mot · G902U218 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86:U218 m. fl. (m) Biståndspolitiken En betydande del av världens befolkning lever i fattigdom och djup misär. I flera av länderna i södra har situationen förvärrats. Skillnaden i utveckling mellan olika grupper av markerades ytterligare under den långa konjunkturnedgången. Bäst har de länder klarat sig som satsat på marknadsekonomiska lösningar, privat ägande, enskilt näringsliv och en öppen utrikeshandel. Sämst har det gått för de länder som kvarstannat i feodala strukturer eller som enligt socialistisk modell kollektiviserat jordbruket och sökt sätta centralplaneringen i system. har många , särskilt i och , haft nytta av den ekonomiska återhämtningen i och i övriga industriländer. I många har socialt och politiskt påfrestande åtgärder vidtagits som förbättrat tillväxten. stagnation och nedgång har tillväxt och per capita-inkomst för som helhet stigit. En fortsatt positiv utveckling för som grupp hotas främst av den osäkerhet som är förknippad med skuldproblemen och protektionismens utbredning. De gångna årens erfarenheter understryker betydelsen för såväl i- som u-land av en positiv utveckling av världshandeln. För u-världens ekonomiska utveckling som helhet betyder handeln väsentligt mycket mera än utvecklingshjälpen. U-världens export till i-länderna uppgår till mer än tio gånger så mycket som biståndsflödet. En konsekvent genomförd frihandel är i själva verket det bästa stöd kan få i sina utvecklingsansträngningar. Biståndsflödet är av särskild betydelse för de allra fattigaste med liten handel. Genom överföring av kunskap och resurser kan de rika länderna påskynda utvecklingen i de fattiga länderna. är trots sina ekonomiska balansproblem ett av världens rikaste länder. Vi skall därför genom ett generöst utvecklingsbistånd, minst i nivå med internationella överenskommelser, och omfattande frihandel bistå människorna i utvecklingsländerna och stödja deras ansträngningar för en ljusare framtid. Även om imponerande framsteg gjorts i de flesta på sådana områden som hälso- och sjukvård, utbildning och infrastruktur, finns det Rättelse: S. 19 Hemställan 2. rad 1 Står: begära att Rättat till: begära att SIDA ges i uppdrag att anledning att med beklagande konstatera att biståndsflödet Mot. i många fall inte lett till den förväntade produktionstillväxten. Den ekono- U218 miska och sociala utvecklingen har kommit att präglas av stagnation och kräftgång. Stigande oljepriser, sviktande världshandel och torka har del i förklaringen, men svårigheterna har också i hög grad politiska orsaker. Den första utvecklingspolitiken - ofta med socialistiska förtecken - har misslyckats. I stället för att höja produktiviteten och arbetsviljan hos befolkningen har den lett till byråkrati, tröghet och en återgång till naturahushållning. Särskilt tragisk är utvecklingen i många länder i söder om , där den förda utvecklingspolitiken lett till misshushållning och tillbakagång. Det svenska biståndet försvåras också av att politisk oro och interna stridigheter råder i flera av programländerna. I vissa fall har den personliga säkerheten för svenska biståndsarbetare blivit ett sådant problem att insatser fått avbrytas. Betydande säkerhetsmässiga problem finns i , SIDA redovisar i sin anslagsframställning svårigheter när det gäller det svenska biståndets genomförande i flera av programländerna. Man måste avsluta projekt snabbare än planerat eller tillgripa andra biståndsformer. För att undvika kapitalförstöring nödgas man använda betydande resurser för industrirehabilitering. Dessa problem sänker biståndets resultat och nyttjandegrad. 1960-talets och 1970-talets utvecklingsstrategi kom i flera av de som mottog svenskt bistånd att få starka socialistiska inslag. Utgångspunkten för denna utvecklingsstrategi var målsättningen om en icke-kapitalitisk utveckling i tredje världen. Handel och kontakter med i-länderna ansågs skapa oacceptabla beroendeförhållanden. Utvecklingsarbetet skulle därför i stället baseras på egna ansträngningar och en därmed självpåtagen isolering. Marknadsekonomin motarbetades genom att ekonomier gavs allt större planekonomiska inslag. Ensidiga satsningar gjordes på väldiga industriprojekt och kollektivisering och statsdirigering av lantbrukssektorn. kan vi se resultatet av denna utvecklingsstrategi i t. ex. och . Trots att förutsättningarna i var relativt gynnsamma och att en del positiva resultat nåddes i början av landets självständighet, har ekonomi blivit alltmer kaotisk. I-ländernas bistånd till skall vara en hjälp till självhjälp. Ett flertal har erbjudits ett större bistånd än de kunnat absorbera. Andra länder har planlöst mottagit bistånd under bristande kontroll från givarlandet. I efterhand har utvärderingar visat att u-landet saknat möjligheter att effektivt utnyttja biståndet. om u-hjälpens besvikelser berör de flesta givarländer har särskild anledning till eftertanke. Utvecklingen är speciellt dålig i flera av programländerna för svenskt bistånd. Socialdemokraterna har valt att satsa de stora biståndsbeloppen på socialistiska regimer som velat föra en socialistisk utvecklingspolitik. led i denna tankekedja har varit att om bara valt rätt regim/land att Mot. ge biståndet till behöver vi inte längre bry oss om biståndets utformning. saken ordnar mottagarlandet bäst självt. Ur denna filosofi växte det fram en u-hjälp som har få internationella motsvarigheter i kravlöshet och frikostighet. Importstöd och luftiga s.k. programstöd har fått ta en stor del av landramarna. Projektinsatser med noggrann målangivelse har blivit få. När sedan utvecklingen i de svenska programländerna blir allt annat än ideal, när regimerna söker tvångskollektivisera de traditonella småbrukarna, subventionera byråkratin i städerna och för en omöjlig valuta- och kreditpolitik blir naturligtvis besvikelsen för den svenska utvecklingshjälpen desto större. Hela förutsättningen för den socialdemokratiska regimorienterade biståndspolitiken faller sönder. Vårt bistånd till länderna i tredje världen bör utgå från det ömsesidiga beroendet mellan i- och . Genom att utnyttja den internationella arbetsfördelningens fördelar påskyndas den egna välfärdsutvecklingen. Exportinkomster tillför exportlandet utländsk valuta. Denna kan spela samma roll för landets ekonomiska utveckling som utländskt bistånd. Men det är helt skilda processer som skapar dessa medel. För export krävs produktion. Verkstäder och fabriker byggs. Människor får arbete. Råvaror och utrustning köps. Landets produktion och förvaltning måste organiseras effektivt för export till världsmarknadspris. Industrialisering stimulerar till risktagande och initiativ, ökar spar- och investeringsbenägenheten i samhället samt motverkar byråkrati och ineffektivitet. Den snabba utvecklingen i de s. k. NIC-länderna visar den utvecklingskraft som exportledd industrialisering besitter. Att denna snabba industrialisering i flertalet NIC-länder skett parallellt med en gynnsam utveckling av ländernas jordbruk är både anmärkningsvärt och något att ta fasta på i utvecklingsarbetet. Den process som resulterar i att ett u-land erhåller bistånd är av helt annan karaktär. För att få biståndsmedel krävs att u-landets ministrar och statstjänstemän formulerar stora utvecklingsplaner och tar fram rader av tänkbara projekt, som man hoppas att biståndsgivarna skall satsa pengar i. Risken är stor att alltför mycken möda läggs ned på dessa aktiviteter, att landets egna satsningar därmed kommer i andra hand. 1970-talets oljekriser och internationella lågkonjunktur drabbade särskilt de ej oljeexporterande utvecklingsländerna utomordentligt hårt. Resultatet av bl. a. dessa faktorer har blivit att dessa länder drastiskt tvingats skära ned sin import av investeringsvaror till industri och infrastruktur. Möjligheterna att betala tillbaka utländska lån har försämrats, vilket undergrävt ländernas kreditvärdighet och möjlighet att få nya lån. Den svenska importen från är internationellt sett låg. Detta innebär att, när vårt totala bidrag till utveckling jämförs med det bidrag andra i-länder ger, vårt stöd inte blir lika imponerande som när man enbart granskar det traditionella biståndet. skall därför verka för en växande och strikt genomförd frihandel 1 * 1985/86.3 sami. samt borttagande av industrivärldens olika protektionistiskt verkande regler Mot. 1985/86 och förordningar. En sådan utveckling skulle framför allt gynna de U218 som redan lyckats upparbeta en viss export samt de länder som målmedvetet arbetar för att bygga upp en egen exportindustri. De svenska hindren mot tekoimport från bör avvecklas. I utvecklingsländerna råder akut brist på många komponenter, t. ex. låg sparkvot, brist på utländsk valuta, avsaknad av modern teknik, utbildad arbetskraft och infrastruktur vilka är nödvändiga för utveckling. Utökade kontakter med industriländerna spelar därför en nyckelroll i utvecklingsprocess. Via handel, utländska investeringar, förmånliga krediter och bistånd kan i-länderna stödja utvecklingsländerna. Utländskt bistånd är särskilt angeläget till de länder som har bristande förutsättningar att på kort sikt via världshandeln tränga undan fattigdom och underutveckling. Det statliga svenska biståndet genom SIDA bör därför inriktas på de fattigaste länderna. Erfarenheten visar att med ett marknadsekonomiskt system har avsevärt större möjligheter än motsvarande länder med planekonomiskt system att utnyttja biståndsmedlen effektivt. bör därför i ländervalet prioritera samarbetspartner med ett marknadsekonomiskt synsätt. Dessutom bör vi i utvecklingsarbetet söka främja marknadsekonomiska lösningar. För att biståndet skall bli effektivt krävs att aktivt engagerar sig i biståndsprocessen. Ett väl utvecklat och förtroendefullt samarbete mellan givare och mottagare av bistånd ökar förutsättningarna för framgång. Katastrofhjälp och humanitärt bistånd skall styras av medmänsklig omtanke. Katatstrofbistånd bör snabbt kunna ges för att lindra aktua nödbehov. En utveckling på landsbygden och ett effektivare lantbruk är i många nyckeln till utveckling. Erfarenheten visar att de stora industriprojekt som i många fall vill styra vårt bistånd till ofta misslyckas. Småskaliga, för de enskilda människorna vardagsnära, biståndsprojekt har större förutsättningar att bli framgångsrika. skall i internationella sammanhang verka för fred, frihet, ökad frihandel och större, effektivare bistånd till utvecklingsländerna. Den väsentligaste uppgiften i svensk biståndspolitik av är att höja effektiviteten i utvecklingssamarbetet. Det kan ske bl. a. genom att vi i större utsträckning engagerar svenska organisationer och företag i verksamheten. Vi måste utnyttja hela den svenska resursbasen och ta till vara den kunskap och den kompetens som finns på universitet och hägskolor, i näringslivet och i enskilda organisationer. Vi måste få ett flexiblare bistånd, där vi kan bidra till att lösa särskilt viktiga problem för världssamfundet, t. ex. miljö- och energifrågor, i stället för att vara fastlåsta i ett landprogrammerat evighetsbistånd, oavsett vad som inträffar i länderna i fråga. Vi måste övergå till ett mera projektinriktat bistånd där klara mål för insatsen kan uppställas. Förutsättningarna för ett effektivt bistånd förbättras också om vi söker samarbeta med länder som strävar efter demokratiska och marknadsekono- Mot. miska lösningar på utvecklingsproblem. Frågan måste ställas om det över U218 huvud taget är meningsfullt att bedriva utvecklingssamarbete med länder, vars utvecklingsstrategi inte kan förväntas leda till resultat som motsvarar något av de fyra målen för svensk biståndspolitik. Om någon förändring till det bättre går att åstadkomma bör biståndet till länder med en icke fungerande utvecklingsstrategi växlas över till hjälp i andra former, t. ex. genom enskilda organisationer, katastrofbistånd eller genom en satsning på sådana basbehov som utbildning och hälso- och sjukvård. Demokrati och mänskliga rättigheter Erfarenheten har visat att ekonomisk utveckling och demokrati varit de avgörande faktorerna för att skapa ett drägligt samhället. Ett samhälle som ger inflytande åt individen är en förutsättning för att de uppsatta utvecklingsmålen skall kunna uppfyllas. Det går inte att moraliskt eller politiskt försvara avsaknaden av demokrati i något land. I ländervalet måste därför, vid sidan av fattigdomskriteriet, demokratimålet lyftas fram. Sådana bör prioriteras som slår vakt om de mänskliga rättigheterna och strävar efter en demokratisk utveckling både för män och kvinnor. Vi måste i det sammanhanget se en demokratisk samhällsutveckling som en dynamisk process. Demokrati uppstår inte över . Det är emellertid uppenbart att det är möjligt att avgöra huruvida ett visst land är på väg i demokratisk riktning, eller om det fjärmar sig från målet. Inställningen till mänskliga rättigheter är ofta avgörande för en sådan bedömning. Enligt vår uppfattning måste biståndssamarbetet omprövas och i sista hand avbrytas med mottagarländer som bedriver anfallskrig eller trupper på främmande territorier. har enligt åtagit sig att verka för fred och mänskliga rättigheter. Detta åtagande bör gälla även vårt biståndssamarbete. I länder där respekten för demokratiska och mänskliga fri- och rättigheter successivt reduceras bör arbeta utifrån två handlingslinjer. För det första bör genom dipolomatiska initiativ och genom utformningen av våra biståndsinsatser försöka medverka till att respekten för de demokratiska värdena åter ökar. Om det trots dessa åtgärder inte sker någon förbättring bör biståndet till landet trappas ned. Bistånd bör ges via enskilda organisationer, i form av katastrofhjälp och väl avgränsade projekt samt till hjälp till offren för den diktatoriska politiken. Självfallet måste hänsyn tas till långsiktigheten i utvecklingssamarbetet med ihållande och på flera områden fortsatta kränkningar av konventionen om mänskliga rättigheter och bör leda till att biståndet upphör eller ges en utpräglat humanitär karaktär. Strategi för en demokratisk utveckling Mot. bör utarbeta en strategi för hur svensk biståndspolitik på ett mera aktivt sätt kan stödja en demokratisk och pluralistisk utveckling i . Element i en sådan strategi bör kunna vara stöd till främjande av rättsväsendet, en fri press, demokratins arbetsformer. I en sådan strategi bör också ingå stöd till utvecklande av enskild företagsamhet, stöd till kooperation och facklig verksamhet. Viktigt för svenskt bistånd är att det på ett mera målmedvetet sätt inriktas på att stödja och utveckla enskilda initiativ och organisationer i . Alltför mycket av det svenska biståndet kanaliseras genom regeringskanaler och den offentliga byråkratin och bidrar därmed inte till utvecklandet av den mångfald och pluralism i samhällslivet som också såväl behöver. Främjandet av de mänskliga rättigheterna i mottagarländerna bör ägnas särskild omsorg. Här kan bidrag och stöd via olika internationella organisationers verksamhet på området vara en riktig väg. Vad utvecklingsländerna behöver är inte mer av en centralstyrd, dyrbar offentlig sektor. De behöver föra en marknadsorienterad politik som stimulerar de många människorna på landsbygden till en ökad produktion. De behöver hjälp till enskilt institutionsbyggande - sådana institutioner, organisationer och företag, som kan bidraga till utvecklingskraften, mångfalden och demokratin i deras egna samhällen. Svensk u-hjälp måste omorienteras så att de enskilda insatserna, de enskilda organisationerna och de demokratiska krafterna får ett bättre stöd. U-landspolitiken måste omfatta handelspolitiska åtgärder, forskningssamarbete och kulturutbyte samt vidgade möjligheter för svenskt näringsliv, missionen och de humanitära, kooperativa och fackliga organisationerna att var och en på sitt område bidra till en framgångsrik utveckling av ekonomiska, sociala och kulturella struktur. De enskilda organisationerna utför med knappa resurser ett ofta utomordentligt utvecklingsarbete. Då de kan arbeta mer informellt än en statlig myndighet och vid sidan av etablerade maktstrukturer har de ofta större förmåga att nå de verkligt utsatta grupperna i de fattiga länderna. Anslaget till de enskilda organisationerna bör öka. Vi föreslår ett anslag på 375 milj. kr. Det är angeläget att enskilda organisationer intensifierar sin verksamhet på biståndsområdet. Erfarenheterna torde visa att enskilda organisationers insatser, exempelvis genom kyrkans mission, Röda korset och Rädda barnen, ofta har hög effektivitet. Även andra folkrörelser och de politiska partierna borde kunna stimuleras till u-landskontakter, som skulle kunna medverka till en demokratisk utveckling i våra samarbetsländer. Katastrofbistånd fyller en viktig funktion för att hjälpa de fattiga och nödlidande människorna i tredje världen. Erfarenheterna av att slussa en betydande del av katastrofbiståndet via de enskilda organisationerna är Mot. 1985/86 goda. Mera tveksamt är att anslaget används för att ge tilläggsanslag till programländerna. I den mån katastrofer av olika slag inträffar i programländerna finns det i allmänhet medel inom landramen som kan omdisponeras. Ofta medför plötsliga naturkatastrofer att det reguljära biståndsarbetet måste uppskjutas, vilket gör en omdisponering av medel till humanitärt bistånd naturlig. Avsikten med katastrofanslaget kan inte vara att det skall användas för att vid sidan av ge extra anslag till vissa länder. Sambandet med naturkatastrofer och andra liknande händelser måste vara klart. I fråga om programländerna bör regeln vara att möjligheterna att omdisponera medel inom landramen först undersöks innan beslut om extra katastrofbistånd tas. Katastrofhjälpsanslaget bör användas när oförutsedda nödsituationer inträffar. Det bör finnas tillgängligt för att kunna undsätta världens många flyktingar. Anslaget bör därför enligt vår mening endast undantagsvis få bindas upp vid mer långvariga insatser. De problem av bl. a. miljömässig karaktär som ligger bakom livsmedelskrisen i flera bör motverkas genom särskilda projekt. Dessa bör finansieras med medel ur det av oss föreslagna anslaget för Miljö, markvård och energi eller inom landramarna. Ett ämnes- och projektinriktat bistånd För att bibehålla den svenska allmänhetens breda stöd för de svenska biståndsinsatserna måste ökade ansträngningar göras för att höja biståndets effektivitet. Insatser för att åstadkomma detta måste göras av såväl givare som mottagare. Den nuvarande principen med landprogrammering utgör därvidlag delvis ett hinder. Systemet med huvudmottagarländer har visat sig innehålla brister. Låsningen av insatser till ett enda land har inneburit att både givare och mottagare har fått svårigheter att anpassa sig till nya omständigheter. En omprövning av biståndet från givarlandets sida i syfte att bättre utnyttja tillgängliga resurser blir mycket svår att genomföra. Biståndsgivningen tvingas fortsätta även efter det att mottagarländerna visar uppenbar oförmåga att sköta ekonomin eller där ändrade politiska förutsättningar borde motivera att avbryta biståndet. tenderar mottagarlandet att bli biståndsberoende, och i stället för att försöka utveckla sin egen ekonomi går ländernas ansträngningar åt till att fördela mottaget bistånd. De uppenbara nackdelar som det nuvarande systemet med landprogrammering visar motiverar att övergår till ett mera ämnes- eller projektinriktat stöd. Även med denna princip blir det självfallet ett urval av länder som efter träffade överenskommelser blir mottagande part. Men viktigare än att stödja ett visst land blir att stödja vissa projekt. Dessa blir ofta långsiktiga men givarlandet ges ändå möjligheter till en mer flexibel planering och därmed ett bättre resursutnyttjande. Projektinsatserna kan dessutom anpassas till områden där har ett speciellt kunnande. Formerna för och omfattningen av landrambaserat bilateralt bistånd bör En sådan omprövning bör vara ett väsentligt inslag i en utredning Mot. om biståndets framtida inriktning. Därvid torde man särskilt överväga att i ett fortsatt bilateralt bistånd låta avtal om insatser föregå det årliga fastställandet av landram. Denna skulle då bli summan av vad som behövs för att uppfylla det avtalade i stället för att som vara ett allmänt löfte om bistånd, som efter hand följs upp med avtal. förändring skulle också landramens storlek bli en del av förhandlingsunderla Landramen skulle svara mot gjorda åtaganden och variera med dessa. Det skulle då normalt inte heller bli anledning till reservationer i det bilaterala biståndet. En större flexibilitet i samarbete med underlättar för att avsluta samarbetet med något land och inleda samarbetet med nya . Erfarenheterna av biståndet kan på ett bättre sätt få styra såväl form som innehåll och storlek på biståndssamarbetet. I takt med att de totala biståndsanslagen ökar bör det vara naturligt för att i de former som anges i denna motion inleda samarbete med fler . Miljö, markvård och energi I flertalet utövar en växande befolkning ett hårt tryck på den naturliga miljön. De fattiga människorna kokar sin mat, värmer och lyser upp sina bostäder med brännved. Detta resulterar i att skogen huggs ned över allt större arealer. Jorden friläggs för vind- och vattenerosion. ökar världens öknar med 6 till 7 miljoner ha, en yta ungefär lika stor som . Detta innebär en katastrofal förlust av odlingsbar areal. De långsiktiga effekterna av denna utveckling illustreras av situationen i länderna i Sahelbältet. Vi har tidigare framhållit och vill åter upprepa vikten av att SIDA prioriterar miljö-, mark- och energifrågorna såväl i samarbetet med programländerna som i samarbetet med en vidare krets av inom ramen för särskilt projektbistånd. Det är därför glädjande att regeringen i årets budgetproposition ger miljöfrågorna större uppmärksamhet än tidigare och därvid också föreslår en särskild forskningsinsats genom SAREC. Det är beklagligt att regeringen inte vill tillmötesgå vårt och övriga borgerliga partiers förslag om ett återinförande av ett särskilt anslag för miljö, markvård och energi. Vi är av den bestämda uppfattningen att ett sådant anslag till vilket inledningsvis bör föras ett belopp på 150 milj. kr. på ett betydelsefullt sätt skulle kunna förnya och vitalisera svensk biståndspolitik på detta för mänsklighetens framtid så viktiga område. Detta anslag skall ses som det första steget i en långsiktig utvecklingsplan för att återställa och vidareutveckla grundförutsättningarna för markens produktionsförmåga. I många av de fattigaste länderna är den allvarligt hotad genom bl. a. överbetning, skogsskövling och överutnyttjande av grund vattentillgångarna. I flera länder är en inriktning mot att reparera dessa skador en förutsättning för att övrig utvecklingshjälp skall nå framgång. enligt dessa riktlinjer. Av stor vikt är också att de internationella biståndsorganen tar upp Mot. miljöfrågorna som en viktig del av sin utvecklingspolitik. Vi hälsar därför fJ218 med tillfredsställelse att denna fråga uppmärksammas på ett positivt sätt i propositionen. valde att bygga upp biståndsorganisationen och biståndssamarbetet utan att engagera näringslivet. Detta trots att de svenska exportföretagen visat otaliga exempel på framgångsrikt internationellt samarbete inom handel och industri. Moderata samlingspartiet har framhållit fördelarna med att engagera näringslivet i biståndsarbetet. Kommersiellt samarbete är långsiktigt och ger ömsesidigt utbyte. Därigenom har samarbetet goda förutsättningar att bli en effektiv motor i en självgenererande utveckling i . Svenskt näringsliv har både erfarenhet och kompetens vilka, med hänsyn till de kommersiella villkoren, effektivt kan bidra till vårt utvecklingssamarbete med . Näringslivet bör därför i större utsträckning utnyttjas i det svenska biståndsarbetet. Planläggning och utförande av biståndsprojekt bör kunna utföras av företag med härför lämplig kompetens. SIDA har begränsade resurser.