tid missbrukaren skall skrivas ut från hemmet.