mot · G902So239 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:So239 m. fl. Socialtjänstlagen utgör en milstolpe i strävandena att förverkliga ett samhälle som är tryggt och rättvist för alla. Lagen stärker i hög grad utsatta gruppers ställning. Den har sin utgångspunkt i socialdemokratins positiva människosyn som innebär att alla människor har lika värde. Varje människa enligt vår uppfattning en tänkande, kännande och handlande individ som har förmåga att utvecklas och fatta egna beslut. Denna utveckling sker alltid bäst i ett samspel mellan jämlika människor. Detta är en frihetsdeklaration som är mycket betydelsefull då den tar sikte på att befria de grupper i samhället som lever under de mest ofria förhållandena, det vill säga de fattiga, de handikappade och de utslagna. Den frihetsdebatt som förs har dess värre oftast helt andra förtecken. Den handlar om de starka grupperna. De skall i kraft av sina pengar eller sin ställning ha ändå mer frihet enligt den konservativa debatten. I den debatten finns det sannerligen ingen plats för ökad frihet för de utsatta eller utstötta grupperna. Tvärtom föreslår man där konsekvent mer kontroll och mer tvångsåtgärder mot dessa grupper precis som man alltid gjort från konservativt håll. Framför allt har debatten om missbrukarvården haft denna karaktär. Man tycks därvid i stor utsträckning utgå från förlegade synsätt på missbruk och missbrukets uppkomstmekanismer. Man betraktar missbruk som i huvudsak ett biologiskt betingat problem. Mystiska biologiska krafter tar enligt detta synsätt makten över människan och gör henne till ett viljelöst offer för missbruksmedlet. Följden av detta synsätt är att det anses som nödvändigt att med kontroll, hot om tvång och tvångsomhändertagande ta makten över människan för att hindra henne från att skada sig själv eller andra. Detta är en passiv och destruktiv strategi som har tillämpats i snart med förödande dåliga resultat. Vi vet att missbruk uppkommer som ett resultat av komplicerade processer där samspelet mellan människor, de egna upplevelserna av att inte duga och omgivningens avståndstagande och tendens till att vilja stöta ut den som inte passar in i det givna mönstret är viktiga hörnstenar. Vi vet också att de metoder som fungerar för att befria människor från missbruk i huvudsak går ut på att hjälpa henne att lösa de svårigheter hon har i relation till sig själv och andra människor och att hjälpa henne in i en fungerande vardagsgemenskap där hon får rollen som en omtyckt och värdefull gruppmedlen. Det gäller också att garantera de grundläggande behoven som varje människa har i form av arbete, bostad och trygg ekonomi. Mot denna bakgrund är det oroande att debatten om ökade tvångsåtgärder fått ökad vind i seglen. Att införa förlängd tid för tvångsomhändertagande och s. k. mellantvång för vuxna med hot, förmaning och andra påtryckningsmöjligheter skulle vara ett allvarligt misstag och innebära att man vrider tillbaka utvecklingen inom behandlingsarbetet ett stort steg. Denna typ av myndighetsåtgärd har visat sig misslyckad de användes. Det saknas också helt stöd i behandlingsforskning för att de skulle ha någon rehabiliterande effekt på människor med problem. Dessutom strider denna form av myndighetsutövning helt mot socialtjänstlagens grundläggande principer om respekt för människans självbestämmanderätt och integritet m. m. En bred opinion bland dem som aktivt arbetar med människor i sociala svårigheter har också avvisat förslaget om utökade tvångsåtgärder. varnade kraftigt för en återgång till gamla förhållningssätt och tvångsinslag i . Man sade bl. Det är därför med djup oro som LO noterar upprepade reaktionära attacker mot . De förslag som framförts i dessa attacker skulle föra åtskilliga decennier tillbaka i tiden till den klasslagstiftning som varit, men som vi nu till stora delar befriats från. Vi vill därför uttala vårt avståndstagande till åtgärder som lydnadsföreskrifter, polishämtning till behandlingssamtal och särskild arbets- och bostadsrättslig lagstiftning för människor med sociala problem LO framhåller även med skärpa att deras kamratstödjande verksamhet skulle äventyras om ensidigt skulle kunna utfärda lydnadsföreskrifter Ett flertal andra organisationer, bl. a. SK.TF och klientorganisationerna, har på samma sätt allvarligt varnat mot olika former av så kallat mellantvång. Vi vill instämma i de bedömningar som bl. a. LO och klientorganisationerna gjort. Det finns en uppenbar risk för att ökat tvång från myndigheternas sida kommer att blockera det fina kamratstödjande arbete som bedrivs både i facklig och föreningsregi. Den tid är slut när vi tror på att myndigheterna med styrkemarkeringar kan lösa problem för socialt utsatta människor. Lösningen finns i stället i att ytterligare engagera människor på solidaritetens grund och i sitt vardagsliv bistå medmänniskor som har det svårt. bör utan byråkratiska regler i större utsträckning samarbeta med de positiva krafter som bedriver kamratstödjande verksamhet. Om förslag om övervakning med tvång och lydnadsföreskrifter med behandling skulle genomföras vet vi att dessa i hög grad kommer att användas mot människor med svag ställning i samhället. Dess värre har också denna typ av tvångsmarkeringar från samhället alltid visat sig leda till trots och motstånd från den berörde, som i sin tur leder till upptrappat tvång från samhällets sida. Just denna så kallade upptrappningsmetodik var ett av de mest destruktiva inslagen i den gamla lagstiftningen. Den hör inte hemma i ett demokratiskt vårdsystem. I ett sådant skall det vara människors behov som avgör, inte deras följsamhet mot myndigheternas beslut. Ett ytterligare oroande inslag i debatten om tvångsåtgärder mot missbrukare är kopplingen till sjukdomen aids. Det ligger en allvarlig fara i om rädsla för aids tillåts legitimera en hämningslös satsning på härda tag och ökade tvångsåtgärder. a. debatteras nu förändringar i LVM i syfte att tillåta tvångsomhändertagande av narkotikamissbrukare bara på grund av att de är missbrukare och bär på HTLV-III-smitta eller t. o. m. bara kan misstänkas löpa risk att bli smittade. Aids är en mycket allvarlig sjukdom. Det är därför viktigt att vidta adekvata åtgärder. Åtgärder som kan bli verkningsfulla instrument i kampen mot aids. Åtgärder som kan bidra till att minska och förhindra spridning av sjukdomen. Denna ambition får dock inte leda till att rättssäkerheten sätts ur spel eller att man trampar på grundläggande mänskliga rättigheter och hänsynstagande. Det får heller inte leda till att man spelar ut olika grupper mot varandra. Eller att man på grund av hot om tvångsåtgärder, bristande sekretess etc. får till effekt att människor undviker att söka läkare vid sjukdomen eller vid misstanke om smitta. Det vore önskvärt om kraven på ökade tvångsåtgärder svarade mot en lika stor iver när det gäller att satsa på utbyggnad av frivilliga vårdalternativ. har t. ex. bristen på avgiftningsplatser i bidragit till att många narkotikamissbrukare som varit motiverade att försöka avbryta sitt missbruk inte har fått någon plats för avgiftning och behandling under frivilliga former, man har därför fortsatt sitt missbruk och därigenom utsatt sig själv för smittorisk och i vissa fall bidragit till att föra smittan vidare. Problemen som uppkommer i samband med vården av HTLV-III-smittade går ej att lösa med tvångsvård annat än i undantagsfall. Möjlighet till tvångsvård finns i smittskyddslagen. a. när det gäller arbetet med HTLV-III-smittadeär det viktigt att satsa på utbildning och handledning av olika personalkategorier så att dessa kan fungera som en positiv resurs för de människor som söker för misstänkt eller konstaterad HTLV-III-infektion och aids. Det får inte vara så att sjukvården och socialvården genom ett inhumant odemokratiskt och förmyndarmässigt sätt att bemöta människor skrämmer människor från att söka kontakt eller försvårar deras situation genom att skapa ytterligare ångest kring sjukdomen. Sammanfattningsvis vill vi bestämt ta avstånd från införande av nya tvångsinslag inom . Vi vill också framhålla att det är synnerligen angeläget att den fortsatta utvecklingen av drivs på i demokratiserande riktning och att de solidariska inslagen i ytterligare förstärks. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om grundsatser och utveckling, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om det oförenliga i en ökad tvångslagstiftning och en demokratisk utveckling av socialtjänstlagstiftningen. () () () ()