mot · G902So252 · 1986-01-27 00:00:00 — Utskrivning från hemmet bör således inte få ske med mindre socialnämnden har begärt eller medgivit det. Detta svarar mot de regler som gäller för de unga som bereds vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Bestämmelsen bör tas in i lagen. De nuvarande reglerna om särskilda hem för de missbrukare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn bör bibehållas. Bereds missbrukaren vård vid ett sådant hem skall han kunna hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas de begränsningar i rörelsefriheten som är nödvändiga för att vården skall kunna genomföras. Sorn den tidigare framställningen har visat skall socialnämnden som rättens bemyndigande gäller ha det övergripande ansvaret för att missbrukaren får den vård som han behöver, med en rätt för nämnden att därvid använda de befogenheter som lagen anvisar. Detta innebär givetvis ingen begränsning av det ansvar som faller på sjukvården. Såväl för som för sjukvården skall som en självklar utgångspunkt gälla att vården skall inriktas på att stärka missbrukarens resurser och förmå honom att vid behov frivilligt söka vård och behandling för sitt missbruk. Det förtjänar att än en gång framhållas att kvaliteten på de insatser som anvisas inom missbrukarvården också blir bestämmande för missbrukarens vilja att själv söka vården när han behöver den. Det är bl. a. med hänsyn härtill som i detta förslag en avgörande vikt har fästs vid sjukvårdens och ansvar för en öppen redovisning av de insatser som kan erbjudas missbrukaren i det särskilda fallet. Med det delade ansvar för vården som skall föreligga enligt denna lag följer krav på en nära samverkan mellan vårdområdena. Före utskrivning från sjukhus eller från ett hem för vård eller boende bör regelmässigt samråd äga rum rörande missbrukarens fortsatta behov av insatser inom sjukvården eller . som rättens bemyndigande gäller åligger det därvid socialnämnden att inte bara i samråd med sjukvården pröva behovet av vård utan även att i samverkan med andra myndigheter medverka till att missbrukaren får arbete och bostad och att han får den ekonomiska hjälp och annat bistånd som han behöver. En av de viktigaste förutsättningarna för att socialnämndens bemyndigande skall sträcka sig över av är att socialnämnden tar det fulla ansvaret för missbrukarens situation och ger missbrukaren all den hjälp som han kan behöva för att komma ifrån sitt missbruk. Med de begränsade befogenheter till tvång som lagen inrymmer och med den inriktning mot förebyggande insatser som lagen anvisar kommer lagen förr att innebära en närmare redovisning av samhällets ansvar för missbrukaren och mindre en reglering av samhällets befogenheter att tillgripa tvång mot missbrukare. Slutligen bör följande sägas om förhållandet mellan LSPV, LVU och den nu föreslagna lagen. Lagen utgår från att missbrukaren skall beredas den vård som bäst tillgodoser hans behov. Behöver missbrukaren vård enligt LSPV är det socialnämndens skyldighet att initiera sådan vård. Detta följer redan av de regler om nämndens yttersta ansvar som finns i socialtjänstlagen. På motsvarande sätt skall vård enligt LSPV vid behov kunna beredas missbrukaren även efter det rätten enligt det här framlagda förslaget har beslutat om vård. Vård enligt LSPV skall ingå som en av de olika former av vård som missbrukaren kan behöva. skall ha det övergripande ansvaret för en samverkan med sjukvården och för att missbrukaren efter utskrivning från vård enligt LSPV bereds fortsatt behövlig vård i ett hem för vård eller boende. På motsvarande sätt skall annan vård på sjukhus kunna ingå som led i den vård och behandling som missbrukaren skall ges efter rättens beslut. Enligt LVU skall den som är utan samtycke kunna beredas vård inom om han genom missbruk av beroendeframkallande medel utsätter sig för allvarlig fara till hälsa eller utveckling. Som framgår härav kan såväl LVU som denna lag tillämpas på unga missbrukare i åldern 18 . Vid den kompetenskonflikt som därvid kan uppkomma bör beaktas att missbruk hos ungdomar i åldrarna 18 ofta har sin grund i en social missanpassning i förening med en försenad mognadsutveckling. De vårdoch behandlingsinsatser som anvisas inom LVU och socialtjänstlagen och som är anpassade till den unges särskilda behov kan på ett bättre sätt medverka till den unges rehabilitering. Kan den nödvändiga vården inte ges den unge i frivilliga former bör därför LVU i första hand tillämpas. Det blir därmed också en uppgift för socialnämnden att inom den lagen se till att den unge får den medicinska vård som han behöver. Debatten inom missbrukarvården har huvudsakligen gällt samhällets möjligheter att tillgripa tvång mot missbrukaren. Frågan om att finna former för ett mer effektivt utnyttjande av samhällets resurser i det förebyggande arbetet har trängts i bakgrunden. Lagstiftningen har därigenom kommit att få en alltför negativ prägel. Den har av missbrukaren kommit att uppfattas som ett mot honom riktat instrument för tvångsutövning. Det nu framlagda förslaget utgår från det sammanhållna ansvar som och sjukvården har för att missbrukaren får all den hjälp som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Lagens rubrik avser att uttrycka detta samhällsansvar. Lagen anvisar en vidare ram för samhällets insatser, där inom och sjukvården avgörande vikt skall läggas vid det förebyggande arbetet. Inledande bestämmelser 1 § Denna lag avser insatser inom och sjukvården för den som missbrukar alkohol, narkotika eller annat därmed jämställt beroendeframkallande medel. Med vård enligt denna lag avses sådan vård som ges på sjukhus eller i ett sådant landstingskommunalt eller kommunalt hem för vård eller boende som avses i socialtjänstlagen (1980:522). För vården gäller bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:622), hälsooch sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, om inte annat anges i denna lag. Lagen avser sjukvårdens och ansvar inom missbrukarvården. Inom dessa båda vårdområden skall den som missbrukar beroendeframkallande medel anvisas den hjälp och det stöd som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Med missbruk av alkohol förstås enligt lagen varje sådan konsumtion som kan leda till medicinska skadeverkningar eller sociala svårigheter för den enskilde. 1 Den föreslagna författningstexten har för att underlätta läsningen återgivits även här. Av samma skäl är den särskilt markerad. Med alkohol menas enligt lagen sprit och alla sådana drycker som inte räknas som alkoholfria enligt lagen (1977:292) om tillverkning av drycker. Med missbruk av narkotika avses allt icke-medicinskt bruk av narkotika. Narkotika är de medel som finns upptagna i narkotikaförteckning. Lagen omfattar även missbruk av andra beroendeframkallande medel, dock endast om de är att jämställa med alkohol eller narkotika. Under lagens tillämpningsområde faller således bruk av sådana medel som på kort sikt kan medföra allvarliga skador och som lätt kan leda till ett beroende. Det innebär att lagen omfattar allt missbruk av thinner och andra organiska lösningsmedel men ej t. ex. tobak. I syfte att nå en nödvändig avgränsning av begreppen häri andra stycket lämnats en definition av vad som avses med vård enligt lagen. Som framgår av paragrafen skall med sådan vård avses den vård som bereds missbrukaren på sjukhus eller i ett sådant av landstingskommun eller kommun drivet hem för vård eller boende som avses i socialtjänstlagen. Under den bestämningen faller även sådana hem som avses i 21 § denna lag. Bestämmelserna i lagen riktar sig till såväl sjukvården som . Syftet är att nå en samlad redovisning av de särskilda uppgifter som tillkommer dessa båda vårdområden. De grundläggande bestämmelserna för vården återfinns i hälso- och sjukvårdslagen, lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård och socialtjänstlagen. Den som missbrukar alkohol, narkotika eller annat därmed jämställt beroendeframkallande medel skall erbjudas den hjälp och den vård som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Missbrukaren skall ges stöd och behandling inom och hälsooch sjukvården. Det åligger och sjukvården att samverka i vården av missbrukare. Av socialtjänstlagen (1980:620) följer att socialnämnden har det yttersta ansvaret för att missbrukaren får den hjälp som han behöver. skall söka förmå missbrukaren att ta emot den hjälp som erbjuds honom. Om vård bedöms nödvändig bör missbrukaren motiveras att söka sådan vård. 1 2 § betonas vikten av att och sjukvården i den uppsökande verksamheten söker nå dem som missbrukar beroendeframkallande medel. I det uppsökande arbetet skall missbrukaren erbjudas all den hjälp som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Det för vårdområdena gemensamma ansvaret kommer till uttryck i 3 §. I en nära samverkan mellan och sjukvården skall insatserna avpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall. måste det slås fast inom vilket vårdområde det övergripande ansvaret för missbruka ren skall ligga. Utifrån de bestämmelser om ett yttersta ansvar för socialnämnden som finns i socialtjänstlagen har det ansetts mest ändamålsenligt att lägga denna samordningsuppgift på socialnämnden. Det innebär bl. a. att socialnämnden skall aktualisera behovet av en samverkan mellan vårdområden. Den frågan kan givetvis även tas upp av sjukvården. En nödvändig konsekvens av den valda konstruktionen blir att sekretessen mellan vårdområdena bryts. I den nära samverkan mellan vårdområdena som här förutsätts bör all den information kunna lämnas som behövs för att insatserna skall kunna anpassas till den enskildes behov i varje särskilt fall. , vars uppgift är att samordna insatserna mellan vårdområdena, bör söka motivera missbrukaren att ta emot den hjälp som erbjuds honom. Nämnden skall med omsorg om och hänsyn till den enskilde anvisa de stöd- och hjälpinsatser som samhället kan erbjuda och söka nå missbrukarens förtroende för den hjälp som erbjuds honom. En avgörande vikt måste tilläggas detta förebyggande arbete. De största möjligheterna att nå ett resultat ges i en förtroendefull samverkan mellan och den enskilde. Innebär missbruket en uppenbar fara för missbrukarens hälsa och behöver han särskilt stöd för att komma ifrån sitt missbruk, bör socialnämnden utse en stödperson för honom. Uppkommer fråga om att bereda missbrukaren vård enligt denna lag, skall en sådan stödperson alltid utses. Närmare föreskrifter om stödpersonens uppgifter utfärdas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, . Arbetet inom socialförvaltningarna har radikalt förändrats. Biståndsärendena har ökat markant. Omfattande personalresurser har måst tas i anspråk för handläggningen av dessa ärenden. Detta har lett till att erforderlig tid inte har kunnat ägnas det förebyggande arbetet inom missbrukarvården. Det nu framlagda förslaget utgår från ett vidgat samarbete mellan och sjukvården och en prioritering av det förebyggande arbetet. I syfte att kunna hålla en kontinuerlig kontakt med missbrukaren och öppna möjlighet att på ett mer effektivt sätt anvisa honom de olika stöd- och hjälpinsatser som samhället kan erbjuda, ges nämnden enligt förevarande paragraf en möjlighet att utse en stödperson för missbrukaren. Stödpersonen skall förmedla insatser inom samt bistå missbrukaren i hans kontakter med andra myndigheter. Förordnandet av en stödperson är därvid inte att se som en mot den enskilde riktad tvångsåtgärd utan som en möjlighet för socialnämnden att bättre fullgöra de uppgifter som redan åvilar nämnden. En stödperson bör utses så snart missbruket har nått så långt att missbrukarens hälsa äventyras. Har missbruket nått så långt att det finns anledning att överväga vård enligt lagen, skall en stödperson alltid utses. 3 1985/86. Är den enskilde till följd av sitt missbruk i behov av vård som anges i 1 § andra stycket, skall socialnämnden upprätta en plan för den fortsatta behandlingen. Sådan behandlingsplan skall upprättas i samverkan med missbrukaren, när det kan ske, och i samråd med sjukvården. Behandlingsplanen bör uppta erbjudande om vård i sådant hem som avses i socialtjänstlagen (1980:620) eller på sjukhus och om de övriga åtgärder som bedöms nödvändiga för att hjälpa missbrukaren att komma ifrån sitt missbruk. Behöver missbrukaren vård på sjukhus bör socialnämnden medverka till att sådan vård kommer till stånd. Har de förebyggande insatser som anges i 2 5 §§ visat sig otillräckliga och har missbruket nått så långt att missbrukaren behöver vård, bör det ankomma på nämnden att redovisa de fortsatta insatserna i en väl strukturerad behandlingsplan. Behandlingsplanen bör upprättas i samverkan med sjukvården, och, när det kan ske, tillsammans med missbrukaren. 1 planen bör nämnden ange vilken vård som kan erbjudas missbrukaren, var vården skall ges och vilka övriga insatser som missbrukaren kan erbjudas för att komma ifrån sitt missbruk. Missbrukaren skall härigenom själv kunna ta ställning till om han vill medverka till vården. Det är viktigt att socialnämnden med omsorg och noggrannhet och i nära samarbete med de myndigheter som berörs öppet redovisar vilka insatser som kan erbjudas missbrukaren. Missbrukaren måste ges möjlighet att utifrån en väl strukturerad behandlingsplan själv ta ställning till det fortsatta behandlingsarbetet. Den omsorg som ägnas planeringen och redovisningen av insatserna inom sjukvården och kommer ofta att bli bestämmande för missbrukarens vilja att medverka till vården. Samtycker inte missbrukaren till den vård som erbjuds honom enligt 7 § och innebär missbruket en allvarlig fara för hans liv eller hälsa eller för annans liv eller hälsa eller kan missbruket annars medföra allvarliga sociala skadeverkningar för missbrukaren själv eller hans anhöriga får vård beredas honom i enlighet med vad som sägs i denna lag. I vård enligt första stycket skall även ingå sjukhusvård, när behov av sådan vård föreligger. Som framgår av den allmänna motiveringen skall ökad vikt läggas vid det förebyggande arbetet. Behöver missbrukaren vård skall i en väl strukturerad behandlingsplan missbrukaren erbjudas vård och behandling inom och inom sjukvården. Samtycker inte missbrukaren till den erbjudna vården skall vård kunna beslutas i enlighet med vad som sägs i Beslut om sådan vård skall kunna fattas så snart missbruket innebär allvarlig fara för missbrukarens fysiska och psykiska hälsa. Det innebär att vård får beredas missbrukaren om det framstår som klart att det fortsatta missbruket leder till svåra medicinska skadeverkningar. Vård skall även kunna beredas missbrukaren mot hans vilja om han genom sitt missbruk utsätter annan för en allvarlig fara till liv eller hälsa. Personkretsen har, jämfört med LVM, utsträckts till att avse envar som utsätts för en sådan allvarlig fara. På motsvarande sätt skall vård kunna beredas missbrukaren om det fortsatta missbruket kan antas leda till att missbrukaren kan klara sin egen dagliga livsföring. Att i ett sådant läge genom ekonomisk hjälp, som ofta sker, från samhällets sida underbygga ett fortsatt missbruk kan således inte anses försvarligt. Under bestämmelsens tillämpningsområde faller även de situationer där missbrukaren genom sitt missbruk utsätter sina anhöriga för risk för allvarliga sociala skadeverkningar. Vård med stöd av denna lag måste således i första hand övervägas innan nämnden under hänvisning till förälderns bristande förmåga att dra försorg om barnen beslutar att med stöd av LVU omhänderta barnen för vård. Länsrätten beslutar om vård enligt denna lag. I överensstämmelse med vad som gäller enligt LVM bör det ankomma på länsrätten att besluta om vård med stöd av lagen. Som närmare angetts i den allmänna delen är syftet med bestämmelserna att nå ett sammanhållet ansvar för att missbrukaren får den vård som han behöver, oavsett inom vilken huvudmans ansvarsområde den vården skall lämnas. Med vård enligt lagen avses således enligt 1 § andra stycket vård på sjukhus och i sådant hem för vård eller boende som anges i socialtjänstlagen. Vården på sjukhus regleras i hälso- och sjukvårdslagen och i LSPV. Syftet med det nu framlagda förslaget är inte att rätten skall överta den beslutanderätt som enligt dessa lagar tillkommer sjukvården. Rättens beslut innebär således inget annat än en rätt och en skyldighet för socialnämnden att med utnyttjande av de befogenheter som tillkommer nämnden enligt lagen, medverka till att missbrukaren bereds sjukvård eller annan vård, när förutsättningar för sådan vård bedömts föreligga. Länsrätten prövar behovet av vård efter ansökan av socialnämnden. skall till ansökan foga en sådan behandlingsplan som anges i 6 §. Det åligger sjukvården och att samverka inom missbrukarvården. I en sådan samverkan skall missbrukaren erbjudas det stöd och den hjälp som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. bör i enlighet med reglerna om det yttersta ansvaret tilläggas det övergripande ansvaret för en samordning av insatser. Behöver missbrukaren vård åligger det socialnämnden att i samråd med sjukvården upprätta en plan för den fortsatta behandlingen. Det är först när det inte visat sig möjligt att genomföra vården i enlighet med en sådan plan som vård enligt denna lag aktualiseras. Genom den skyldighet socialnämnden på så vis har att bedö ma behovet av och anvisa behövliga stöd- och hjälpinsatser, får nämnden också möjlighet att bedöma när missbrukarens förhållanden nödvändiggör ett beslut om vård enligt lagen. Visar det sig att den behövliga vården inte kan ges med samtycke av missbrukaren bör det därför ankomma på nämnden att göra ansökan till länsrätten. I en sådan ansökan bör nämnden redovisa vilka åtgärder som har vidtagits i det förebyggande arbetet. Nämnden bör därför vid sin ansökan foga en sådan plan över behandlingen som anges i 6 §. Med rättens beslut om vård enligt denna lag följer en skyldighet för socialnämnden att föranstalta om att missbrukaren får behövlig vård. Rättens beslut om vård innebär ett bemyndigande för socialnämnden att föranstalta om behövlig vård. skall i samråd med sjukvården medverka till att missbrukaren vid behov bereds vård på sjukhus. Bemyndigandet rymmer också en befogenhet för nämnden att påkalla polishandräckning för att föra missbrukaren till sjukhuset. Av den allmänna motiveringen framgår att den möjligheten bör användas med stor urskillnad. För vården på sjukhuset gäller bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen och LSPV, dock med det undantag som följer av 29 §. På motsvarande sätt skall socialnämnden i samråd med den som förestår vården vid ett hem för vård eller boende medverka till att missbrukaren bereds den behövliga vården där. Även i sådant fall kan nämnden påkalla polishandräckning för att genomföra beslutet. finns i LVM särskilda bestämmelser om beslut om intagning på hem för vård eller boende och om överflyttning från ett sådant hem till ett annat. Med det bemyndigande för nämnden som följer av förevarande paragraf har några särskilda regler om intagning och om överflyttning inte ansetts behövliga eller ändamålsenliga. Det faller inom nämndens allmänna ansvar för vården att föranstalta om den vård som missbrukaren bäst behöver. För vård på hemmet gäller i övrigt bestämmelserna i socialtjänstlagen med de undantag som följer av 29 32 §§. Rättens beslut om vård gäller högst från det att vården enligt denna lag inleddes. Det bemyndigande som tillkommer nämnden efter rättens beslut är begränsat i tiden. Nämnden får således utnyttja de särskilda befogenheter som enligt lagen tillkommer nämnden under högst efter det att vården efter rättens beslut inleddes på sjukhus eller i ett hem för vård eller boende. Det innebär att nämnden , när behov uppkommer, har möjlighet att hos den som förestår vården påkalla att missbrukaren bereds vård vid ett hem för vård eller boende eller på sjukhus. Det innebär , om förutsättningar för sådan vård bedöms föreligga, en skyldighet för den som förestår vården att på nämndens begäran anvisa missbrukaren en plats på sjukhuset eller i hemmet. Visar det sig efter rättens beslut om vård att behövliga insatser kan ges i frivilliga former, får socialnämnden låta anstå med verkställighet av beslutet. får dock inte föranstalta om vård enligt denna lag förflutit från det rättens dom vann laga kraft. Rättens beslut om vård innebär en rätt och en skyldighet för socialnämnden att ta i anspråk de särskilda befogenheter som lagen anvisar, när detta är nödvändigt för att vården skall kunna genomföras. Härav följer att nämnden själv kan bedöma om den skall utnyttja det bemyndigande som rättens beslut innebär eller inte. Kan vården genomföras med missbrukarens samtycke behöver således nämnden inte utnyttja de befogenheter som har tillagts nämnden enligt lagen. Det ligger ett obestridligt värde i att på så sätt möjlighet ges att även efter rättens beslut nå missbrukarens förståele för och samtycke till de insatser som erbjuds honom. Frågan om vårdens genomförande mot missbrukarens vilja får emellertid inte hållas öppen under en alltför . Har förflutit från det rättens beslut vann laga kraft, får nämnden inte längre föranstalta om vård med stöd av lagen. får omhänderta en missbrukare om 1. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av denna lag och 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om vården uteblir, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt missbruk kan komma at* allvarligt skada sig själv eller annan. Kan socialnämndens beslut om omhändertagande inte avvaktas, får beslut om omhändertagande fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden förordnat. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Sedan socialnämnden ansökt om vård med stöd av lagen, kan även rätten besluta om omhändertagande av missbrukaren. Enligt det här framlagda förslaget skall till skillnad från vad som gäller enligt pröva fråga om omhändertagande av missbrukaren. De vårdbehövande som det är fråga om här är som regel redan kända av nämnden. Nämnden torde därför ha de största förutsättningarna att pröva det omedelbara behovet av vård. Ett beslut om omhändertagande skall syfta till att bereda nämnden möjlighet att föranstalta om vård på sjukhus eller annan vård i avbidan på länsrättens avgörande. Föreligger sannolika skäl för att den enskilde behöver beredas vård i enlighet med vad som har sagts tidigare och kan länsrättens beslut inte avvaktas får socialnämnden besluta om omhändertagande under följande förutsättningar. Omständigheterna skall vara sådana att missbrukaren kan få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om vården uteblir. Omhändertagande kan också vara nödvändigt om det föreligger en över 4 1985/86. hängande risk för att missbrukaren till följd av sitt missbruk kommer att allvarligt skada sig själv eller någon annan. Som framgår av 8 § kan beslut om vård fattas om missbruket kan antas leda till allvarliga sociala skadeverkningar för missbrukaren. Härunder faller t. ex. den situationen att missbrukaren genom ett okontrollerbart missbruk försätter sig själv eller sina anhöriga i ekonomisk misär. Risken för sådana skadeverkningar torde regelmässigt inte var så överhängande att det finns skäl att under hänvisning till denna medge ett omhändertagande. En med 8 § korresponderande grund för omhändertagande finns således inte i detta fall. Ett beslut om omhändertagande måste kunna fattas med kort varsel. Enligt andra stycket har därför nämndens ordförande eller någon annan ledamot som utses av nämnden tillagts rätt att fatta beslut. Är ett mål om vård anhängiggjort i rätten, får även rätten besluta om omhändertagande. Detta framgår av tredje stycket. Har någon omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. eller enligt polislagen (1984:387) och kan det antas att han behöver omhändertas enligt 14 § denna lag, skall polisen genast underrätta socialnämnden.