mot · G902So218 · 1986-01-22 00:00:00 — Motion till 1985/86:So218 m. fl. (c) Utbyggnad inom handikappområdet Alla människors lika värde och rättigheter är grunden för den humanistiska människosyn som präglar politik. Det innebär att alla människor skall ha lika rätt till information och kunskap, till insyn och inflytande, till service och stöd, till arbete och boende. För de flesta svenskar är det självklart att ha tillgång till allt detta. Vi finner det naturligt att kunna nyttja bostäder, fritidsanläggningar, skilda kommersiella anläggningar osv. Det är naturligt för oss att kunna använda kollektiva transportmedel. Vi ser det som självklart att få kunskap och information via massmedia. Vi kräver möjligheter att välja utbildning och yrke. För gruppen handikappade i vårt samhälle är detta inte lika självklart. Stora klyftor råder generellt sett mellan handikappade och andra i samhället. Målet med de politiska insatserna är att eliminera de orsaker som hindrar människor från att kunna nyttja olika tillgångar på lika villkor. När detta mål är uppnått kommer också samhället att få tillgång till de erfarenheter och den kunskap som alla människor har. är detta inte möjligt. För är det självklart att slå fast: Alla människor måste garanteras en social och ekonomisk grundtrygghet. Det innebär att alla människor skall kunna leva i en social gemenskap under ekonomiskt acceptabla förhållanden. De insatser som fordras för att möjliggöra ett samhälle tillgängligt för alla måste bedömas i ett nationalekonomiskt sammanhang. Så sker inte . Först då kommer också handikappade människor självklart att uppfattas som närande i stället för som tärande. Handikappades situation i dagens Enligt undersökningar från har handikappade människor i en lägre levnadsnivå än andra grupper i samhället. Välfärden fördelas inte rättvist i landet. Handikappade har en lägre bostadsstandard, begränsade möjligheter till utbildning, svårare att få arbete och sysselsättning, sämre möjligheter till en varierad och rik fritidsverksamhet. Vi har inte lyckats undanröja de olika hinder som försvårar för handikappade att få del av samhällets utbud. Särskilt allvarligt är skillnader i boendestandard mellan handikappade och andra samt den låga sysselsättningsgrad som olika handikappgrupper Dessa och andra skillnader kan inte undanröjas så länge handikappfrågor ses som en avgränsad del av samhällsarbetet. Först när samhällsplaneringen utgår från att alla självklart skall ha tillgång till välfärdsutbudet kommer skillnaderna mellan handikappade och andra att minska. Ett annat, ännu inte uppmärksammat, problem är hur familjer med en handikappad medlem påverkas av funktionsnedsättningen. Samspelet mellan barn och föräldrar är viktigt. Det kan hindras av ett handikapp. Vårt samhälle präglas av koncentration av olika funktioner vilket leder till isolering. Den storskaliga samhällsplaneringen medverkar till en uppdelning av livets olika funktioner. Befolkningsomflyttningarna under 1960talet innebar att bostadsbyggandet forcerades. Krav på en god boendemiljö Fick stå tillbaka inför kraven på nya bostäder. Samhällsplaneringen präglades av en koncentrationsfilosofi som utgick från att boende och arbete separerades. Arbetsplatserna koncentrerades till vissa områden och följden blev långa arbetsresor och krav på en omfattande utveckling av olika kollektiva transportmedel. Samhällsservicen centraliserades på liknande sätt. Kommunsammanläggningarna medförde en koncentration av samhällsservice till centralorter eller andra större tätorter. Skolor, äldreomsorg, institutionsvård separerades från boendet. Sammantaget medförde den planeringsmodell som dominerade en centralisering av funktioner till vissa områden skilda från andra så att enskilda människors isolering ökades. Sambandet mellan boende, arbete och service bröts. En sådan utveckling drabbar särskilt de människor som av olika skäl är beroende av att leva och vistas i omedelbar närhet till sin bostad. Det gäller äldre, handikappade och barn. Storkommunerna ledde till en försämring av enskilda människors möjligheter att få information och därmed förmåga att påverka samhällsservicens utformning. resulterade kommunsammanläggningen i att de kommunala förtroendemännens och tjänstemännens kunskaper om enskilda människors levnadsförhållanden försämrades, på grund av att det är färre människor i beslutsprocessen. Utvecklingen styrdes, och styrs, mer utifrån generella uppfattningar om behov och önskemål än utifrån lokala förhållanden och förutsättningar. Försöket med frikommuner är ett erkännande av att denna planeringsmodell misslyckats. Rätt använd kan försöket leda till en samhällsorganisation som tar till vara människors kunskaper, erfarenheter och initiativförmåga. Arbetet med frikommuner medför inte automatiskt att kommunerna får kunskaper och instrument att planera samhället lokalt så att alla gruppers berättigade intressen kan tillgodoses. För detta krävs en vitalisering av den lokala demokratin så att även de svaga grupperna i samhället får inflytande och insyn. En planering av samhället så att olika hinder kan undanröjas fordrar kunskap om olika gruppers behov. Här är särskilt erfarenheter och insikter i handikappade människors situation nödvändiga. pelvis arkitekter, och andra yrkeskategorier som deltar i samhällsplaneringen, måste ge de framtida planerarna sådana erfarenheter att de kan skapa miljöer som ger alla grupper möjligheter att delta i samhället. Alla människor måste kunna påverka val av bostadsort och boendeform. Människor vill ha en egen bostad ett eget rum och de vill själva påverka i vilken miljö de skall bo. För de flesta människor är detta också möjligt. Under de senase 15 åren har målet för handikappolitiken och äldreomsorgen varit normalisering. Människor skall ha möjligheter att bo i en egen bostad. Om så är nödvändigt skall bostaden anpassas till de särskilda behov som den boende har. Den service, i form av omsorg och tillsyn, som behövs för ett bra boende skall tillhandahållas genom kommunens eller landstingens försorg. Allt fler äldre och handikappade har fått möjligheter till ett eget boende. Ännu återstår dock mycket innan boendet utformas så att de får tillgång till den självständighet och delaktighet i samhället som de har rätt till. Många handikappade har inte möjligheter att välja boendeform. Alltför många tvingas fortfarande vårdas på institution trots att de med bostadsanpassning och hemservice skulle kunna klara ett eget boende. Handikappade har, i många fall, fått tillgång till en anpassad bostad och viss service. De saknar dock fortfarande möjligheter till dagliga och vardagsnära kontakter med samhället utanför den egna bostaden. Sådana kontakter är absolut nödvändiga för att inte tvinga handikappade in i en ensamhet och en isolering som de själva inte har valt. Samhällets serviceinsatser till handikappade utgår inte från den enskildes krav på insatser. Den tar inte hänsyn till faktorer som andra människor i samhället betraktar som självklara. Vi människor utan handikapp finnér det fullständigt självklart att själva kunna påverka vår boendemiljö. Vi påverkar själva vilka tekniska hjälpmedel vi vill förfoga över och hur dessa skall vara utformade för att passa in i boendet. Vi finner det helt självklart att påverka val av inredning och material. Det är också naturligt för oss att välja vilka människor vi är beredda att ge tillträde till vår bostad. Äldre och handikappade människor har ofta inte dessa elementära möjligheter att utforma sitt boende och sitt liv. Tekniska hjälpmedel påverkar boendemiljön. Tillgång på service styr val av möbler och textilier. Den kommunala och hemsjukvården organiseras utifrån kommunens synpunkter. Enskilda vårdmottagare kan sällan påverka vare sig serviceomfattning, tiden för denna eller vilken som skall ge servicen. Bortsett från krav på bostadsanpassning krävs alltså för en utveckling av handikappades egna boende, en förändrad inställning till service- och omsorgsinsatser. Handikappades önskemål och behov måste ställas främst även om det innebär krav på förändringar i nuvarande serviceorganisation. Om inte en sådan förskjutning av påverkandemöjigheterna från kommun till handikappade sker kommer boendet att vara institutionaliserat Det egna hemmet blir en institution. Inflytandemöjligheterna är i båda fallen ringa. Alla människor har rätt till en god utbildning. Samhällets utveckling är beroende av att vi kan upprätthålla en hög allmänbildningsnivå likaväl som att utbildningen ger kunskaper för en framtida yrkesutövning. Handikappade människor har särskilt stora behov av en kvalitativt och kvantitativt god utbildning anpassad efter deras möjligheter. Utbildningen skall inte enbart leda till en yrkesutbildning utan också vara en grund för ett rikt vuxenliv. Särskilda insatser för handikappade att få information och erfarenheter om samhällsarbete och samhällsorganisation är nödvändiga. Här är en utveckling av olika tekniska hjälpmedel en förutsättning för att de skall kunna få möjligheter att ta del av och påverka det framtida samhället. Olika stödinsatser inom grund- och gymnasieskolan förbättrar möjligheterna till en god utbildning för alla. Insatserna måste differentieras utifrån de skilda behov som olika handikappade har. För de svårast handikappade krävs särskilda insatser, exempelvis ett kvalificerat boende i anslutning till skolan eller assistentinsatser. Handikappade elever skall så lång möjligt integreras i skolan. Det innebär att eleverna skall behandlas som andra. Skolan har ett ansvar för att alla elever får möjligheter delta i de olika aktiviteter som ordnas. Det gäller både tillfälliga inslag som friluftsdagar och studiebesök och mer kontinuerlig verksamhet som skolidrott och datakunskap. Det är självklart att handikappade elever har lika stora behov som andra att delta i skolans kontakter med arbetslivet via exempelvis prao-verksamheten. Inte minst viktigt är det att skolan kan tillhandahålla läromedel för alla. Från sida avvisar vi de besparingsförslag som regeringen ålägger skolan. Enligt vår mening är det angeläget att bevara den lärartäthet som finns och övriga resurser inom skolvärlden. I takt med att antalet elever minskar kommer resurser att kunna frigöras. De bör styras så att elever med särskilda behov kan få dem tillgodosedda inom den ordinarie skolverksamhetens ram. För handikappade är möjligheterna till fortsatt utbildning, vidareutbildning etc. viktigt. Arbetslivet förnyas och förändras i allt snabbare takt, vilket ställer ökade krav på arbetstagarnas flexibilitet. Det gäller inte minst för grupper som av olika skäl har större svårigheter än andra att ta del i den vidare- och fortutbildning som anordnas. Den kommunala vuxenutbildningen har ett stort utbud av kortare eller längre utbildningar. Även studieförbunden har en rik och varierad studieverksamhet. Som vi tidigare anfört kommer den av oss bibehållna anslagsnivån till skolan att ge kommunerna möjligheter att kanalisera resurser till olika grupper. Det är nödvändigt att den kommunala vuxenutbildningens roll för handikappade uppmärksammas. Här har kommunerna möjligheter att anordna särskilda kurser för en liten grupp. Studieförbundens verksamheter rymmer mer än enbart utbildningsinsatser. Verksamheten bedrivs i cirkelform där deltagarna kan påverka utform ningen av och innehållet i cirkeln. Dessutom är cirkeln viktig som kontaktforum med andra vuxna. Stödet till studieförbunden skall underlätta för förbunden att integrera handikappade i cirkelverksamhet. Det kan ske genom en utveckling av det särskilda stödet för handikappverksamhet så att eventuella merkostnader för att öka tillgängligheten i verksamheten finansieras av budgetmedel. För ett fåtal svårt handikappade elever kommer det även i fortsättningen att vara nödvändigt med undervisning i specialskolor. För dem är det viktigt att undervisningen organiseras i anslutning till vanliga skolor så att de handikappade eleverna kan delta i delar av den ordinarie verksamheten. Handikappades tillgång till arbetslivet Rätten till arbete skall gälla alla vuxna människor i samhället. Det är också målet för arbetsmarknadspolitiken. Verkligheten visar att allt fler människor har stora svårigheter att etablera sig på arbetsmarknaden. Det gäller särskilt outbildade, ungdomar, handikappade och invandrare. Kraven på de arbetssökande har stigit. Det avspeglas inte minst i den arbetslöshetsstatistik gällande handikappgruppen som redovisats. Trots stödåtgärder för att underlätta inträdet på arbetsmarknaden och trots den arbetsmarknadsrättliga lagstiftningen är vissa handikappgrupper missgynnade. De behandlas inte jämlikt i arbetslivet. Människor med funktionshinder av olika slag missgynnas och diskrimineras, trots att de inte har ett arbetshandikapp. Den öppna arbetsmarknaden måste bli öppen i ordets egentliga bemärkelse. Det ställer ökade krav på insatser bl. a. från skolans sida. Skolan har möjligheter att tillsammans med de arbetsvårdande myndigheterna underlätta övergången från skola till arbete. Alla ungdomar behöver få erfarenheter av det praktiska yrkeslivet som en del av sin utbildning/introduktion på arbetsmarknaden. För ungdomar med funktionsnedsättningar är detta angeläget. Ungdomarna får möjligheter att pröva vilka arbetsområden som kan vara möjliga att förena med handikappet. Anpassad utbildning och anpassning av arbetsplatser är avgörande för möjligheterna till sysselsättning. Det är en handikappads arbetsförmåga och inte handikappet som sådant som skall vara utgångspunkten. En förändring i synsätt, både hos arbetsgivare och arbetskamrater, behövs. Förutom de resurser som direkt anvisas för att öka tillgängligheten på arbetsmarknaden bör medel som inte specialdestineras till olika grupper användas. anser att en stor del av de resurser som företagen direkt, via arbetsgivaravgifter eller fonder avsätter till personalstödjande och utvecklande åtgärder fördelas så att de gynnar eftersatta grupper. Där bör gruppen handikappade uppmärksammas. Möjligheterna att utveckla arbetsplatserna och anpassa utbildningen så att den öppna arbetsmarknaden blir tillgänglig för alla ökar därvid avsevärt i förhållande till dagsläget. Lönebidragens nuvarande konstruktion måste förändras så att arbetstillfällen i större utsträckning kan tillskapas i näringslivet, vilket närmare behandlas i motion ang. arbete åt alla av m. fl. Goda möjligheter att kunna förflytta sig från en plats till en annan krävs för att människor skall kunna fungera i samhället. Handikappade är direkt beroende av särskilda insatser för att inte isoleras. Färdtjänst alternativt bilstöd behövs som ett komplement till de allmänna färdmedlen. Den nuvarande begränsningen för bilstöd är enligt uppfattning inte rimlig. En egen bil innebär för många handikappade ökad frihet och ett oberoende som färdtjänsten inte kan tillgodose. Färdtjänstens insatser måste planeras, inte minst av handikappade själva. Många har inte möjligheter att själva finansiera ett bilköp eftersom de saknar arbete. De är utestängda från möjligheterna att erhålla bilstöd. Särskilt anmärkningsvärt är att kostnaderna för samhällets färdtjänst inte vägs mot kostnaderna för ett bilstöd i de enskilda fallen. är det inte ovanligt att en handikappad vägras bilstöd eftersom han/hon inte har ett arbete men i stället tillerkänns rätt till en betydligt kostsammare färdtjänst. Det innebär att samhället inte tar hänsyn till handikappades egna önskemål och inte heller söker utnyttja tillgängliga resurser optimalt. Vi anser också att nuvarande inkomstgränser för bilstöd är för snäva. Anskaffningskostnaden för en handikappanpassad bil överstiger vanligen avsevärt kostnaden för ett normalt bilköp. Till det kommer att många på grund av sitt handikapp inte kan använda en billig småbil utan måste välja en dyrare och större. Enligt budgetförslaget upphör möjligheterna till bilstöd vid en inkomst på . Vi anser detta vara en för snabb avtrappning. En normallön för industriarbetare uppgår till ca . Vi anser bilstödet skall utgå upp till den inkomst som en medelarbetarlön ger. Kostnaderna för förslagen kan finansieras inom totalramen för färdtjänst och bilstöd. De kollektiva trafikmedlen skall utvecklas så att tillgängligheten för handikappade ökar. har också fått i uppdrag att utfärda föreskrifter för handikappanpassning av kollektiva färdmedel. Dessvärre kan vi konstatera att rådets föreskrifter inte mer än marginellt ökar tillgängligheten. Som ett exempel kan nämnas att de mer anpassade personvagnarna i SJ inte ger möjligheter för rullstolsburna att utan personlig assistans kunna nyttja tåg. Riksfärdstjänstens nuvarande organisation är tungrodd och byråkratisk för alla berörda parter. En översyn av verksamheten är nödvändig. Syftet med översynen skall vara att riksfärdtjänsten organiseras så att handikappades möjligheter till längre resor underlättas. Handikappades kostnader för resor med allmänna färdmedel får inte överstiga andra gruppers. Det gäller alla transportmedel. En kartläggning av handikappades reella kostnader för inrikes resor bör därför komma till stånd. Det är naturligt att denna kartläggning samordnas med översynen av riksfärdtjänstens organisation. Rehabilitering, vård och omsorg Aktiva åtgärder för att öka möjligheterna till rehabilitering är nödvändiga. Det gäller inte minst gruppen nyhandikappade. ringsinsatserna åvilar flera olika myndigheter. Samarbetet mellan försäkringskassa, arbetsmarknadsverk, sjukvård och olika handikapporganisationer behöver utvecklas. Över huvud taget är det viktigt att handikappades erfarenheter kan påverka rehabiliteringen. Erfarenheter från rehabiliteringsverksamhet i handikapporganisationers regi måste tas till vara. Sjukvårdshuvudmännen har enligt hälso- och sjukvårdslagen ett totalansvar för att medborgarnas behov av vård tillgodoses på lika villkor. Landstingens ansvar för handikappades behov av sjukvård och viss rehabilitering är därför odiskutabel. Landstingen måste fullfölja lagens intentioner och samarbeta med olika handikapporganisationer och framför allt med de behandlingsenheter som drivs av dessa. Vi anser att sjukvårdshuvudmännen skall ge sådana enheter möjligheter att fortsätta arbeta antingen genom ett direkt stöd eller genom att landstingen sluter samarbetsavtal med enheterna så som det s. k. Dagmarförslaget ger utrymme för. God tillgång till tekniska hjälpmedel är nödvändig eftersom de styr möjligheterna till eget boende och arbete. Socialtjänstlagen anger att kommunerna har ett absolut ansvar för medborgarnas sociala service. Den kommunala skall, som vi tidigare framhållit, utgå från att servicetagarnas integritet och självbestämmande bevaras. För många handikappade är det viktigt att själva kunna påverka vem som skall ge servicen och när den skall utföras. I andra sammanhang diskuteras möjligheterna till s. k. objektsanställning av vårdare för långtidssjuka. har en positiv inställning till detta. Likaså är det rimligt att öppna möjligheten för objektsanställning av vårdbiträde i öppenvård för handikappade. bör därför uppdra åt regeringen att presentera förslag om ett statsbidragssystem till som ger utrymme för objektsanställning som vi ovan beskrivit. Därefter har kommuner och landsting möjligheter att ge servicemottagare valfrihet i större utsträckning än . Det kan ske antingen genom att handikappade själva förfogar över och ansvarar för resursanvändningen eller genom att kommunen anställer personal efter förslag från den som skall nyttja resursen. Regeringen har i andra sammanhang uttalat sig positivt för införande av en diskrimineringsombudsman. Däremot har inte tagit ställning till något preciserat förslag till organisation och myndighetsområde för en sådan. Vi utgår från att en sådan ombudsmannafunktion skall omfatta alla diskriminerade i stort i samhället och därmed i vissa fall även människor med funktionshinder. Vi föreslår, mot bakgrund av den diskriminerande verklighet som många handikapp leder till, en utredning för att pröva formerna för en sådan ombudsmannaverksamhet. Rehabiliteringslön m. m. Alla unga handikappade och nyhandikappade skall ha en alternativ försörjning till förtidspension så länge de deltar i rehabilitering. Ersättningen måste utformas så att den ekonomiskt inte missgynnar enskilda handikappade i förhållande till de som har pension. planer på att presentera ett förslag som kommer att förhindra en aktiv rehabilitering. Införande av ett rehabiliteringsstöd som är lägre än förtidspension är en orättvis och olycklig lösning. Dessutom bör ersättningen få karaktären av lön i stället för stöd. hävdar att ersättningen inte får understiga pension samt att den bör benämnas rehabiliteringslön. Regeln bör vara att förtidspension inte får beviljas förrän ett försök till rehabilitering har genomförts. Reglerna för förtidspension är utformade så att pensionärens möjligheter till aktivering och stimulans försvåras. Pensionstagare åläggs t. ex. anmälningsplikt till för deltagande i olika utbildningar. Den pågående översynen av pensionssystemet bör undanröja sådana hinder. Tillgängligheten till olika fritidsaktiviteter och till olika kulturaktiviteter är viktig för att ge handikappade en god livskvalitet. Enligt SCB:s undersökning av de handikappades levnadsförhållanden deltar handikappade i liten omfattning i de fritidsaktiviteter och det kulturutbud som finns. Den omfattande studiecirkelverksamhet som samhället understödjer endast till en mindre del tas i anspråk av handikappade. Naturligtvis är skälen för detta flera. Tillgängligheten är en viktig faktor. Utbudet av ämnen en annan. Nuvarande statsbidragssystem en tredje. utgår särskilt stöd till som direkt riktar sig till handikappade. De eventuella merkostnader som studieförbunden måste täcka (val av annan lokal, viss utrustning m. för att möjliggöra för handikappade att delta i övrig verksamhet är inte statsbidragsberättigade. Vi anser att bidragsbestämmelserna skall utformas så att tillgängligheten i verksamheten totalt sett förbättras. I budgetförslaget aviserar regeringen ett ökat stöd till bl. a. studieförbunden och till kultur för olika handikappgrupper. Vi noterar med tillfredsställelse att regeringen vidtar dessa åtgärder. Även andra fritidsaktiviteter får ökade ekonomiska ramar kommande budgetår. Det gäller exempelvis handikappidrotten. Trots det ökade utrymmet kan vi ändå notera att möjligheterna för handikappade att få tillgång till ett rikt och varierat utbud av fritidsaktiviteter är begränsade. Detta är allvarligt inte minst därför att ett varierat och stimulerande fritidsliv är en viktig del i alla människors liv. Den tekniska utvecklingen inom mediaområdet ger möjligheter att öka tillgängligheten i informationen för gruppen handikappade. finns anledning varna för att ny teknik som används fel kan innebära att olika grupper utestängs från information och service. Utgångspunkten skall vara att effektivisera och förbättra tillgängligheten av informationen för alla i samhället. Det råder en bred politisk enighet kring uppfattningen att tillgång på information och kunskap direkt påverkar möjligheterna till insyn och inflytande för enskilda individer. Utgivning av taltidningar, särskilda radioutsändningar med nyheter från dagliga tidningar, liksom textade TV-program m. m. är exempel på insatser som successivt måste förbättras och byggas ut. Principen skall vara att information skall vara tillgänglig för alla. Ansvaret för detta måste delas mellan informatör och samhälle. Vi noterar med tillfredsställelse att regeringen ställer resurser till förfogande för 8 sidor. Tidningen fyller ett viktigt behov för många. Det är angeläget att vi accepterar behovet av riktad information som utgår från gruppens möjligheter att ta del av materialet. Anslagen till handikapporganisationerna har förstärkts. Vi finnér detta rimligt mot bakgrund av organisationernas betydelse för medlemmarna och för den informativa funktion som organisationerna påtagit sig.