mot · G902A494 · 1986-01-27 00:00:00 — m. fl. (fp) Strukturproblemen i Bergslagen Sedan slut har olika landsdelar och vissa orter i drabbats av mer eller mindre permanenta konjunkturförsvagningar, ofta beroende på strukturkriser inom ett alltför ensidigt näringsliv. Längst har delar av inland - och då i synnerhet - befunnit sig i en sådan krissituation, men har även enstaka orter drabbats på i princip samma sätt. Sålunda har den världsvida krisen för skeppsbyggnadsindustrin framtvingat varvsnedläggningar även i vårt land, framför allt i och . Men är även varven i och illa ute, även om dessa genom sitt läge i storstadsregioner inte kommer att försämra arbetsmarknadssituationen på samma allvarliga sätt som i de förut nämnda orterna, där varven varit de helt dominerande arbetsgivarna i sina hemorter. Den svenska stålindustrin, som under mellankrigsperiodens första befann sig i ett nära nog permanent kristillstånd, upplevde en trettioårig blomstringsperiod. I hög grad bidrog härtill upprustningen före kriget, själva kriget och framför allt det stålslukande återuppbyggnadsarbetet efter bombkrigets härjningar i och på kontinent. Förutom återuppbyggnadsarbetet krävde även investeringar i ny industri, i nya bostäder och framför allt i en förbättrad infrastruktur (vägar, broar, järnvägar, hamnar, dammar och kraftverk) mycket och ofta även kvalificerat stål. Den även under kriget utbyggda och helt oförstörda svenska järnhanteringen befann sig i ett utmärkt läge ur marknadssynpunkt, något som utnyttjades genom en mycket kraftig kapacitetsökning i fråga. a. tillkom de stora, nya handelsstålverken i och då, men även i Bergslagen gjordes stora investeringar. Eftersom stålindustrin där helt är förlagd till orter belägna i vidsträckta glesbygder framtvingade industrins satsningar också stora samhälleliga satsningar på bostäder, skolor, sportanläggningar och på service i största allmänhet. Bruken i Bergslagen blev blomstrande samhällen, detta trots att de ofta geografiskt låg i avsides belägna bygder. Detta senare omdöme gällde i all synnerhet ett trettiotal orter som växt upp runt järnmalmsgruvor, vilka självfallet blivit lokaliserade till de platser som av naturen utrustats med brytbara . före den första oljekrisen - i grova drag - började den internationella stålkonjunkturen att försämras. Detta visade sig till att börja med framför allt i en ökande konkurrens både mellan olika länders stålindustri och mellan de olika stålföretagen inom varje land. Inte började det gå upp för stålföretagen att hela marknadsläget Mot. var på väg att radikalt försämras! Återuppbyggnadsarbetet var färdigt, A494 infrastrukturen utbyggd och exporten av stål till utvecklingsländerna bromsades upp. Detta senare berodde på tre olika faktorer: framväxt till ett effektivt stålexportland, färdigställandet av nya, moderna stålverk i utvecklingsländerna och - sist men inte minst - dessas brist på utländska valutor för stålinköp utifrån. Situationen fortsatte dessutom att förvärras genom att industriländernas stålindustrier var engagerade i en intensiv investeringsaktivitet, som medförde att den redan för stora kapaciteten fortsatte att ökas i rask takt under , i takt med att de nya anläggningarna blev insatta i drift. har alla - industrin likaväl som myndigheterna i olika länder - förstått att industriländernas stålindustri råkat in i en allvarlig strukturkris, som dessutom såg ut att kunna bli mycket långvarig. Statliga och överstatliga organisationer - framför allt inom EG - började nu att på allvar engagera sig i stålproblemen, till att börja med genom att upprätta fastställda minimipriser för olika produkter. Överkapaciteten var dock så stor, att dessa inte kunde upprätthållas utan måste kompletteras med en kvotering av tillåten produktion, utlagd på olika verk. Det visade sig dock snabbt, att drift med endast delvis utnyttjad kapacitet var oekonomisk för alla! har man därför enats om, att det enda långsiktiga botemedlet mot strukturkrisen inom stålindustrin är att minska dess kapacitet genom nedläggningar av hela eller delar av olika stålverk. Olika mål har därvid fastställts för olika länder, men det enda land som verkligen genomfört en effektiv kapacitetsneddragning är , där stålkapaciteten genom ett drastiskt nedläggningsprogram sänks från till . Trots ungefär samma målsättning har de flesta andra stålländer - under allehanda ursäkter - ej ännu följt exempel fullt ut. I stället har man, särskilt i , och , valt att täcka stålindustrins förluster genom stora insatser av skattepengar till sina med förlust gående stålföretag. Under 1984-1985 har en internationell högkonjunktur, kraftigt uppbackad av enorma exportmöjligheter för stål till med dess övervärderade valuta, åstadkommit en viss lindring i stålkrisen. Tyvärr torde denna dock vara helt temporär: industriländernas stålkostym är fortfarande flera nummer för stor, och en våg av nedläggningar är fortfarande att vänta då konjunkturen åter vänder nedåt. Den sociala effekten av dessa förvärras av det faktum, att även små stålföretag oftast är stora nog att helt dominera arbetsmarknaden på den ort där de är förlagda. I exempelvis Lothringen i är hela provinsen nästan helt beroende av gruv- och stålindustrin, vars nedläggning där blir liktydig med en dödsdom över en hel region. Här må slutligen konstateras, att dagens stålkris är ett internationellt problem, vi är alltså ingalunda ensamma med våra stålproblem i , något som för övrigt gör dem än svårare att lösa... De första stålföretagen som drabbades av stålkrisen i var de tre stora handelsstålverken NJA i , (tillhörigt ) 2 och Domnarvets järnverk (tillhörigt Stora), samtliga fullt integrerade så att Mot. 1985/86 man började tillverkningen med järnmalm och drev den vidare till handels- A494 färdigt stål. Dessa räddades från finansiell förintelse genom att () bildades med omfattande statliga insatser (proposition 1977/ En viktig del av dessa insatser var uppläggandet av en strukturplan för det nya företaget, som innebar nedläggning av stora delar av den gamla produktionsapparaten som mycket stora investeringar gjordes i ny utrustning, framför allt för tunnplåt i Domnarvet. Avsevärda nedskärningar i personalstyrkan genomfördes också, vilket tillsammans med de personalbesparande investeringarna innebar att produktiviteten per anställd nära nog fördubblades . Den svenska handelsstålindustrin fick genom bildandet av en tidsenlig struktur, även om de skrotbaserade verken i , och ej berördes under detta tidsskede. Då även dessa tas med i bilden torde ytterligare strukturförändringar bli aktuella, berörande långa produkter i allmänhet och armeringsstål i synnerhet. En helt annan och mycket svårare situation har uppstått för de svenska kvalitetsstålverken, framför allt beroende på att dessa avsätter större delen av sin produktion på export. Konkurrensen på den internationella marknaden för kvalitetsstål har i hög grad skärpts genom att ett antal utländska stålföretag försökt komma ur krisen för handelsstålet genom att i stället lägga om sin tillverkning mot kvalitetsstål, som i första hand valt att skydda sin egen kvalitetsståltillverkning genom införande av kvoter och specialtullar. Bedömandet av de svenska kvalitetsståltillverkarnas situation försvåras dessutom av det faktum, att kvalitetsstålet inte alls är en enhetlig produkt på det vis som handelsstålet är. Ett företag som , med sin tyngpunkt lagd på hårdmetall, går sålunda fortfarande alldeles utmärkt som tillverknignen av rostfritt material (numera på ett riktigt sätt omstrukturerad till ) kämpar med betydande lönsamhetsproblem. Mellan dessa ytterligheter finns ett antal företag med varierande lönsamhet som tillverkar verktygsstål (), snabbstål (, ), elektroplåt och smide (, ), motståndstråd och fästelement (), bilkomponenter (, Wirsbo) och stålgjutgods (, , ). En alldeles speciell situation föreligger slutligen för de två av SKF ägda tillverkarna av kullagerstål och låglegerat material, Hellefors och , det senaste ansett som världens största kvalitetsstålverk. Sist - men förvisso inte minst - måste situationen för landets järnmalmsgruvor beröras. Dessa var 1965 till antalet 39, men är 1985 endast 4!. Av dessa ligger och i , en region som ur arbetsmarknadssynpunkt ägnats stora satsningar och mycket omtanke av statsmakterna. Av de återstående ligger centralt i Bergslagen, medan ligger i detta områdes utkant men ur transportsynpunkt fördelaktigt nära kusten. Kvar att beakta blir då ett trettiotal nedlagda gruvor med tillhörande samhällen, av vilka de som är belägna nära andra tätorter blivit sovstäder till dessa medan de ensligt belägna blivit spökorter utan skönjbar framtid. 1 * 1985/86.3 sami. Gemensamt för de nedlagda gruvorna var det faktum, att de huvudsakligen Mot. sålde sin malm till de stålverk i Bergslagen som då ännu förbrukade järnmalm A494 i sina masugnar och järnsvampverk. Denna förbrukning har nästan helt upphört, även om en ny teknologi fortfarande kan medföra en renässans för järnsvampstillverkningen. Denna blir dock - i så fall - lokaliserad antingen till orter med stort behov av överskottsvärme, eller till regioner där naturgas är tillgänglig. Dessa villkor uppfylls ej i Bergslagen, varför något återöppnande av någon nedlagd järnmalmsgruva där knappast kan bli aktuellt under överblickbar framtid. Vilka områden bör hänföras till Bergslagen? Ovan har i viss detalj tecknats en bakgrund till dagens ännu icke övervunna krissituation för järnhantering. Denna kris har till alldeles övervägande del drabbat ett bälte av som börjar vid söder om och sträcker sig till gränsen mot i , sedan gammalt benämnt Bergslagen. Problemen inom detta område är likartade och bör från det allmännas sida behandlas med samfällda och systematiska åtgärder. För att dessa skall bli rättvisa ur regional synpunkt måste Bergslagens omfattning geografiskt fastställas, vilket i viss mån skett i regeringens proposition 1983/84:157. Enighet råder därvidlag rörande det stora flertalet kommuner som bör ingå under begreppet Bergslagen, med undantag blott för de tre kommunerna . bör ingå, emedan järnbruksorterna ligger inom kommunen. var ett av de första järnbruk som lades ned i under den nuvarande stålkrisen, och det blev då föremål för omfattande insatser från såväl statens som de privata ägarnas sida. Omstruktureringen av ortens näringsliv såg till en början ut att lyckas, men har senare gått sämre och bl. a. drabbats av ett par konkurser. är fortfarande ett igång varande järnbruk, men har fått vidkännas mycket svåra förluster av arbetstillfällen. I har ett skrotbaserat järnverksföretag lagts ned, och även vid storföretaget har icke obetydliga nedskärningar genomförts. Trots att kommunen ligger relativt nära de expansiva industristäderna och bör den därför ingå i den Bergslagsregion som denna motion behandlar. slutligen är en stor industristad med ett betydande befolkningsunderlag. Orten har drabbats av en halvering av personalstyrkan vid järnverk i , men denna personalminskning motiverar knappast att hela orten inräknas i Bergslagen! Ju snävare detta område definieras, desto större resurser kan sättas in per capita i avhjälpande åtgärder. Kvar att inräknas i regionen skulle då bli de i tabellen nedan redovisade kommunerna, för vilka vissa statistiska uppgifter redovisas: Folkmängd den Minskning eller ökning aaqa 31/12 1985 1980-1984 1985 A4V4 Några krakteristiska drag beträffande Bergslagen De i tabellen redovisade 22 kommunerna, som per hade totalt 375 000 invånare, ligger i inte mindre än sex olika län. I intet av dessa ingår residensstaden i Bergslagen! , , , , och ligger alla utanför denna, och ofta dessutom i en från näringslivssynpunkt aktiv och välmående bygd. Detta förhållande har utan tvekan medverkat till att krisen i Bergslagen inte alls rönt den uppmärksamhet som dess omfattning skulle motivera! Motsvarande situation har i och i och kommuner förorsakat statliga och privata insatser av en betydande omfattning, som inte alls har någon motsvarighet i det på konkret innehåll mycket magra Bergslagsprogram som bl. a. redovisas i proposition 1983/84:157. Ur sysselsättningssynpunkt är dagens stålkris ingalunda den enda olycka som drabbat Bergslagen! Mekaniseringen av skogsarbetet i de utpräglade skogslän som ingår i området har inneburit ett bortfall av många arbetsplatser, och därtill har - vilket förvisso även skett i andra län - ett antal sågverk, trähusfabriker och snickerier nedlagts där. Även jordbruket har rationaliserats, med ty åtföljande minskning av arbetskraftsbehovet. Det är sannolikt att fler arbetsplatser försvunnit i Bergslagen av dessa anledningar än vad som försvunnit genom stålkrisen inom den till området lokaliserade järnhanteringen! Karakteristiskt för dagens arbetsliv i är det förhållandet att i många familjer båda makarna behöver arbeta för att familjens ekonomi skal! Detta kräver i första hand en väl utbyggd service i fråga om barnomsorg, något som redan finns på de flesta bruksorterna. Men i andra 5 hand - och lika viktigt - krävs tillgång till för kvinnor lämpliga arbetsplatser. 1985/86 Här har Bergslagens industriorter ett svårt handikapp, eftersom sysselsätt- A494 ningen till väsentlig del ligger inom tung industri och skogsbruk, båda områden där manliga yrken dominerar - trots berömvärda insatser för att justera arbetsplatserna så att de även kan skötas av kvinnor. Näringslivsstrukturens ensidiga inriktning mot manliga yrken har skapat en besvärande obalans mellan könens arbetsmöjligheter i Bergslagen, vilket måste beaktas vid insättandet av olika åtgärder inom området. Sist men icke minst bör påpekas, att folket i Bergslagen har haft en mentalitet visavi företagandet som avviker från landet i övrigt, och i särskilt hög grad från mentaliteten i orter som och ! Man har under generationer vant sig vid att ett stort företag dominerat näringslivet i bygden och att egen företagsamhet i stort sett uppbyggdes på att ge service åt detta storföretag. Egna initiativ på från det dominerande företaget helt åtskilda verksamhetsområden var sällsynta och uppmuntrades ofta inte av omgivningen. har åtskilliga initiativ tagits som avviker från denna föråldrade mentalitet, bl. a. i stor skala i och med stöd från ett aktivt investmentbolag även i . Kampanjer för att starta eget har drivits av utvecklingsfonderna i samtliga Bergslagslän, och har det faktiskt gått upp för alla i dessa län boende hur viktigt det är att kunna ta eller aktivt stödja nya initiativ och nya företag. Men den fingerfärdighet som den långa traditionen givit smålänningarna då det gäller mindre och medelstora företag kommer inte på en gång! a. innebär denna tradition att man inte skall se ned på eller förakta dem som misslyckas med startandet av nya företag - att några av dessa kommer att gå över styr får man räkna med, men detta faktum får ej avskräcka från nya försök i andra branscher... Men det i Bergslagen så vanliga förlitandet på bolaget eller bruket måste ersättas med en annan och mycket positivare inställning till nya initiativ och små, kanske nystartade företag! Behovet av nya företag och expansion i de gamla i Bergslagen I runda tal har järnhanteringen i Bergslagen minskat antalet sysselsatta med 15 000 personer, varvid även de nedlagda gruvornas friställningar medtagits. har mekaniseringen inom regionens skogsbruk fortsatt med full kraft, och icke föraktliga neddragningar ägt rum inom den träbearbetande industrin, där ett antal sågverk, snickeriföretag och trähusfabriker lagts ned. Även jordbruket i Bergslagen har - inför tvånget att rationalisera för att överleva - tvingats släppa folk . Mot denna mörka bakgrund är det närmast förvånande att befolkningsminskningen inom de berörda 22 kommunerna stannat vid 17 000, motsvarande av befolkningen. Det finns tyvärr anledning att befara att denna befolkningsminskning snarare tilltar än avtar under , något som gör syftet med denna motion synnerligen angeläget. Den första fråga man därvid har anledning att ställa, rör givetvis hur antalet jobb inom järnhanteringen kommer att utveckla sig framåt! Dess värre måste man nog därvid konstatera, att det viktigaste stålföretagen kan göra för sin hembygd är att över huvud taget Mot. överleva i den tilltagande internationella konkurrensen. För att klara detta A494 måste man utnyttja alla möjligheter till rationaliseringar, vilket oftast innebär satsning på ny teknik eller ny organisation - i båda fallen resulterande i bortfall av arbetstillfällen. Ett bortfall av ytterligare 10 000 jobb inom järnhanteringen är därför inte osannolikt, även om man kan hoppas på en mindre negativ utveckling. Men det torde vara meningslöst för att inte säga farligt att hävda, att stålföretagen skall ta sitt sociala ansvar och bibehålla all personal! Deras stora sociala ansvar är att överleva, och då kan man inte avstå från fortsatta rationaliseringar med åtföljande personalneddragningar. Hur kan då Bergslagen överleva som region, när redan inträffade bortfall av jobb kan väntas fortsätta även ? Den enda framkomliga vägen måste vara en massiv satsning på nya företag och/eller en expansion av redan inom regionen verksamma företag utanför järnhanteringen! För detta krävs en förbättring av regionens infrastruktur, som kommer att behandlas längre fram i denna motion. Men framför allt krävs det en helt annan satsning än från det allmännas sida för att stödja och uppmuntra nyföretagandet i Bergslagen! En jämförelse mellan vad som satsats i krisregioner i skall i tabellform göras nedan, varvid det bör påpekas att sifferunderlaget med nödvändighet blir summariskt: i milj. kr. Kvarstående arbetslösa den 1/1 1986 Går ej att fastställa 1 Total satsning 4 000 milj. kr. plus nedsatt arbetsgivareavgift om 350 milj. kr./år. 2 Därutöver 1 200 milj. kr. från för byggandet av ny personbilsfabrik. 3 Varav 572 milj. kr. i form av avskrivna lån. Inga anslag från länsstyrelser eller utvecklingsfonder medtagna (har ej heller gjorts i övriga projekt). I relation till det inträffade bortfallet av arbetsplatser är det uppenbart att Bergslagen som region erhållit väsentligt mindre statligt stöd än övriga orter eller regioner. En anledning härtill kan vara, att Bergslagen politiskt är uppdelat på sex län. Detta har splittrat ansträngningarna att erhålla statligt stöd och även skapat viss rivalitet mellan länen i många konkreta frågor. Redovisning av statens hittillsvarande satsning på Bergslagen Under 19781979 gav staten 930 milj. kr. i form av lån eller lånegarantier till stålföretag i . Endast den del av dessa lån som sedermera efterskänkts redovisas som stöd nedan, enär övriga medel har återbetalats eller kommer att återbetalas av de mottagande företagen. I proposition 1983/84:157 redovisade regeringen en satsning på Bergslagen, innehållande bl. a. följande faktiska åtgärder: Givna villkorslån efterskänktes till en del. kr., 220 milj. kr. kr., eller Mot 1985/86 sammanlagt 572 milj. kr. Detta utgjorde en förutsättning för omstrukture- ,\494 ringen av den rostfria sektorn, och för bildandet av ett särskilt bilkomponentföretag i /Kilsta. Ett villkor för efterskänkandet av lån enligt 1 ovan var att stålföretagen satsade egna medel för olika ändamål. I AV Bruksinvest satsade sålunda , , och 100 milj. kr. och i 25 milj. kr. Därutöver satsade 75 milj. kr. i Komponenta/Kilsta, som i övrigt blev ett självständigt bolag. Total privat satsning alltså 200 milj. kr. 25 milj. kr. ställdes till SIND:s förfogande, att av denna organisation fördelas på lämpliga utredningsprojekt med hjälp av en nytillsatt Bergslagsdelegation. Beloppet avsågs användas till utbildning, utredning och utveckling av nya projekt, men ej till investering av faktiska projekt. För sådana ändamål hänvisas till länens styrelser och utvecklingsfonder. STU och FOA anslog därutöver 17 resp. 3 milj. kr. på teknikspridning, utvecklingscentrum, datacentraler m. m. och på teknikupphandling, allt specialdestinerat från organisationernas ordinarie anslag till Bergslagen. Utmärkande för dessa satsningar är onekligen att de är föga offensiva, med undantag för de i investmentbolagen satsade privata pengarna! Efterskänkandet av lån ger inga nya investeringar, och anslagen över SIND, STU och FOA kan endast betraktas som utredningsanslag. Att Bergslagen sålunda blivit styvmoderligt behandlat i jämförelse med de förut redovisade krisområdena är uppenbart - i synnerhet om man dessutom tar hänsyn till den miljardrullning som staten i efterhand tvingats till för varvsindustrins räkning i stöd åt rederiföretagen motsvarande organisation för omhändertagande av fartyg för vilka betalning uteblivit från insolventa köpare. Hur skall omstruktureringen av Bergslagens näringsliv stödjas av staten? Regeringen har i ovanstående fråga hänvisat till att regionen kan falla tillbaka på sex länsstyrelser och sex utvecklingsfonder, därest konkreta framtidsprojekt behöver stödjas. Dessa tolv institutioner skall dock betjäna sex länsdelar som ej ingår i Bergslagen, vartill kommer att de får svårt att systematiskt samordna sina insatser över en region med helt likartade problem. Det är ej sannolikt att de effektivt kan råda bot på den strukturkris som Bergslagen nu befinner sig i! I har företagen befriats från av sina arbetsgivaravgifter, i t. o. m. från alla sådana avgifter. En sådan åtgärd i Bergslagen skulle förvisso hjälpa både befintlig industri och nya företag, men den skulle bli dyrbar (i kostar den 350 milj. kr./år) och dessutom prejudicerande för många andra områden i . Den kan därför inte föreslås för Bergslagen , även om den kanske kan bli aktuell . En generell åtgärd, som dock kan bli svår att administrera, vore att kraftigt reducera arbetsgivaravgifterna i Bergslagen för dels alla nya företag, dels alla företag som expanderar genom att nyanställa personal. göras kraftigast , och förslagsvis utgå med halverad Mot. 1985/86 procentsats under de därefter följande tre åren. För den äkta sysselsätt- A494 ningsökningen skulle en sådan nedsättning utgöra ett kraftigt stöd, vars kostnad för statsverket dessutom inte för överdrivas - utan nedsättningen kanske staten inte fått in några avgifter alls. Nackdelen med en selektiv nedsättning av arbetsgivaravgiften är dels att den kan komma att åberopas som prejudikat av andra landsdelar, dels och framför allt att det blir svårt att kontrollera om sysselsättningsökningen verkligen blir äkta. Mindre nogräknade företagare och företag kan förväntas flytta över verksamhet från nu igång varande företag till nya företag enbart för att komma i åtnjutande av nedsättningen av arbetsgivaravgiften, och att kontrollera detta kan komma att visa sig svårt. Saken bör i varje fall göras till föremål för en ordentlig utredning, eftersom stödet i fråga har fördelen att dels vara kraftigt, dels också utgå generellt. Det senare är utomordentligt önskvärt, och utgör en klar fördel för metoden jämfört med nedan föreslagna stödformer. Alla i Bergslagen ingående kommuner borde placeras i stödområde C, en åtgärd som inte kostar staten särskilt mycket enär de allra flesta redan är inplacerade där. Skulle ovan föreslagna nedsättning av arbetsgivaravgiften för nya och/eller expanderande företag genomföras, vilket ovan föreslagits till utredning, måste vidare bestämmelsen för stödområde C om ett treårigt sysselsättningsstöd för nya företag tas bort. Det vore nämligen orimligt att stödja dessa nyanställningar på två sätt . Skulle utredningen om en selektiv, kraftig nedsättning av arbetsgivaravgifterna vid nya eller expanderande företag i ge negativt resultat torde det vara nödvändigt att tillgripa samma storstilade ekonomiska stödåtgärder för denna region som redan förut gjorts i , och . I detta sammanhang bör kanske påpekas, att det vore särskilt stötande för de många som tvingats lämna sina ordinarie arbeten i Bergslagen, om storstadsregionen skulle lyckas i sina uppvaktningar hos statsmakten om sådant stöd för landets sydvästligaste del.