mot · G902Ju601 · 1986-01-15 00:00:00 — 1985/86 Ju601-603 anmäldes till polisen 983 000 brott, vilket utgör en ökning med 24 000 i förhållande till 1983 och med drygt 300 000 jämfört med . Inbrottsstölderna uppgick till 142 000, av vilka 25 000 avsåg inbrott i lägenhet eller villa och 26 000 inbrott i vind eller källare. Inbrotten är sju gånger fler än 1950, då 21 000 anmäldes. Våldsbrotten utgjorde 33 000 fall av misshandel jämfört med 21 1974, en ökning med . Skadegörelsebrottens antal var 1984 72 000 och 1974 46 000, även det en ökning med ; en betydande del avser vandalisering av skolorna. Brottssituationen är således starkt oroväckande. Många människor känner sig inte längre trygga till liv eller egendom. Varje medborgare måste därför ha rätt att ställa frågan: Är det möjligt att öka respekten för våra mest elementära rättsregler, så att den enskilde kan känna ökad trygghet till person och egendom? Enligt min mening är svaret ett tveklöst ja. Svaret har sin grund i min inställning till straffets ändamål. Varför bestraffar man den som begått brott? Här bryter sig två skolor. Enligt den ena skolan straffar man en människa, icke så mycket för hennes egen skull som för att andra inte skall begå brott (allmänprevention). Enligt den andra skolan skall straffet påverka den dömde så, att han inte skall begå nya brott (individualprevention). Vår kriminalpolitik bygger på den individualpreventiva ståndpunkten, som närmare uttryckt utgår från den (deterministiska) föreställningen att lagbrytaren begått brott, inte av fri vilja utan på grund av att han varit mer eller mindre sjuk. Den laglydiga människan antas alltså - det är utgångspunkten vara i grunden god, varför det kriminella beteendet beror på en felaktig utveckling hos henne. Straffets ändamål skall därför vara att genom behandling, vård, befria henne från hennes dåliga egenskaper och böjelser. Denna bekännelse till den individualpreventiva läran framgår av den lagregel i , där det står att rätten skall med iakttagande av vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället (1 kap. 7 §). Det görs visserligen en hänvisning till allmänpreventionen, men denna - sorn var en eftergift åt en stark remisskritik - har getts en underordnad betydelse. Denna individualpreventiva filosofi har uppenbart lidit skeppsbrott, vilket kommit till särskilt tydligt uttryck i en rapport från brottsförebyggande rådet (BRÅ), kallad Nytt straffsystem. För det första fastslås i rapporten att man, trots otaliga försök och omfattande forskningar, icke kunnat visa eller ens göra sannolikt att individuellt avpassade påföljder (t. ex. skyddstillsyn) haft någon positiv verkan. Behandling har inte gett bättre resultat än straff. Verkligheten har som vanligt ej velat underordna sig teorin. Några rader av överdirektören i BRÅ, , är särskilt klarläggande; de är hämtade ur (SvJT) 1981 s. 609: För lekmannen kan det förefalla självklart att vissa former av straff eller behandling är mera effektiva än andra. Vistelse i en behandlingsinstitution eller i ett sjukhus borde - kunde lekmannen tycka - erbjuda bättre möjligheter att förebygga återfall i brott än intagning i fängelse. Små anstalter borde vara bättre än stora, behandling i frihet bättre än behandling i sluten anstalt, intensiv övervakning bättre än passiv tillsyn etc. - har man lagt ner ett omfattande arbete på att få dessa och liknande föreställningar bekräftade med vetenskaplig metod. Som den norske professorn anför, har emellertid nästan alla undersökningar om individualpreventiva verkningar varit djupt nedslående. Man har i stort sett inte kunnat få bekräftat alla de vanliga föreställningarna om att behandling är bättre än straff, att små fängelser är bättre än stora, eller att en intensiv övervakning är bättre än en mera passiv. Ja inte ens behandlingsexperiment i frihet ger påvisbart bättre resultat än gammaldags fängelse. (Kursiverat av mig.) Är inte denna beskrivning förödande för vår kriminalpolitik? För det andra går kritiken mot den individualpreventiva läran ut på att valet av påföljd bestäms mindre av brottet och mera av den lagfördes behov av behandling. Utgångspunkten för domstolens dom blir därmed inte brottet utan prognoser, profetior, om lagbrytarens vårdbehov. Särskilt anmärkningsvärd blir konsekvensen, om vårdbehovet anses större hos en som begått ett lindrigare brott än hos en som gjort sig skyldig till en grövre förbrytelse. En person skulle alltså kunna berövas friheten, icke på grund av vad han gjort utan på den grund att han anses vara i behov av behandling. Och vilket blir i det omvända fallet straffet, om lagbrytaren över huvud taget inte skulle anses vara i behov av vård? Hur och av vem skall vidare ett vårdbehov kunna fastställas i verkligheten? Även här är ett citat från , hämtat ur BRÅ APROPÅ 1984 s. 20, belysande: För några decennier sedan diskuterades i möjligheterna att dela upp straffprocessen i två led. Domaren skulle först avgöra skuldfrågan varefter ett behandlingsteam av läkare, psykologer och andra specialister skulle 1985/86 Ju601 bestämma påföljden som enbart skulle syfta till att anpassa den dömde till samhället. Ungefär övervägdes att utforma rättssalen så att rättegången kunde försiggå kring ett runt bord där domare, åklagare, den dömde och hans advokat gemensamt och på jämställd nivå kunde resonera sig fram till den bästa behandlingen mot den dömdes kriminalitet. Man t. o. m. övervägde att utesluta ordet straff ur . För del är den diskussionen inte längre aktuell. a. har en omfattande behandlingsforskning såväl i vårt land som utomlands visat att möjligheterna att förebygga återfall i brott med olika former av kriminal- och annan vård är mycket begränsade. Det tycks inte spela någon roll för återfallsfrekvensen vilken påföljd man väljer. Behandlingsideologin har därför i och i många andra länder i västvärlden trängts tillbaka. För egen del menar jag också att analogin mellan kriminalitet och sjukdom är falsk. Rättsskipningen syftar inte till att diagnostisera och behandla individer som uppvisar symptom på social avvikelse (kriminalitet) utan att tydliggöra lagstiftarens budskap att vissa handlingar inte är tillåtna. (Kursiverat av mig.) I sin förlängning kan behandlingsteorin slutligen ge upphov till kusliga resultat. En av teorins främsta förespråkare var den kände rättspsykiatern . Hans recept gick ut på en tidig registrering av dem som riskerade en ogynnsam utveckling, särskilda psykopatkliniker och sterilisering av dem som kunde vidareföra undervärdiga arvsanlag. Ett enda citat från : Den enda verkligt effektiva och humana behandlingen av brottslighetsproblemet är därför att söka stoppa tillflödet av sådana människor som enligt erfarenheten äro predisponerade för brott. För det tredje och slutligen ger - vilket redan framgått - behandlingsläran utrymme för sociala orättvisor, godtycke och rättsosäkerhet, något som undviks om straffet bestäms främst med utgångspunkt i brottets svårhet från allmän synpunkt. Det finns ett känt exempel på en renlärig tillämpning av den individualpreventiva behandlingsläran som beskrivs i tidskriften 1983 s. 22. Det gällde , förtattaren till den berömda , som kvarhölls i fängelse eller tills han dog för ett rån av med stöd av flera efter varandra gjorda konstateranden att han inte svarat positivt på behandlingsinsatser. Den allmänna preventiva läran bygger på den ståndpunkten att det är hotet om straff som avhåller en människa från att begå brott, att det skall råda en förutsebar proportionalitet eller rättvisa mellan brott och straff samt att straffet har en moralbildande eller moralförstärkande verkan. Bestraffningen som sådan är inte det primära, vilket förtjänar att påpekas. Det avgörande är i stället hotet om straff. Men om hotet inte förverkligas med konsekvens 1985/86 Ju601 1 är ett fängelse i . dog för övrigt i där han sköts ihjäl vid ett flyktförsök. och allvar och inte heller innebär något obehagligt, förlorar hotet sin Mot. trovärdighet och upphör därmed att vara ett hot. För bekämpande av brott är Ju601 det sålunda av väsentlig betydelse att - principiellt sett-på brott följer straff och att straffet innebär något obehagligt. I detta sammanhang spelar själva lagföringen vid domstol en positiv roll. Det - även i proposition 1985/86:100 bil. 4 s. 27 av justitieministern upprepade - argumentet att frihetsstraff ej är ägnade att ha några positiva effekter för de personer som utsätts för dem är säkerligen riktigt. Bedömningen görs då emellertid uteslutande från individualpreventiv synpunkt. Argumentet saknar däremot som framgått all bärkraft för att minska bruket av frihetsstraff. Det går ej att upphäva verkligheten! Flitig användning av institutet åtalsunderlåtelse - som förekommer i inte mindre än ca 20 000 fall , till stor del för stöldbrott - och av påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn motverkar följaktligen ett effektivt bekämpande av brottsligheten, vilket oförtydbart framgår av den presenterade brottsstatistiken; situationen är verkligen allvarlig. Den omständigheten, att risken för upptäckt är låg -1, ex. vid inbrottsstöld (!) - och att påföljden med stor sannolikhet blir villkorlig dom eller skyddstillsyn (den praktiska skillnaden är inte så stor), utgör förvisso icke någon särskilt avskräckande faktor för den som överväger att plundra en villa eller bostadslägenhet! Ett utmärkt exempel på straffets moralbildande verkan är vår inställning till rattfylleri. Här har ett konsekvent utdömande av fängelsestraff otvivelaktigt lett till att allt fler människor anser det förkastligt att köra bil i spritpåverkat tillstånd. Härmed kan i sin tur jämföras det otillfredsställande förhållandet att den som stjäl i affärer och varuhus för lägre belopp än . kan undgå alla efterräkningar - något som i gengäld är synnerligen väl spritt bland ungdomar och andra. I anslutning härtill ligger det nära till hands att uttrycka den uppfattningen att det vore djupt olyckligt om fängelsestraffet avskaffades som den naturliga påföljden för rattfylleri. Det är lätt att bryta ned vad som tagit att bygga upp. Sammanfattningsvis är det angeläget att tillerkänna allmänpreventionen i dess nyklassiska form större tyngd än vad som kommer till uttryck i 1 kap. 7 § . Verkligheten och det allmänna rättsmedvetandet bör ha vitsord. Det pågår visserligen en översyn av påföljdssystemet. Detta förhållande bör dock inte få leda till att ingenting görs för att uppfylla statens primära uppgift att garantera den enskilde ett tillfredsställande skydd till liv och egendom. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos regeringen begär förslag till sådan ändrad lydelse av 1 kap. 7 § att allmänpreventionen tillmäts större vikt och betydelse än vad som är fallet.