mot · G902t250 · 1986-01-21 00:00:00 — Motion till 1985/86:T250 () Tillståndsgivningen för taxitrafik Sorn envar kan förvissa sig om kämpar allmänheten på många håll, inte minst i storstäderna, med stora svårigheter när det gäller att vid behov erhålla en droska. Möjligheten till telefonbeställning i är så dålig, att man för att blidka de bestämmande i samhället tagit sig före att lämna förtur i kön åt dessa, därigenom att de förses med ett hemligt telefonnummer till taxiväxeln, där anrop besvaras med förtur. Allmänhetens reaktion har varit ilsken men missriktad och onaturlig. Man har reagerat som om det gällde ransonering av en bristvara, trots att bristen är helt konstgjord och tillkommen genom konkurrensbegränsning. Konkurrensbegränsningen styrs av myndigheterna, som med nuvarande bestämmelser har att avgöra om den trafik, för vilken tillstånd söks, skall anses behövas (yrkestrafiklagen 17 §). Vid denna behovsprövning låter man de direkt intresserade, dvs. konkurrenterna, yttra sig. Allmänintresset är dock helt orepresenterat, varför de som redan har tillstånd kan lämna uppgifter som aldrig bestrids av motparten allmänheten. Ytterligare konkurrensbegränsade åtgärder är vanliga, såsom skyldighet att vara ansluten till en monopoliserad telefonbeställningscentral. För att detta system skall fungera utan att alldeles misslyckas, ålägger man dem som har tillstånd att köra ett visst antal timmar , tillräckligt högt för att omöjliggöra för enbilsåkare att köra själva utan anställd förare. Begränsade dispenser har dock förekommit beträffande enbilsåkarna. Man får det bestämda intrycket att hela systemet är urmodigt och bygger på förhållanden som inte längre föreligger. Systemet var kanske rationellt då bilar var dyra och förare billiga, så att det var odiskutabelt god ekonomi att alla bilar skulle hållas i drift maximalt antal timmar. Så är det ju inte längre. Förarlönen har stigit och kostnaden för att hålla själva bilen har sjunkit. Därtill kommer att efterfrågan på taxitjänster varierar kraftigt . I själva verket är kanske det rationellaste att en del taxibilar bara körs , så att bilen lämpligen kan stå still och företagaren/tillståndshavaren utföra något annat arbete på deltid. Att så är fallet antyds för övrigt av förekomsten av s. k. svarttaxi, som frodas om kvällarna i storstäderna, ohindrad av att straffet kan bli fängelse . Marknadskrafterna är tydligen starka och rycker i sina kedjor. Det förefaller sannolikt att tillståndstvånget i och för sig tjänar ett nyttigt syfte. Flärigenom kan garanteras att bilarna är lämpliga och inte trafikfarliga, och att förarna är välfrejdade och låter bli att råna passagerarna. Ett dylikt önskemål har allmänheten rätt att uppställa. Att vid tillståndsprövningen gå härutöver tjänar inte allmänhetens intresse utan torde just leda till nuvaran- Mot. 1985/86 de oefterrättliga förhållanden. På grund av monopolet måste man också bestämma taxorna genom myndighetsbeslut. Möjligen är detta inte nödvändigt i ett system med fri konkurrens. Det torde dock kunna bevaras . Huvudsaken är att det nuvarande monopolsystemet, där taxitillstånd utdelas som ett gammaldags privilegium, snabbt bringas att upphöra. bör man då upphäva annan reglering där tillståndshavarna påtvingas en skyldighet att enligt skråets bestämmande köra vissa timmar , liksom tvånget att tillhöra skråets egen beställningscentral. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att beslutar anta följande förslag till lag om ändring i yrkestrafiklagen (1979:559): Härigenom förordnas i fråga om yrkestrafiklagen att 2 kap. 20 § skall upphöra att gälla, dels att 2 kap. 17 § skall ha nedan angivna ändrade lydelse: 17 § Ingen må förvägras tillstånd, som uppfyller de i denna lag uppställda kraven på lämplighet. Behovsprövning får ej förekomma.