mot · G902So252 · 1986-01-27 00:00:00 — Kroppsvisitation eller ytlig kroppsbesiktning får inte göras mer ingående än vad ändamålet med åtgärden kräver. All den hänsyn som omständigheterna medger skall iakttas. Om möjligt skall vittne närvara. Bestämmelserna i första tredje styckena skall gälla för alla som vårdas vid ett sådant hem som avses i 21 §, om det är nödvändigt för att genomföra vården och upprätthålla ordningen vid hemmet och om regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, medger det. För omhändertagna eller vårdtagare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn skall finnas hem som är anpassade för sådan tillsyn. Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, beslutar vilka hem som skall anses som hem för sådan särskild tillsyn. Den som på grund av beslut om omhändertagande eller vård enligt denna lag vistas i ett sådant hem som avses i 30 § får hindras att lämna hemmet och i övrigt underkastas den begränsning av rörelsefriheten som är nödvändig för att vården skall kunna genomföras. Hans rörelsefrihet får också inskränkas när det behövs av hänsyn till andra intagna eller till personalens säkerhet. Försändelse till den som på grund av ett beslut om omhändertagande eller vård enligt denna lag vistas i ett sådant hem som avses i 30 § får kontrolleras, om det behövs med hänsyn till ordningen vid hemmet eller till den intagnes särskilda förhållanden. Om en ankommande försändelse innehåller egendom som inte får innehas enligt 29 § får den omhändertas. Mål enligt denna lag skall prövas skyndsamt. I mål om beredande av vård, där missbrukaren är omhändertagen enligt 14 §, skall länsrätten företa målet till avgörande inom från den dag då ansökan om vård kom in eller, i fall som avses i 16 § fjärde stycket, från den dag då underställning skedde. Om länsrätten har beslutat om omhändertagande enligt 14 § tredje stycket, skall målet företas till avgörande inom från den dag då beslutet verkställdes. Länsrätten får förlänga dessa tider om det behövs ytterligare utredning eller om någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. I mål om beredande av vård med stöd av denna lag skall länsrätten och kammarrätten hålla muntlig förhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. I andra mål prövar rätten om det finns skäl att hålla muntlig förhandling. Om någon part begär muntlig förhandling skall sådan hållas. Parterna skall upplysas om sin rätt att begära muntlig förhandling. Om enskild part som har kallats vid vite att inställa sig personligen till en förhandling uteblir, får rätten förordna att han skall hämtas till rätten antingen eller till en senare dag. I mål eller ärende enligt denna lag får delgivning med den enskilde inte ske med tillämpning av 12 eller 15 § delgivningslagen (1970:428). Om offentligt biträde och annan rättshjälp i mål och ärenden enligt denna lag finns bestämmelser i rättshjälpslagen (1972:429). Har fråga uppkommit om att någon skall beredas vård med stöd av denna lag skall socialnämnden besluta om läkarundersökning samt utse läkare för undersökningen. Om socialnämndens ansökan om vård inte innehåller läkarintyg, får rätten själv föranstalta om läkarundersökning. skall på begäran av socialnämnden eller nämndens ordförande eller rätten lämna biträde för att inställa en missbrukare till en beslutad läkarundersökning. skall på begäran av socialnämnden föranstalta om vård enligt denna lag eller nämndens ordförande lämna biträde för att inställa den som avses med beslutet vid det hem eller det sjukhus där vården skall beredas honom. På begäran av den som förestår vården vid ett sådant hem som avses i 21 § skall polismyndigheten lämna biträde för att efterforska, hämta eller förflytta någon som skall tas in i hemmet eller som vårdas där med stöd av denna lag. beslut får överklagas hos länsrätten genom besvär, när nämnden har 1. beslutat att utse en stödperson för missbrukaren, 2. beslutat att flytta missbrukaren från det hem där han vistas, 3. beslutat om återintagning i ett hem för vård eller boende eller annars om fortsatt vård enligt lagen. Andra beslut av nämnden enligt denna lag får inte överklagas. Rättens beslut om läkarundersökning enligt 37 § får inte överklagas. Beslut om omhändertagande enligt 14 § gäller . Andra beslut av socialnämnden enligt denna lag gäller , om nämnden inte har förordnat något annat. Rätten får förordna att annat beslut som rätten har meddelat skall gälla . Vid handläggning i kammarrätt av andra mål enligt denna lag än mål om omhändertagande skall nämndemän ingå i rätten. Myndigheter som i sin verksamhet regelbundet kommer i kontakt med missbrukare är skyldiga att anmäla till socialnämnden om de får kännedom om att någon kan antas vara i behov av vård enligt denna lag. Vad som har sagts skall dock inte gälla myndigheter inom hälso- och sjukvården i vidare mån än som följer av andra stycket. En läkare som i sin verksamhet kommer i kontakt med en missbrukare som kan antas vara i behov av vård är skyldig att göra anmälan till social nämnden om inte den vårdbehövande kan beredas tillfredsställande vård eller behandling genom läkarens försorg eller i övrigt inom sjukvården. Myndigheter som anges i första stycket är skyldiga att lämna socialnämnden alla uppgifter som kan vara av betydelse för utredning enligt denna lag. Är någon som har beretts vård med stöd av denna lag misstänkt för brott för vilket inte föreskrivs strängare straff än fängelse , samt har brottet begåtts innan vården påbörjades eller och hör det under allmänt åtal, skall åklagaren pröva om åtal lämpligen bör ske. Styrelsen för det hem där den misstänkte vårdas eller, om vården har upphört, socialnämnden skall därvid höras om det inte är obehövligt. Har alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel omhändertagits enligt 29 eller 32 § eller har sådana påträffats inom ett sådant hem som avses i 21 § utan att det finns någon känd ägare till dem, skall den som förestår vården vid hemmet låta förstöra eller försälja egendomen enligt bestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. Belopp som erhålls vid försäljning tillfaller staten. Detsamma skall gälla i fråga om injektionssprutor och kanyler. avses i denna lag socialnämnden i den kommun som enligt 3 § socialtjänstlagen (1980:620) har ansvaret för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han behöver. Att överflyttning av ärenden till en annan socialnämnd kan ske i vissa fall framgår av 72 § socialtjänstlagen. Den länsrätt som meddelade beslutet om vård beslutar också i frågor som avses i 39 § första stycket. 2.1 Hälso- och sjukvårdslagen (HSL) Det övergripande målet för hälso- och sjukvården är enligt HSL en god hälsa och en vård på lika villkor för alla. HSL är en målinriktad ramlag som ger stort utrymme för att utforma vården efter lokala och regionala behov och förutsättningar. Verksamheten skall bygga på respekt för patientens självbestämmanderätt och integritet. Patienten bestämmer själv om vård skall ges. Han har en obegränsad rätt att avstå från behandling och han kan kräva att en åtgärd avbryts eller aldrig vidtas. Patienten skall informeras om sitt hälsotillstånd och om vilka vårdmöjligheter som det finns tillgång till. Patienten skall vidare ges möjlighet att påverka behandlingen genom att få samråda om denna. Han kan däremot inte bestämma över vilken vård som skall ges. Hälso- och sjukvårdens viktigaste uppgift är att svara för de medicinska åtgärder den enskildes tillstånd kräver. För sjukvård som kräver intagning i vårdinrättning skall det finnas sjukhus. Hälso- och sjukvård som inte ges på sjukhus efter intagning kallas öppen vård. Det skall finnas en läkare som ansvarar för ledningen av den medicinska verksamheten inom det område som bestämmer. Om verksamheten är förlagd till sjukhus kallas läkaren överläkare. Överläkaren bestämmer inom sitt område på varje sjukhus vilken patient som skall tas in för vård. Han bestämmer också vilken vård patienten skall ges. Patienten kan avböja intagning på sjukhus och han kan avböja att få viss vård. Om inte överläkaren bestämmer att patienten skall tas in, har patienten däremot ingen rätt att bli intagen på sjukhuset. Han kan inte heller kräva att få en viss typ av vård som överläkaren anser att han inte skall ha. 2.2 Lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) Enligt LSPV får den som lider av psykisk sjukdom eller psykisk abnormitet (utom psykisk utvecklingsstörning) oberoende av eget samtycke beredas sluten psykiatrisk vård med stöd av LSPV. Som ytterligare förutsättningar gäller att vården skall vara oundgängligen påkallad med hänsyn till sjukdomens art och grad och till att patienten a) dels till följd av sjukdomen uppenbarligen saknar sjukdomsinsikt eller till följd av beroende av narkotiska medel uppenbarligen är ur stånd att rätt bedöma sitt behov av vård, dels kan få sitt tillstånd avsevärt förbättrat genom vården eller avsevärt försämrat om vården uteblir, b) till följd av sjukdomen är farlig för annans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa eller för eget liv, c) till följd av sjukdomen är ur stånd att ta vård om sig själv, d) till följd av sjukdomen har ett för närboende eller andra grovt störande levnadssätt eller, e) till följd av sjukdomen är farlig för annans egendom eller annat av lagstiftningen skyddat intresse som icke avses under b). Intagning enligt LSPV grundas på vårdintyg eller domstols förordnande. 2.3 Socialtjänstlagen (SoL) Enligt SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Till socialnämndens uppgifter hör bl. a. att svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och enskilda som behöver det. Nämnden skall även stödja den enskilde missbrukaren och se till att han får den hjälp eller den vård som behövs för att komma ifrån missbruket. Med det yttersta ansvar som socialnämnden har följer även en skyldighet för nämnden att initiera sådan vård som skall ges genom annan huvudmans försorg, t. ex. vård enligt LSPV. 2.4 Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) Enligt LVM kan den som till följd av fortgående missbruk av alkohol eller narkotika är i trängande behov av vård för att komma ifrån sitt missbruk i vissa fall beredas vård oberoende av eget samtycke. vårdbehovet inte kan tillgodoses enligt socialtjänstlagen eller annan lag samt att den enskilde a) till följd av missbruket utsätter sin fysiska eller psykiska hälsa för allvarlig fara eller b) till följd av missbruket kan befaras komma att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. Länsrätten beslutar om beredande av vård med stöd av lagen. utreder om det finns skäl att bereda någon vård enligt LVM. Anses sådana skäl föreligga, skall ansöka om vård. Vård med stöd av LVM skall upphöra så snart syftet med vården har uppnåtts och senast efter det att vården påbörjades, om inte beslut har meddelats om förlängning. Vårdtiden får förlängas med högst , om den intagne till följd av sitt hälsotillstånd behöver ytterligare vård eller om det finns andra synnerliga skäl för förlängning. Beslut om förlängning meddelas av hemmets styrelse. Vården skall inledas på sjukhus om det anses lämpligast med hänsyn till den planerade vården i övrigt och förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda. Om någon behöver sjukhusvård, som inte kan ges honom genom hemmets försorg, skall vården fortsätta på sjukhus. Beträffande vårdens innehåll och utformning i övrigt gäller bestämmelserna i om inte annat anges i LVM. LVM innehåller även regler om s. k. omhändertagande. får omhänderta en missbrukare om 1. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av LVM och 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat om han inte får omedelbar vård, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt tillstånd kommer att allvarligt skada sig själv eller någon närstående. skall genast underställa länsrätten beslutet för prövning samt underrätta och socialnämnden om beslutet. Sjukvården och inom missbrukarvården en fråga om samverkan En viktig skiljelinje i debatten om missbrukarvården har varit om det är eller sjukvården som skall bära ansvaret för att missbrukaren får den nödvändiga vården. Många har hävdat att missbruket har sin grund i omständigheter som gör insatser huvudsakligen inom nödvändiga, medan andra har gjort gällande att den akuta missbrukarvården är sjukvårdens ensak. Den med angivna utgångspunkter förda debatten har lett till att frågan om hur en samverkan skall kunna nås mellan vårdområdena har trängts i bakgrunden. Inledningsvis kan konstateras att bestämmelserna i är tillämpliga på den som missbrukar alkohol eller narkotika, dock endast under den förutsättningen att det föreligger en psykisk sjukdom. Tillämpningen av LSPV har emellertid mött invändningar på flera olika grunder. Det har bl. a. gjorts gällande att LSPV i dess nuvarande utformning inte medger tillräckligt långa vårdtider för att kunna skapa förutsättningar för fortsatta 2 1985/86. behövliga insatser i frivilliga former. Det nuvarande regelsystemet innebär i korthet att grund för vård enligt LSPV regelmässigt inte anses föreligga sedan missbrukaren har avgiftats. Utvecklingen av det psykiska sjukdomsbegreppet till att avse enbart psykotiska tillstånd torde inte komma att medföra någon ändring i denna del. Det kan förr antas och har också uttalats att vårdtiderna för missbrukarna inom den psykiatriska vården kommer att än mer begränsas. Tillämpningen av LSPV visar också att vårdtiderna för missbrukarna inom den psykiatriska vården är mycket korta. Detta leder till att missbrukaren gång efter annan tas in på psykiatrisk vård för avgiftning. Detta innebär för många missbrukare begränsade eller inga möjligheter alls för en social rehabilitering. Några bestående resultat i vården nås oftast inte. Genom LVM gavs fortsatta möjligheter till tvångsvård inom . Lagen har emellertid tillämpats endast i begränsad omfattning. Såvitt avser de som missbrukar narkotika har lagen tillämpats endast i undantagsfall. Orsakerna till detta är många. En grundläggande orsak är att man inom ofta uppfattar det grava missbruket som en angelägenhet enbart för sjukvården. Ofta låter man inom det bero med de insatser som ges inom sjukvården. En granskning av socialakter i missbruksärenden visar ofta att missbrukaren har beretts psykiatrisk vård under korta perioder. Några försök till en samlad bedömning av missbrukarens hela vårdbehov har som regel inte gjorts. Det ligger en uppenbar risk i att den ene huvudmannen skjuter ansvaret från sig under hänvisning till de åligganden som anses åvila den andre huvudmannen. Insikten om att den som missbrukar beroendeframkallande medel i praktiskt taget samtliga fall har somatiska, psykiska och sociala svårigheter har inte i tillräcklig grad kommit att prägla missbrukarvården. Den avgränsning av vårdområdena som föreligger motverkar en samlad planering av insatserna. Det står emellertid klart att ett närmare samarbete mellan primärvården och är nödvändigt. För att kunna nå långsiktiga resultat i vården är det nödvändigt att växelvis kunna använda medicinska och sociala kunskaper och erfarenheter. Frågan om att finna en till den enskildes behov och önskemål väl anpassad vård och behandling blir således ytterst en fråga om att finna sådana samverkansformer mellan vårdområdena att samhällets totala resurser för vård vid missbruk bäst kan tas i anspråk. Frågan om att på principiella grunder förlägga bestämmelser om vårduppgifter inom eller utom sociallagstiftningen förlorar med ett sådant synsätt i betydelse. Det är främst mot nu angiven bakgrund som det nu framlagda förslaget bör ses. Den nuvarande lagstiftningen ett hinder mot en samordning av insatserna inom missbrukarvården Den lagstiftning som reglerar insatserna vid missbruk av beroendeframkallande medel är splittrad. Inom regleras huvudsakligen socialnämndens uppgifter i socialtjänstlagen. tilläggs ett ansvar i det förebyggande arbetet. 1 socialtjänstlagen finns närmare bestämmelser om socialnämndens uppgifter inom missbrukarvården. ger socialtjänstlagen socialnämnden det yttersta ansvaret för att den enskilde får den hjälp som han behöver. Det innebär bl. a. att socialnämnden skall medverka till att den enskilde bereds behövlig hjälp genom annan huvudmans försorg. Med det yttersta ansvaret följer även en skyldighet för nämnden att initiera psykiatrisk tvångsvård när behov av sådan vård uppkommer. Även enligt LVM tilläggs socialnämnden uppgifter inom . Nämnden har enligt den lagen ett utredningsansvar och ett ansvar, om än i begränsad omfattning, för att den av rätten beslutade vården verkställs. bryts i LVM den systematik som har lagts fast i socialtjänstlagen. fråntas utredningsansvaret och ansvaret för ansökan när vård enligt LVM aktualiseras. Den i LVM valda konstruktionen är en eftergift för de krav som har ställts upp i debatten, en debatt som ofta mer präglats av ideologiska värderingar än en fast förankring i verkligheten. Det har inom detta vårdområde framstått som mer angeläget att avhända socialnämnden sådana uppgifter och befogenheter som utifrån ett ideologiskt betraktelsesätt ansetts kunna utgöra en belastning för verksamheten i stort, än att finna former för verksamheten som bäst har kunnat tillgodose missbrukarens behov av vård. Den i LVM valda konstruktionen har bidragit till att ansvar för den långsiktiga planeringen av insatserna för en missbrukare än mer begränsats. Vid sidan av de nu angivna bestämmelserna finns även bestämmelser för vården av missbrukare i hälso- och sjukvårdslagen och i LSPV. Den splittrade lagstiftning som föreligger har, som redan inledningsvis har anförts, förr kommit att upprätthålla gränserna mellan vårdområdena än att utgöra en väg mot en ökad samordning av samhällets insatser. Nya utgångspunkter för lagstiftningen Syftet med de här framlagda förslagen är att nå ett regelsystem som ger möjligheter till en ökad samordning mellan vårdområden och som skapar förutsättningar för att under en sammanhållen vårdperiod kunna bereda missbrukaren den vård som han behöver, oavsett om den vården skall ges inom sjukvården eller inom . Det är uppenbart att med nu angivna utgångspunkter kommer lagstiftningen om missbrukarvården att förlora sin karaktär av en till socialtjänstlagen supplerande lag. Den kan inte heller ses som ett komplement till lagstiftningen inom sjukvården. Den föreslagna lagen bör hellre ses som en sammanbindande länk mellan de olika vårdområdena. Utgångspunkterna för förslaget är således att det inom missbrukarvården råder ett mellan huvudmännen delat ansvar för att den enskilde får den hjälp och den vård som han behöver. Det är därvid angeläget att betona att den nu föreslagna lagen inte bör ses som ett mot den enskilde riktat instrument för tvångsutövning. Det väsenliga i förslaget är markeringen av det ansvar som resp. vårdområde i samverkan har för att behövliga stöd- och hjälpinsatser ges missbrukaren. Lagens syfte är således att bryta gränserna mellan vårdområdena och förhindra de tendenser till isolering som i alltför hög grad förekommer . Redan i ett förebyggande skede bör och sjukvården ha ett gemensamt ansvar för att tillsammans med den enskilde och under hans medverkan finna formerna för de behövliga insatserna. Den enskilde skall redan tidigt erbjudas den hjälp och det stöd som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Det har därvid ansetts särskilt angeläget att redan i detta skede i samverkan mellan vårdområdena planera för behandlingsinsatser på . Kan det antas att den enskilde till följd av sitt missbruk behöver vård bör det vara en uppgift för och sjukvården att tillsammans med den enskilde upprätta en plan för den försätta behandlingen. Det är således viktigt att redan tidigt och sjukvården redovisar vilka olika stöd och hjälpåtgärder som kan erbjudas missbrukaren. I den behandlingsplan som skall upprättas bör anges vilka resurser samhället i det enskilda fallet kan erbjuda och vilket ansvar som samhället har för att missbrukaren får ekonomisk hjälp och annat stöd. Först vid en sådan öppen redovisning av de olika insatser som och sjukvården kan erbjuda ges missbrukaren en rimlig möjlighet att själv bedöma hur hans medverkan bäst kan gagna honom. En särskild fråga är i detta sammanhang vem som skall tilläggas uppgiften att på angivet sätt svara för en samordning av insatserna. Uppenbarligen bör frågorna om samordnade insatser för missbrukaren kunna tas upp såväl av sjukvården som av . Det har dock ansetts bäst förenligt med de uppgifter som i övrigt tillkommer socialnämnden att ytterst lägga ansvaret för denna samordning på socialnämnden. En viktig fråga i det förebyggande arbetet är om socialnämnden bör ha möjlighet att utan den enskilde missbrukarens samtycke utse en stödperson för honom. Den frågan vållade redan under förarbetena till socialtjänstlagen debatt. Det gjordes främst gällande att en förutsättning för att stödpersonen skulle kunna vara missbrukaren till någon hjälp var att han hade missbrukarens fulla förtroende. Detta förutsatte missbrukarens medgivande till förordnandet. Förordnandet av en stödperson utan den enskildes samtycke kom med detta betraktelsesätt att ses som en mot missbrukaren riktad tvångsåtgärd. En sådan tvångsåtgärd ansågs inte motiverad. Man bortsåg emellertid i debatten från flera viktiga omständigheter. Utgångspunkten är att har ett ansvar för att den enskilde erbjuds den hjälp som han behöver. skall även vid behov anvisa de insatser som kan ges genom annat samhällsorgans En förutsättning för att skall kunna uppfylla sitt ansvar är att missbrukarens förhållanden kan följas . Att inom socialförvaltningarna med den omsättning av personal som sker där nå en sådan kontinuerlig kontakt med missbrukaren är oftast omöjligt. Det kan därför ligga ett obestridligt värde i att en särskild person, tjänsteman eller annan, utses med uppgift att när det behövs erbjuda missbrukaren stöd eller annan hjälp. Med angivna utgångspunkter förlorar åtgärden sin karaktär av en mot den enskilde riktad tvångsåtgärd. Åtgärden innebär i stället i första hand en väg att bättre uppfylla det ansvar för den enskilde som redan har. De här framlagda förslagen utgår från att insatserna inom det förebyggande arbetet måste intensifieras. Nya vägar måste prövas att i en nära samverkan mellan vårdområdena och med ett ökat ansvarstagande från samhällets sida redovisa sådana förslag till behandlingsinsatser som för missbrukaren framstår som ett godtagbart alternativ. Det är således nödvändigt att redan innan missbruket har nått den grad att det innebär en allvarlig fara för missbrukarens liv eller hälsa i en väl strukturerad behandlingsplan ange de olika insatser som samhället kan erbjuda missbrukaren. Missbrukarens tilltro till vården och behandlingen är ytterst en fråga om kvaliteten på de vård- och behandlingsinsatser som erbjuds honom. Det är mot den bakgrunden som i de här framlagda förslagen särskild vikt har fästs vid socialnämndens skyldighet att i samverkan med sjukvården upprätta en behandlingsplan. står det klart att även möjlighet måste finnas att kunna bereda missbrukaren vård mot hans vilja när de förebyggande insatserna visat sig vara otillräckliga. Men även den vården måste styras av samma principiella utgångspunkter som det förebyggande arbetet, nämligen att öppna möjlighet att anordna den vård som missbrukaren bäst behöver, oavsett inom vilken huvudmans vårdområde den vården skall ges. Enligt det nu framlagda förslaget skall länsrätten kunna besluta om vård när de förebyggande insatserna visat sig otillräckliga och missbruket innebär en allvarlig fara för missbrukarens liv eller hälsa. Med vård avses därvid sådan vård som ges på sjukhus eller i sådant hem för vård eller boende som anges i socialtjänstlagen.