mot · G902Bo213 · 1986-01-24 00:00:00 — Kritiken rör alltför täta byten av personal och att personalen inte är tillräckligt kunnig. Många äldre upplever också att de har alltför små möjligheter att påverka arten och kvantiteten av den hemhjälp som de tilldelas. Det bestäms ofta ensidigt av hemvårdsassistent eller motsvarande personal. Biträden i öppen vård är inte alltid känsliga för servicemottagarens önskemål och behov. Personalen måste därför få bättre utbildning och klara riktlinjer för sitt arbete. Ungefär hälften av personalen saknar utbildning. Den utbildning som ges på den sociala servicelinjen inom gymnasieskolan har endast funnits , varför andelen personal med utbildning av social karaktär är alltför liten. De vårdbiträden som har utbildning har ofta en sjukvårdsutbildning. Det är viktigt att höja kunskapsnivån hos dem som arbetar inom . Detta kan också medverka till att minska de rekryteringsproblem som har på många håll. Den sociala hemhjälpen ges av kommunerna som erhåller statsbidrag för detta (ca 1,8 miljarder /87). Hemhjälpen erbjuds till kraftigt subventionerade avgifter. Många enskilda upplever dock att de inte har någon valfrihet. Eftersom verksamheten i praktiken är ett monopol har den missnöjde svårt att få till stånd förändringar. Det finns en risk för att gamla tiger och lider hellre än att klaga därför att de är rädda för att stöta sig med personalen. De äldres medbestämmanderätt i programmeringen av den individuella vården måste utvecklas. Det är möjligt att skapa alternativ också i . Skälen för valfrihet inom hemhjälpen är starka. Det är därför önskvärt att pröva att även andra än kommunen ges möjlighet att på samma villkor erbjuda social hemhjälp. Intresse för att driva sådan verksamhet kan finnas från ideella organisationer och privata serviceföretag. Man kan t. ex. tänka sig att pensionärsorganisationer driver sådan verksamhet. Denna verksamhet bör då ges motsvarande stöd som den kommunala men utan att kommunens ansvar för den enskilde minskar. Statsbidraget till social hemhjälp utgår dels som ett bidrag per äldre (. ), dels som ett bidrag per årsarbetare (). För anställda på ålderdomshem utgår inget statsbidrag. Gränserna mellan den service som ges på ålderdomshem och inom den sociala hemhjälpen blir alltmer flytande. Personalen arbetar ibland både på ålderdomshem och inom hemhjälpen. Det finns skäl att se över statsbidraget till den sociala hemhjälpen så att det blir mer neutralt. Vi anser att principerna för avgiftsuttag bör vara desamma oavsett vem som är huvudman för verksamheten. Olika regler för avgiftsuttag kan annars på ett olyckligt sätt styra valet av vård- och boendeform. Inom sjukvården har de differentierade avgifterna avskaffats. Skillnaderna i avgiftsprinciper minskar åtminstone till en del genom att ålderdomshemmen byggs om till . På kort sikt, även innan ålderdomshemmen byggts om, bör dock principerna för avgiftsuttaget förändras så att den boende betalar en hyra som fastställs efter de principer som normalt gäller för upplåtelse av bostad. Hyreskontrakt bör skrivas och KBT utgå. Den boende på ett ålderdomshem får då, utöver hyran, betala en avgift för service. Härigenom jämställs den boende på ett ålderdomshem med den som bor i en egen lägenhet eller i ett och erhåller motsvarande service. Avgifterna för bör vara enhetliga oavsett inkomst. Det bör gälla även för den service som ges på ålderdomshem. Det kan dock krävas att möjlighet till avgiftsnedsättning finns för pensionärer med låg eller ingen ATP. Kompetensfördelning mellan kommun och landsting Kommunen skall enligt gällande lagstiftning i princip svara för allt boende. I praktiken bor dock många människor som främst behöver omvårdnad och service på långvårdsinstitutioner som drivs av landstingen. Deras behov av sjukvård är ofta begränsat. Som har visats skulle många av dessa kunna bo i en egen bostad eller i en servicebostad om bl. a. och hemsjukvården var tillräckligt utbyggd. En utbyggd hemsjukvård innebär också att skillnaden mellan dem som kräver vård på ett lokalt sjukhem, i en servicebostad eller i ett eget boende blir alltmer diffus. Strävan bör vara att insatserna av sjukvård, omvårdnad och service blir alltmer oberoende av boendeform. Denna strävan försvåras av att två huvudmän erbjuder boende för äldre. Detta har bl. a. uppmärksammats av en arbetsgrupp inom i den s. k. primärvårdsrapporten. Där konstateras bl. Vi anser det finns skäl att vidareutveckla och renodla den s. k. kompetensprincipen så att primärkommunen successivt tar över ansvaret för den rena boendedelen för de patienter som har ett mer permanent boende på institution och som saknar egen bostad medan koncentrerar sina resurser till att med utbildad personal svara för och utveckla sjukvårdsinsatserna oberoende av boendeform. En sådan utveckling skulle bidra till att något egentligt boende inte skulle förekomma på institutioner. I rapporten sägs vidare att primärkommunerna i första hand bör ta över ansvaret för boendet vid nybyggnation och ombyggnad av sjukhem. Utifrån skiftande lokala förhållanden bör också övervägas om kommunerna bör överta ansvaret för boendedelen vid befintliga sjukhem. En klarare kompetensfördelning där kommunerna svarar för boendet har många fördelar. Det bör vara lättare att förändra boendet för de äldre om det finns en huvudman som är ansvarig för verksamheten. Det torde också vara det enda sättet att få till stånd ett helt enhetligt avgiftssystem. Även om avgifterna på ålderdomshem och för den sociala hemhjälpen tas ut efter andra principer än så kommer avgiftssystemet att skilja sig från det som gäller inom landstingen. Det avgiftsfria år som finns inom sjukvården saknar också motsvarighet inom den kommunala omsorgen. En klarare kompetensfördelning innebär att kommunerna får ökade kostnader. Detta måste lösas genom bidrag från landstingen eller genom skatteväxling. Det kan också finnas verksamhetsområden som kan överföras från kommunerna till landstingen. Vi anser sammanfattningsvis att tankarna om en klarare kompetensfördelning är intressanta och riktiga. De bör dock utvecklas närmare. En sådan kompetensfördelning kräver nya överväganden t. ex. när det gäller de olika avgiftssystem som finns. Äldreomsorgen utreds av flera utredningar. Äldreberedningen beräknas komma med ett betänkande med förslag till riktlinjer för äldreomsorgen . En tvärdepartemental arbetsgrupp arbetar a. med ett program för förbättringar av livsmiljön inom landstingens institutioner för vården av långtidssjuka. De frågor som nämns ovan behandlas dock inte i dessa utredningar i tillräcklig omfattning. Vi anser därför att bl. a. konsekvenserna av en klarare kompetensfördelning mellan kommun och landsting bör utredas. Det är också en förutsättning för att denna omvandling skall kunna ske smärtfritt att dessa konsekvenser belyses. Arbetet bör bedrivas med parlamentarisk insyn. Personer med rörelsehinder eller andra handikapp skall ha samma valfrihet i sitt boende som icke-handikappade. Detta kräver att både gammal och ny bebyggelse uppfyller kraven på handikappanpassning. Husen skall ha hiss, gångvägarna skall vara handikappanpassade och handikappfordon av olika slag ska kunna komma fram till portarna. Det skall vara möjligt för en rörelsehindrad att ta sig till affärer m. m. Det är viktigt att det finns klara normer för handikappanpassning och att dessa följs. Det är angeläget att en gammal människa inte skall behöva flytta från sin lägenhet till långvården efter t. ex. ett lårbensbrott därför att huset saknar hiss. Staten ger bidrag för handikappanpassning av lägenheter, för installation av hiss samt för att förbättra tillgängligheten i den yttre miljön. För bidrag till hissinstallationer har avsatts en total ram på 300 milj. kr. T. o. m. /85 har dock endast 20 milj. kr. Verksamheten har dock ökat därefter och en fortsatt ökning kan förväntas. Ökad klarhet om möjligheterna att erhålla hissbidrag bör skapas redan nu genom att beslutar att den ram på 300 milj. kr. som avsatts även får utnyttjas . En väl utbyggd färdtjänst är även väsentlig för äldre som har svårt att använda kollektivtrafik. Detta behandlas i partimotion om handikappade. Med stöd av det ovan anförda yrkas 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om ett tioårsprogram för eget rum och självständigt boende, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om behovet av en översyn av konsekvenserna av en klarare kompetensfördelning mellan kommun och landsting avseende boendet för äldre, 3. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om beviljande av lån för ombyggnad av ålderdomshem som är , [4. att uttalar att kommunerna bör tillämpa enhetliga avgifter för den sociala hemhjälpen och normala hyror för boende på ålderdomshem1,] 5. att beslutar att ramen för bidrag till installation av hiss m. m. även får utnyttjas , 6. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförs om ombyggnad av ålderdomshem. () () () () () () () () 1 1985/86: So235.