mot · GA02So447 · 1986-01-01 00:00:00 — Motion till 1986/87 :So447 och (vpk) Läkarförsörjningen i glesbygd Läkarbristen är ett mycket stort problem i många glesbygdsområden runt om i landet. Värst är situationen i norra där många vårdcentraler står helt utan läkare eller bemannas med kortvariga läkarvikariat. Ofta saknas dessutom sjukgymnaster, arbetsterapeuter och sjuksköterskor. I en sådan situation är det självfallet inte möjligt att tillgodose människors självklara rätt till sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagens målsättningsparagraf. Den s. k. Dagmarreformen, som innefattar ambitioner att förmå fler läkare att tjänstgöra i glesbygden, är i och för sig vällovlig men har ännu inte gett några påtagliga resultat. Den absurda situation som glesbygdsbefolkningen får uppleva är att medan de har problem med tillgång på läkare, så framförs envetna krav från läkare i stadsområden att få öppna privata läkarstationer och läkarbilar. Ett av de tänkta styrmedlen i Dagmarreformen är att i områden där det råder brist på läkare så är det fritt fram för läkare att öppna praktik inom sjukförsäkringens ram. Men detta har inte förbättrat situationen i områden med läkarbrist; i dessa områden är det endast i undantagsfall som läkare etablerar sig. Att det i områden som redan har en fungerande sjukvård etableras privatpraktiker uppfattas med rätta från de missgynnade områdena som en form av lyxsjukvård. Människorna i de områden som har brist på läkare ställer sig ständigt frågan, när en förbättring skall ske. Lugnande besked har getts från riksdag och regering och i andra sammanhang att det kommer att ordna sig. Visst har det gjorts försök att lösa problemet, inte minst har berörda landsting gjort stora ansträngningar med olika lockbeten och privilegier för att få tag på läkare, men det synes vara långt till en lösning. Enligt vår mening måste nu den slutsatsen dras att det är dags att med kraft ta itu med det här problemet och på olika sätt försöka styra läkartillgången till de platser där behoven finns. Ytterst måste det vara regeringen och berörda myndigheter på området som har ansvaret för att detta problem löses. Det finns olika åtgärder som inte ännu har prövats och som lämpligen borde övervägas. Förslagsvis vill vi peka på följande. Ett sätt som är väl värt att pröva är en upprepning av den metod som användes för att rekrytera lärare till bl. a. och som bevisligen gav ett lyckat resultat. Det gick ut på att lärarstuderande fick ett s. k. finnbygdsstipendium för att finansiera studier och uppehälle mot att de förband sig att jobba ett visst antal år i områden där det var brist på lärare. Detta skulle kunna utgöra modell för att avhjälpa läkarbristen i glesbygden. En viktig del skall då vara att rekryteringen till utbildningen sker lokalt så att människor med rötter i glesbygden kommer i fråga i första hand. Metoden är också möjlig att använda när det gäller att lösa bristen på annan vårdpersonal, som sjukgymnaster, arbetsterapeuter och sköterskor. En annan mer begränsad åtgärd, som dock kan vara en bra komplettering till förslaget enligt ovan och som skulle ge resultat inom ganska , är att i vidareutbildningen till specialist i allmänmedicin införa ett obligatoriskt praktikår på vårdcentral i glesbygd. På så sätt skulle allmänläkarna få en bredare och mer fördjupad kunskap om olika sjukdomar, som inte på samma sätt går att förvärva vid praktik i en storstad där den nära tillgången till sjukhus innebär begränsningar. som man med detta förslag får ökad kvalitet i utbildningen ger den ett värdefullt läkartillskott till glesbygden. Ett praktikår i glesbygden för att bli specialist i allmänmedicin ser vi som lika naturligt som att det i vidareutbildningen till kirurg, gynekolog m. m. ingår ett praktikår på ett A-sjukhus. En annan åtgärd som borde övervägas för att förbättra läkarförsörjningen i glesbygd är att tjänstgöringsår i glesbygd räknas som särskilt meriterande. En förutsättning för att glesbygdens behov av läkare skall kunna tillgodoses är att tillräckligt stort antal läkare utbildas. har läkarutbildningen skurits ned. Samtliga partier utom vpk har ställt sig bakom nedskärningarna. beslut att skära ned läkarutbildningen med 180 platser har främst styrts av egna utredningar. har med jämna mellanrum hävdat att kommer att få läkaröverskott. påstod läkarna att överskottet skulle vara ett faktum . Med facit tillgängligt kan vi nu konstatera att antalet vakanta läkartjänster är större . Det framstår klart att läkarnas varningar om överskott och arbetslöshet har grundats på yrkesegoistiska motiv. En brist på läkare underlättar krav på goda förmåner och privilegier. Olyckligtvis har läkarnas yrkesegoistiska intressen sammanfallit med besparingsniten inom den offentliga sektorn och därmed lett till en nedskärning av läkarutbildningen. De nu beslutade nedskärningarna inom läkarutbildningen kommer att ytterligare försvåra glesbygdens situation . Därför måste regeringen nu ta initiativ till att öka antalet platser i läkarutbildningen. Utökningen bör ske i då det finns ett klart samband mellan utbildningsortens geografiska läge och benägenheten att söka arbete i närheten av utbildningsorten. Sammanfattningsvis vill vi anföra att nu måste omgående åtgärder vidtas; det räcker inte längre med lugnande besked. Människorna ute i glesbygden och i de områden som har läkarbrist kräver en rättvis sjukvård. Regeringen som ytterst ansvarig bör nu skyndsamt vidta de åtgärder som erfordras för att här påtalade problem slutligen löses. 1986/87 So447 Med hänvisning till det anförda föreslås att hos regeringen begär förslag om att öka tillgången på läkare och annan vårdpersonal i glesbygd enligt motionens förslag, [att hos regeringen begär överläggningar med berörda parter för att utöka antalet platser i läkarutbildningen.1] (vpk) (vpk) 1986/87 So447 1 1986/87:Ub595.