mot · G902Bo213 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86: Bo213 m. fl. (fp) De äldres boende Det vi i dagligt tal kallar äldre är människor med en åldersskillnad . Att klumpa ihop människor med en så stor åldersskillnad till en grupp med en benämning leder lätt till negativa förväntningar från såväl äldre som allmänhet. Det är lika stor spännvidd i hälsotillstånd, intressen, boende och familjesituation bland de äldre som bland människor i annan ålder. Trots denna insikt använder vi, i brist på bättre, benämningen äldre i denna motion. De allra flesta äldre bor i vanliga bostäder och klarar sig själva utan nämnvärd hjälp vare sig från anhöriga eller från samhället. Behovet av särskilda stödåtgärder uppstår först när ålder och sjukdom leder till funktionsnedsättningar som medför behov av hjälp. Det är också först då som brister i tillgänglighet och service blir ett allvarligt problem. Den del av livet som inträder efter skall inte betraktas som en fristående och artskild del av livet. Livet är ett. De av fastställda riktlinjerna för äldreomsorg, hälso- och sjukvård grundas på en sådan helhetssyn. Åtgärder och insatser skall grundas på vad som brukar kallas normalisering, självbestämmande, inflytande, delaktighet och aktivering. Detta innebär bl. a. att vi som äldre, även med omfattande behov av service och vård, skall ges möjlighet att bo kvar i vår vanliga bostad och i vår invanda miljö . Den personliga integriteten och rätten att få fortsätta att vara den man är skall respekteras även om man bor i någon form av specialbostad för äldre. Erfarenheten säger oss att dessa mål inte är uppfyllda. De äldres verklighet kan uppvisa många avsteg från dessa principer. Varje sådant avsteg bör ses som en utmaning. Det kanske mest upprörande avsteget finns i de förhållanden som på många håll råder inom långvården och på liknande institutioner. bor omkring 60000 människor i flerbäddsrum på institutioner. De flesta av dessa är äldre. De har i allmänhet inte valt detta eller fått möjlighet att välja rumskamrater. De tvingas varje minut av dygnet leva inför öppen ridå med sin glädje, sorg och smärta, gråt, förvirring och oro, måltider och hygien, ständigt tillsammans med andra. Detta är oacceptabelt. Vi måste minska institutionsboendet och garantera dem som ändå måste vistas på institution rätten till ett eget rum eller att dela rum med någon som man själv har valt. Det är bl. a. de äldre som bor på långvården som tillhör vad kallar för Det glömda . De nuvarande förhållandena är inte bara inhumana utan också mycket kostnadskrävande. Huvuddelen av kostnaderna för äldreomsorgen går till institutionsvård och en mindre del till öppenvård. Ett minskat institutionsboende kan framför allt leda till ett mänskligare samhälle men också innebära samhällsekonomiska besparingar. Det kan dock, på kort sikt, kosta pengar att bygga om t. ex. föråldrade sjukhem så att de ger en hygglig boendestandard. uppstår kostnader både för institutioner och för en utbyggd hemhjälp. Den kostnaden får vi bära. anser, även i dessa tider av omprövning och ekonomisk återhållsamhet, att reformarbetet för de glömda och eftersatta grupperna måste fortsätta och intensifieras. I denna motion behandlas i första hand boende och service för äldre. Boende och service för äldre De äldres andel av befolkningen kommer framöver att vara relativt oförändrad. De utgör av befolkningen. Däremot kommer åldersfördelningen bland dem som är att förändras. En allt högre andel kommer att vara . 1960 var av de äldre , 1983 var det och kommer de att utgöra av alla äldre. Detta ställer högre krav på äldreomsorgen . Om det skall vara möjligt att även i fortsättningen minska institutionsboendet för de äldre krävs större satsningar på service och vård i hemmet. Den höga bostadsstandarden i har medfört att de allra flesta äldre bor modernt. De äldre bor dock sämre än befolkningen i dess helhet. av alla äldre bor modernt medan andelen av hela befolkningen är . av alla icke-moderna bostäder bebos av äldre hushåll. 1980 var det således 105000 äldrehushåll, motsvarande 137000 personer, sorn saknade modern lägenhet. Framför allt rörelsehindrade äldre bor sämre än befolkningen i övrigt. Personer med låg ATP eller ingen ATP har i vissa fall svårt att bära kostnaden för en modern bostad. 1 40 kommuner är K.BT (kommunalt bostadstillägg för pensionärer) så lågt att ett oreducerat KBT inte räcker för den genomsnittliga hyran för en modern tvårumslägenhet. Av två miljoner lägenheter i flerbostadshus finns 1,5 miljoner i hus med minst tre våningar. Av dessa saknar ungefär en miljon hiss. 320000 äldre () bor i lägenheter utan tillgång till hiss. 94000 av dessa är rörelsehindrade och 54000 är så svårt rörelsehindrade att de behöver hjälpmedel eller hjälp av en annan person för att förflytta sig. 180000 svårt rörelsehindrade bor i flerfamiljshus som endast kan nås med trappa. Även brister i tillgänglighet när det t. ex. gäller att nå affärer försvårar för dem som är rullstolsburna eller har svårt att röra sig. Särskilt boende för äldre 1975 1982 1975 1982 1975 1982 I I Ordinärt boende inkl, servicelägenheter fSSN Psykialrisk vård Somatisk långtidssiukvård t' -| med helinackordering (ålderdomshem) Den övervägande delen av alla äldre bor i vanliga bostäder. i åldern bor i särskilda bostäder för äldre, d.v.s. långvård, ålderdomshem och andra institutioner samt servicelägenheter. Av dem som är i åldern bor i särskilda bostäder. Av dem som är eller äldre bor ungefär hälften i särskilda bostäder för äldre. Diagram 6.5 Andelen äldre i olika boende-och vårdformer Standarden på institutionsboende framgår av nedanstående tabell (tabellen omfattar institutionsboende även för andra grupper än äldre; siffrorna är avrundande). Institutionsboende (siffrorna har avrundats till jämna 1 000-tal) De siffror som redovisas ovan bygger delvis på undersökningar som är uppemot . Antalet som vårdas inom långtidssjukvården uppgick till ca 52000. 1984 bodde ca 54000 äldre på ålderdomshem. Det finns omkring 1000 ålderdomshem i landet. av de boende i dessa är . Ungefär hälften av hemmen är byggda . På ålderdomshem (med helinackordering) betalar den boende oftast en helinackorderingsavgift. Avgiften för boende och service på ålderdomshemmen är inkomstprövad. Enligt socialtjänstlagen har kommunen möjlighet att ta ut skäliga avgifter. 1 socialtjänstförordningen sägs att den som bor på ett ålderdomshem skall förbehållas ett visst belopp för egen konsumtion. Standarden på ålderdomshemmen är ofta låg. Den boende har dock ett eget rum. I av rummen finns toalett men i av rummen finns dusch. Den genomsnittliga rumsstorleken är . Kokmöjligheter saknas i allmänhet i anslutning till rummet. Av de ca 500 hem som är byggda i två plan saknar 200 hiss. I 350 hem kan en rullstolsbunden inte ta sig ut eller in utan hjälp. Efterfrågan på platser på ålderdomshem minskar. Det finns på flera håll tomma platser. Inga nya ålderdomshem planeras . minskade antalet platser på ålderdomshem med 2407. Detta betyder dock inte att alla platser försvinner. Nedläggning av hem medförde att 501 platser försvann. 307 platser försvann genom ombyggnad till . Resterande 1 400 platser minskade genom förbättringsåtgärder inom hemmen. minskade antalet platser med 2279. Denna minskning beror på att 41 ålderdomshem lagts ner men också på att ålderdomshemmen helt eller delvis byggts om till med lägenheter. Det finns således 3 388 servicelägenheter i anslutning till ålderdomshem. 1983 vårdades ca 49000 äldre inom långtidssjukvården. För många rör det sig om ett tämligen permanent boende. hade bott på långvården . hade en kortare vårdtid än . De långa vårdtiderna gäller i synnerhet de äldre patienterna. Långtidssjukvården är inte avsedd för varaktigt boende men fungerar i praktiken så i många fall. De som vistas inom långtidssjukvården har i många fall inte någon egen bostad kvar. Endast en tredjedel av platserna finns vid lokala sjukhem. Resten av platserna finns vid institutioner av sjukhuskaraktär, d.v.s. långvårdskliniker och centrala sjukhem. Antalet platser inom långtidssjukvården ökade med i genomsnitt 1 400 platser . beräknas dock ökningen bli mindre, ca 900 platser . Bostadsstandarden är mycket låg. Den mest aktuella undersökningen som finns är . Enligt denna har endast var femte patient eget rum. Något mer än hälften av patienterna delar rum med två eller fler personer. I hälften av rummen finns ingen hygienisk utrustning förutom tvättställ. Endast 2800 av patienterna hade egna tavlor på rummet och 1 000 hade egna möbler. Det har inte skett någon avgörande förändring av dessa förhållanden även om flera landsting med stöd har påbörjat ett arbete för att ge alla boende inom långvården rätten till ett eget rum. Enligt principprogram skall långtidssjukvårdens uppgift vara att i så hemlika former som möjligt tillgodose mera långvariga behandlings-, aktiverings-, omvårdnads- och tillsynsbehov. Den vård som ges inom långvården är dock knappast särskilt hemlik. Den boende betalade tidigare i många landsting en differentierad avgift. Efter beslut skall en fast avgift tas ut. Avgiften tas ut först när det avgiftsfria året har löpt till ända. Mentalsjukhus m. m. På mentalsjukhus och andra psykiatriska institutioner fanns 1982 ca 25 000 personer. Av dessa var något mer än hälften , d.v.s. ca 13000 personer. De flesta betraktas som långtidsvårdade. En tredjedel av alla patienter hade vårdats . Många av de äldre tillhör den gruppen. Genom utvecklingen mot öppnare vårdformer beräknas antalet platser till 1988 minska till ca 20000 platser. Bostadsstandarden är mycket låg även på dessa institutioner. Endast en fjärdedel av platserna fanns i enkelrum. Över hälften av platserna saknade sanitära bekvämligheter. Ett fåtal har egna möbler. I har den boende egen lägenhet med hygienutrymmen och kokmöjligheter. Det rör sig alltså om en fullvärdig bostad. Den boende har hyreskontrakt och betalar en hyra som fastställs på samma sätt som övriga hyror. Rätt till KBT finns. Det finns även där lägenheterna upplåts med bostadsrätt. Antalet har ökat snabbt. De började byggas . 1984 fanns det 539 med knappt 29000 servicebostäder. Av de boende i var . Enligt kommunernas planer skall ca 10500 servicelägenheter byggas . Det pågår på många håll ett intensivt arbete för att förändra äldreomsorgen. Spri har medverkat i utvecklingsarbete i , och som syftat till att göra det möjligt för fler att bo kvar hemma. I har långvården förändrats från att vara en boendeform till att ge rehabilitering . Försöksverksamheten inleddes med en kartläggning av situationen. I var situationen följande innan förändringen inleddes: o Långa köer till , ålderdomshem och långvårdsklinik. o Långa vårdtider i sluten vård - överbeläggningar, o Ett stort antal patienter på för hög vårdnivå. Ansvaret för patienten uppdelat på tre till fyra instanser, o Flaskhalsar mellan vårdnivåer i långtidssjukvården, o Centraliserad handläggning av långvårdsärenden. o Otillräckliga resurser för vård i hemmet, o Obetydligt samarbete mellan primärkommun och primärvård. Spri konstaterar att denna situation i stort även fanns i de andra orterna där försöksverksamheten bedrevs och att dessa problem fortfarande troligen finns i många kommuner och landsting. I försöksverksamheten studerades även orsakerna till att äldre flyttade till institution. Resultatet visade att de äldre ofta inte hade behövt flytta. Besluten om flyttning fattades i många fall på ett bristfälligt underlag och utan den äldres medverkan. Man prövade ofta inte alternativa möjligheter att tillgodose hjälpbehoven. Många tvingades flytta därför att det inte fanns tillgång till service och vård i hemmet. Det saknades t. ex. möjligheter att få hjälp och nätter. Andra flyttade till eller ålderdomshem när det hade räckt med en bättre bostad. Flyttningarna till för hög vårdnivå skedde ofta därför att det inte fanns plats på den rätta, lägre, vårdnivån. Det finns också tecken som tyder på att det har funnits en rädsla för att inte acceptera möjligheten att flytta till ett ålderdomshem eller sjukhem då man varit osäker på om man kunde få en plats senare då man verkligen skulle behöva en sådan. Denna oro medverkar till att skapa ett ökat tryck på institutionsvården. Enligt personalen skulle flyttningen i många fall ha kunnat undvikas eller skjutas upp om det hade funnits möjligheter till mer service och vård i hemmen. Det finns klara vetenskapliga belägg för att institutionsvistelse ofta är nedbrytande. Det medför ofta en onödig nedgång i funktionsförmågan. Den enskildes möjligheter till ett självständigt liv reduceras alltför snabbt. Boende på institution innebär för många att den egna identiteten går förlorad. Den som bor på institution kan inte påverka sin miljö och får inte ta ansvar. Kontakten med vänner minskar. Man kan inte omge sig med de möbler och andra ägodelar som man är van vid. Det uppstår ofta ett starkt beroendeförhållande till personalen. En undersökning i visar t. ex. att hälften av patienterna på ett ålderdomshem skulle kunna laga sin mat och diska helt själva eller med viss hjälp. De hade dock ingen möjlighet till detta. Den boende på en institution möts alltför ofta av uttryck som: Bry dig inte om det. Det sköter flickorna, och du betalar ju för servicen. Även om det officiella målet har varit att ge äldre möjlighet att bo kvar i sin vanliga bostad så har den praktiska politiken inte anpassats till denna målsättning. De resurser som satsas på hemsjukvård och hemtjänst är små jämfört med de resurser som satsas på institutionsboende. Långvården beräknas kosta , ålderdomshemmen 5 miljarder och hemtjänst och hemsjukvård 5 miljarder. Institutionsvård är således mycket dyrbar i förhållande till öppen vård. Vid en internationell jämförelse har mycket institutionsvård för äldre. tillhör de länder som har det högsta antalet institutionsplatser i förhållande till antalet äldre. Utvecklingsarbetet i , och innebar i korthet att organisationerna för hemsjukvård och för social hemtjänst samordnades. En basorganisation inrättades av vårdbiträden i och undersköterskor i hemsjukvården som tillsammans skulle svara för vård och service. Ansvaret för arbetet decentraliserades vilket ledde till att distriktssköterskan och hemvårdsassistenten lärde känna varandra. Rutiner för samverkan mellan länssjukvården, primärvården och primärkommunen skapades. Resultatet av utvecklingsarbetet i dessa orter visar att satsningen på öppen vård har gjort det möjligt för fler äldre att få sina vård- och servicebehov täckta i hemmet. har antalet boende på långvård och ålderdomshem minskat medan däremot boendet på har ökat. Genom att långvården i har inriktats på rehabilitering finns det numera lediga platser både på sjukhem och på ålderdomshem. Fler kan bo kvar i sina vanliga bostäder. Systemet bygger bl. a. på växelvård. Den som tillfälligt behöver vård kan få detta och därefter återvända till sin bostad. Anhöriga som vårdar någon i hemmet kan t. ex. åka på semester genom att det alltid finns lediga vårdplatser. Även Landstingsförbundets inventering av patienterna inom långvården visar att många skulle kunna klara sig i en annan boendeform. Var femte patient bedömdes kunna skrivas ut till en annan boendeform. Många av dessa skulle med bättre stöd kunna bo i en egen bostad. Målet bör vara att alla ges tillgång till ett självständigt och permanent boende i en vanlig bostad eller i någon form av serviceboende. Serviceboendet bör utformas som små grupper av bostäder i nära anslutning till vanliga bostäder. Alltför stora , som lätt får karaktär av institution, bör undvikas. Valfriheten bör vara stor. Det bör finnas servicebostäder med olika standard och upplåtelseformer. Servicelägenheter som upplåts med bostadsrätt ger den boende större möjligheter att ta ansvar för sitt boende, att påverka sin boendemiljö och servicegraden. Vård och service bör inte vara knuten till en viss boendeform. Härigenom undviks att en gammal person tvingas till en serie av flyttningar när behovet av vård och service ökar. I olyckliga fall kan det inträffa att en gammal person först flyttar från en egen bostad till ett , därefter till ett ålderdomshem och slutligen till långvården. och hemsjukvården bör vara decentraliserad till små enheter. Vården skall kunna ges dygnet runt. Det bör finnas larm och nattpatruller. Det kan även finnas behov av serviceboende med den höga servicenivå som ålderdomshemmen har. Ålderdomshemmen bör dock byggas om så att de medger ett självständigt boende. Detta innebär att den boende bör ha dusch på rummet och kokmöjligheter. Bostaden bör upplåtas med hyreskontrakt och hyra utgå efter de principer som gäller på bostadsmarknaden i övrigt. Härigenom får den boende också rätt till KBT. Långvården skall inte vara en boendeform. Långvårdsklinikerna skall svara för utredningar och rehabilitering. Klinikerna skall också vara en resurs för primärvården och hjälpa till med utbildning och utvecklingsarbete m. m. De centrala sjukhemmen bör i stor utsträckning ges annan användning eller läggas ned. De lokala sjukhemmen kommer då i hög grad att användas för växelvård och för avlastning av anhöriga. Genom att vårdtiden är begränsad kan väsentligt fler personer ges vård. Det bör vara möjligt att med kort varsel komma in för tillfällig vård. Boendet på de lokala sjukhemmen bör ske i så hemliknande former som möjligt. Huvuddelen av rummen bör vara enkelrum. De som mer permanent bor på lokala sjukhem skall garanteras rätten till ett eget rum. Därutöver bör det finnas dubbelrum för dem som önskar dela rum. Hemmen bör vara små. För dem som t. ex. är gravt åldersdementa bör man eftersträva ett boende i små gruppbostäder. De som kommer att bo i institution kommer antagligen att vara mer sjuka och i behov av mycket omvårdnad. Detta tillgodoses givetvis inte bara genom ett eget rum. Det krävs en öppenhet inför olika möjligheter att bryta anonymiteten i vården och för att ge dem som vårdas en egen identitet. Det tar självfallet tid att bygga ut och hemsjukvården, vilket är en förutsättning för ett minskat institutionsboende. Detta är i sin tur en förutsättning för att de som bor kvar på institutioner skall kunna få det bättre. De institutioner som blir kvar måste byggas om så att alla som så önskar kan få ett eget rum. Denna förändring av äldreomsorgen bör genomföras . Därefter skall allt serviceboende äga rum i bostäder som medger ett självständigt boende och upplåts med hyres- eller bostadsrätt. Detta betyder bl. a. att ålderdomshemmen bör byggas om så att alla boende har tillgång till egen toalett och dusch samt kokmöjligheter. Vid snabba kursändringar är det nödvändigt med kontinuerlig utvärdering och prioritering av omvårdnadsforskning. Regeringen bör vidta åtgärder för att främja en utveckling av äldreomsorgen som bättre stämmer överens med de äldres önskningar och behov, i enlighet med vad som skisseras i denna motion, samt stimulera landsting och kommuner till insatser i en sådan riktning. Den inriktning av äldreomsorgen som här skisseras bör bl. a. avspegla sig i de allmänna råd som utfärdar. Staten stödjer denna ombyggnadsverksamhet genom att bevilja statliga lån, med räntebidrag, för ombyggnad av ålderdomshem. För att erhålla dessa lån krävs att ombyggnaden resulterar i fullvärdiga bostäder. Med detta menas enligt bostadsfinansieringsförordningen att bostäderna antingen innehåller ett rum och kök eller 1,5 rum och kokvrå. Dessutom skall hygienutrymme finnas i varje lägenhet. Det skall dessutom röra sig om permanenta bostäder. Ett självständigt boende skall garanteras genom att bostaden upplåts med hyres- eller bostadsrätt. Det bör givetvis också vara möjligt att bygga servicelägenheter i t. ex. radhus som upplåts med äganderätt. När denna fråga senast behandlades i (BoU 1984/85:24) anförde bl. a. med anledning av en motion från att det bör finnas möjligheter att göra undantag från upprustnings- och utrustningsnormerna. De nya regler för ombyggnad som blev följden av beslut har trätt i kraft. I bostadsfinansieringsförordningen sägs således att "mindre avsteg från kravet på viss utrymmes- och utrustningsstandard får göras i fråga om kollektiva boendeformer samt vid ombyggnad, om avsteg beror på byggnadstekniska förutsättningar eller liknande omständigheter i det enskilda fallet. Då dessa regler har trätt i kraft, , finns ingen klar praxis för hur möjligheterna till avsteg skall tolkas. Vi vill understryka vikten av att dessa regler tillämpas med flexibilitet. Det finns en risk för att alltför höga krav i praktiken försvårar en ombyggnad. En mycket omfattande ombyggnad ställer högre krav på evakuering av ålderdomshemmet och innebär därför större omställningsproblem för de boende. En mindre ombyggnad blir lättare att göra utan att de boende måste flytta. Flexibilitet i tillämpningen av reglerna innebär att förbättringar i boendestandarden kan genomföras snabbare. Det är angeläget att förändringarna kan genomföras så snabbt att även den nuvarande generationen av pensionärer får nytta av dem. Vi vill också understryka att kommunerna har goda möjligheter att bedöma hur ombyggnaderna skall ske. Vi utgår från att kommunerna inte anpassar sig till miniminivån utan strävar efter att erbjuda valfrihet i boendet. Utgångspunkten bör, liksom i övrig bostadspolitik, vara att tillgodose de boendes önskemål. Det bör t. ex. vara naturligt att det finns bostäder på det som kallas för ålderdomshem med olika utrymmesstandard. I vissa fall kan en snabb och mycket omfattande ombyggnad av ålderdomshemmen även leda till att trycket på långvården ökar. Detta gör det svårare att få till stånd en ombyggnad av långvården där de verkligt miserabla miljöerna finns. Även innan ålderdomshemmen byggts om bör upplåtelseformen ändras så att de boende erhåller hyreskontrakt och därmed också rätt till KBT. Det finns en risk för att de nya reglerna uppfattas som en skärpning av kraven för att erhålla bostadslån. Enligt vår mening innebär inte beslut detta. Regeringen bör därför följa tillämpningen av reglerna för ombyggnad av ålderdomshem. Vi förutsätter att regeringen återkommer med förslag om det visar sig att de nya reglerna i onödan försvårar ombyggnad av ålderdomshem. Normalt ges inte lån för ombyggnad till hus som är . Det är dock inte ovanligt att dispenser ges så att ålderdomshem som är kan byggas om med stöd av bostadslån. Ungefär hälften av ålderdomshemmen har tillkommit efter 1960. Om inte dessa ges en garanterad rätt till bostadslån för ombyggnad försvåras strävandena efter en bättre bostadsstandard för de äldre. Hemsjukvård började bedrivas i blygsam skala . Det betraktades då som ett provisorium i avvaktan på en utbyggd långvård. 1983 hade 48000 patienter hemsjukvårdsbidrag varav drygt hälften vårdades av anhöriga. Verksamheten har därefter ändrat karaktär och hemsjukvården ingår numera i högre grad som del av primärvården även om det finns hemsjukvård som är knuten till sjukhus. Landstingen svarar för hemsjukvården. Det finns även dagsjukvård där patienten vårdas på sjukhus men bor hemma . Kommunerna erbjuder en alltmer omfattande social hemhjälp. 1983 fick ungefär 300000 äldre social hemhjälp. Hjälpen riktas numera i högre grad till personer . av dessa fick hjälp med i genomsnitt . De flesta klarar således sitt boende med relativt litet hjälp. Många erhåller givetvis hjälp av anhöriga och andra närstående. Huvuddelen av hemhjälpen består av hjälp med hushållssysslor som inköp, matlagning och städning. I takt med det minskade institutionsboendet ökar inslagen av personlig omvårdnad. Totalt finns ca 64000 vårdbiträden anställda inom den sociala hemhjälpen. En del av dessa är anhöriga, ca 8000, som erhåller lön. Antalet anhöriga som avlönas inom den sociala har dock minskat. Det är en mycket ansvarsfull uppgift. Arbetsplatsen är en annan persons hem. Det krävs ett stort mått av respekt för den äldres integritet och ett ömsesidigt förtroende. Det är uppenbart att detta förtroende inte alltid finns. Många gamla vittnar om att för dem inte fungerar som de önskar.