mot · G902Fi213 · 1986-01-27 00:00:00 — Lika litet kan regeringen överlåta inflationsbekämpningen på arbetsmarknadens parter när en låg inflation är nödvändig innan låga löneavtal kan komma till stånd. För att komma till rätta med inflationsdrivande och arbetslöshetsskapande lönehöjningar är det viktigt att incitament skapas för att lönebildningen skall fungera bättre. (LU 84) har framhållit detta som en av de viktigaste förändringar som måste ske för att svensk ekonomi skall få samhällsekonomisk balans. Vi finner det anmärkningsvärt att regeringen inte anvisar några förslag till lösningar på detta område trots långtidsutredningens rekommendationer. Om statsmakterna korrigerar alla negativa effekter av för höga avtal fungerar inte lönebildningen. Regeringen måste därför före en avtalsrörelse deklarera att industristöd, devalveringar och omfattande industripolitiska åtgärder inte blir aktuella för att eliminera effekten av alltför stora lönehöjningar. Denna ståndpunkt innebär inte någon okänslighet inför arbetslöshetens följder. Ekonomisk trygghet är en självklarhet för dem som ställs utan arbete. Om löntagarorganisationerna genom olika prisklausuler kan gardera sig mot inflationens effekter reduceras också incitamenten att träffa ansvarsfulla avtal. Därför bör staten i egenskap av arbetsgivare agera för att få bort alla typer av klausuler ur avtalen. En reformering av systemet för arbetslöshetsersättning bl. a. genom höjda egenavgifter kan även bidra till att förbättra incitamenten att sluta löneavtal som inte skapar arbetslöshet. visade att skattepolitiken är mycket väsentlig för att få bukt med pris- och löneökningarna. Tre viktiga faktorer anges i utredningen bakom lönekostnadsökningarna i . Inkomstskatten är den första. Den andra är höjda arbetsgivaravgifter och den tredje är flaskhalseffekter på arbetsmarknaden till följd av bl. a. marginalskatterna. Samtliga dessa faktorer hade regeringen kunnat påverka om den skurit ned de offentliga utgifterna så att skattesänkningar blivit möjliga. 4 Regeringens ekonomiska politik 4.1 Den ekonomiska politikens inriktning Regeringens ekonomisk-politiska strategi de gångna tre åren byggde på att devalveringarna och den internationella konjunkturuppgången skulle leda till ökad tillväxt och förbättrad lönsamhet i den svenska ekonomin. I kombination med stora skattehöjningar innebar utvecklingen att de offentliga finanserna förbättrades och bytesbalansunderskottet minskade. Detta skedde emellertid till priset av en pris- och kostnadsutveckling som kraftigt kom att avvika från omvärlden och därmed successivt undergräva förutsättningarna för fortsatt tillväxt. Bristen på finanspolitisk åtstramning medförde att vi fick ett internationellt sett mycket högt ränteläge som måste rättas till för att inte tillväxten snabbt skall avta. Frågan hur regeringen tänker lägga upp den ekonomiska politiken under den kommande mandatperioden lämnas i budgetpropositionen i stort sett obesvarad. I finansplanen lämnas endast besked om att regeringen har ambitionen att göra allting bättre. Det skall ske dels genom att regeringen avser att fortsätta minska budgetunderskottet, dels genom att man hoppas att avtalsparterna skall sluta ett avtal på låg nominell nivå för hela mandatperioden. Dessa villkor är enligt regeringens sätt att se det inte bara nödvändiga utan även tillräckliga för att vår ekonomiska framtid skall bli ljus. Det är viktigt att begränsa underskottet genom utgiftsminskningar och försöka dämpa inflationstakten till den nivå som råder i våra konkurrentländer. Men det räcker inte för att åstadkomma den tillväxt som behövs för att lösa arbetslöshetsproblemen , som bytesbalansunderskottet minskar och reallönerna höjs. En orsak till stagnationen är att fördelarna av devalveringarna är på väg att ätas upp. I finansplanen anges som ytterligare en orsak till den svaga tillväxten att den höga räntenivån motverkar investeringar. För att komma till rätta med det måste finanspolitiken stramas åt så att bördan på penningpolitiken kan lätta. Men i budgetförslaget låter regeringen inte denna ambition fullföljas av en budgetpolitik som är tillräckligt stram. Det räcker inte med att den nominella räntan har sänkts i takt med att inflationen har avtagit. Realräntan måste sänkas. För detta krävs en ytterligare åtstramning av finanspolitiken. Budgeten innehåller inga nämnvärda utgiftsökningar, men heller inte de utgiftsminskningar som hade behövts för att avlasta penningpolitiken. Det är inte tillräckligt med smärre finjusteringar, som t. o. m. leder till en expansiv finanspolitik , för att angripa den höga räntenivån, inflationen och bytesbalansproblemen. De stora devalveringarna och den internationella uppgången gav regeringen ett visst andrum för att återupprätta ett fungerande marknadssystem som kan generera tillväxt utan hjälp från utlandet. Detta andrum har emellertid inte utnyttjats för att ta bort de strukturella tillväxthindren. Eftersom det är uteslutet att försöka öka tillväxten i genom ytterligare devalveringar är det nu hög tid att se över våra interna tillväxthinder. problemen i den svenska ekonomin måste angripas innan den internationella Mot. konjunkturen mattas av och devalveringseffekterna ebbar ut. Vi delar regeringens bedömning att vägen till ekonomisk balans måste gå över ökad ekonomisk tillväxt. I finansplanen förs ett mycket kort resonemang om behovet av tillväxtfrämjande åtgärder. Som exempel på sådana åtgärder nämns förändringar i skattesystemet i tillväxtbefrämjande riktning, större flexibilitet på arbetsmarknaden, förbättringar i utbildningssystemet och ökad effektivitet i den offentliga sektorn. Regeringens analys av var problemen finns överensstämmer i stora delar med vad moderata samlingspartiet framfört. Det är emellertid påfallande i hur hög grad regeringen står passiv när det gäller konkreta förslag för att undanröja hinder för tillväxt. Det enda konsekventa i regeringens politik är att analysen genomgående inte leder till några åtgärder. Vad gäller skattesystemet tycks ambitionen vara att förankra 1987 och skatteskalor hos LO och TCO i syfte att få till stånd ett treårsavtal på låg nivå. En sådan begränsad ambition utesluter möjligheten till den rejäla marginalskattesänkning som behövs för att stimulera arbete, sparande och företagande. Vad gäller åtgärder för att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och öka effektiviteten i den offentliga sektorn ges över huvud taget inte något konkret förslag. problem med den otillräckliga lönespridningen, de offentliga monopolen och den trendmässiga ökningen av arbetslösheten nämns inte ens i analysen. Regeringen tycks varken vilja eller av ideologiska skäl kunna genomföra de gynnsamma betingelser för ekonomisk tillväxt och ökad sysselsättning som behövs. I avsaknad av strukturella insatser blir kraven på återhållsamhet i löneutvecklingen än starkare. Regeringen står på lönebildningsområdet lika handfallen som . Utöver ett klarläggande om vilka skatteskalor som skall gälla har regeringen ingenting att erbjuda för att underlätta lönebildningen. Inga riktlinjer för lönebildningen inom den offentliga sektorn dras upp trots det stora kostnadsöverhäng och de lönekrav som där finns. En brist i finansplanen är att det saknas resonemang kring de problem som uppkommer med en lägre tillväxt. mellan privat köpkraft å ena sidan och offentlig konsumtion och transfereringar å andra sidan kommer att tillta när tillväxten sjunker. Detta gäller även fördelningen mellan vinster och löner. Regeringen säger sig vilja använda den lilla tillväxt som kan förväntas till att minska underskotten, öka investeringarna, höja reallönerna, öka pensionerna och upprätthålla vinstnivån. Denna ekvation går inte ihop med den tillväxt som antagits. Regeringen erkänner i finansplanen att finanspolitiken var alltför svag det gångna året. Det ledde till en internationellt sett mycket hög räntenivå. Vi delar regeringens bedömning att en uppstramning av finanspolitiken måste ske så att bördan på penningpolitiken kan minskas. Det är bra att regeringen nu erkänner att en stramare finanspolitik bör Mot. 1985/86 åstadkommas genom utgiftsminskningar. Men vårt läge hade varit betydligt Fi213 bättre om regeringen vågat föreslå sådana besparingar. Trots att regeringen genomgående betonar vikten av en stram finanspolitik i finansplanen innebär budgetförslaget att åtstramningen är otillräcklig. Nedskärningarna mot framför allt kommunsektorn borde ha varit större mot bakgrund av den goda finansiella utveckling som väntas där . En hårdare budgetprövning vad gäller stöden till företagen och anslagen till olika statliga myndigheter och verk hade också varit önskvärd. Besparingarna i subventioner och bidrag till hushållen borde också ha varit större men till fullo motverkats med skattesänkningar. Minskningen av bostadssubventionerna kunde t. ex. ha varit större om åtgärden kombinerats med borttagande av fastighetsskatten. Regeringen tröstar sig med att budgetunderskottet beräknas minska med , från till nästa budgetår. Tendensen är riktig men minskningen är otillräcklig. Besparingarna borde ha varit ca större, budgetunderskottet ca mindre och skatterna borde ha sänkts med . Huvudförklaringen till att budgetunderskottet beräknas bli är inte regeringens åtstramning utan de stora löneökningarna 1984 och 1985. bedömdes underskottet uppgå till innevarande budgetår. beräknas underskottet /86 bli lägre. I finansplanen sägs klart att detta beror på att statsinkomsterna, främst inkomstskatten och mervärdeskatten, ökat snabbare än väntat till följd av alltför stora löneökningar. På kort sikt leder snabba löneökningar till att budgetunderskottet minskar. På blir resultatet dock ett försämrat budgetsaldo till följd av att tillväxten krymper. Utvecklingen understryker den osäkerhet som finns i alla budgetprognoser. Skillnaden mellan prognos och utfall kan lätt uppgå till till följd av t. ex. annan konjunkturutveckling eller större löneökningar. Ett underskott på bör ses i perspektivet att vi har nått kulmen på den goda konjunktur som drogs i gång av den amerikanska uppgången och de kraftiga devalveringarna 1981 och 1982. För att belysa hur förändringar i offentliga inkomster och utgifter påverkar samhällsekonomin redovisas i den preliminära nationalbudgeten beräkningar av finanspolitikens effekter. Tabell 6 Finanspolitiska effekter Procent av bruttonationalprodukten i fasta priser -0,9 -0,8 -1,3 -2,9 -0,5 -0,6 0,2 -0,1 0,2 -0,2 -0,3 0,7 -0,3 -0,5 -2,7 -0,5 Som framgår av tabell 6 fick finanspolitiken en mycket restriktiv inverkan på Mot. samhällsekonomin 1984 till följd av stora skattehöjningar, minskade pensio- Fi213 ner och en neddragning av industrisubventionerna. Under minskade den kontraktiva effekten avsevärt och blir den finanspolitiska effekten t. o. m. expansiv. Orsaken till försvagningen av finanspolitiken är dels den budgetpolitiska handlingsförlamning som präglade socialdemokraterna både före och efter valet , dels att de budgetförstärkningar som föreslås endast i ringa mån påverkar innevarande kalenderår. Om regeringen hade föreslagit nedskärningar av statsbidragen till kommunerna hade budgetläget varit bättre som den kommunala konsumtionsökningen hade kunnat begränsas . beklagar sig regeringen i stället över att den kommunala konsumtionsökningen blir för hög 1986. För detta bär regeringen helt och hållet ansvaret genom att den inte vidtog någon åtstramning gentemot kommunerna . Regeringens skattepolitik innebar att skatternas andel av BNP steg till rekordnivån . Regeringen säger nu att de senaste årens skattehöjningspolitik skall upphöra och att skattetrycket skall vara i stort sett oförändrat. Det är i och för sig välkommet att regeringen tycks vara beredd att ompröva den tidigare skattepolitiken, men ett land med världens högsta skattetryck måste ha betydligt högre ambitioner än så. Vi behöver, som anges i vår skattemotion 1985/86:Sk279, sänka skattetrycket för att förutsättningarna för tillväxt skall kunna förbättras. Enligt samstämmiga konjunkturbedömare kommer den svenska ekonomin att kännetecknas av låg och avtagande produktionstillväxt samt växande arbetslöshetsproblem. Tillväxten väntas bli mindre än i omvärlden. Skälen till detta står att finna inom landet. har vi haft en tillväxt som varit styrd av en ökad efterfrågan på svenska produkter. I ett läge med lågt kapacitetsutnyttjande, som hade 1982, kan tillväxten öka genom ökad efterfrågan. Men eftersom nu ligger nära kapacitetstaket kan vi inte öka tillväxten med samma medel. Den dystra sanningen är att vi inte kan klara tillväxtproblemen genom en aldrig så kraftig konjunkturpolitik. Varaktig tillväxt förutsätter i stället att produktionskapaciteten ökar. För att kapaciteten skall byggas ut krävs bl. a. ett fortsatt högt kapacitetsutnyttjande, hög vinstnivå, förbättrad konkurrenskraft och lägre realränta. Men lika viktigt är att de tillväxthinder som finns framför allt på ekonomins utbudssida avlägsnas. Det första tillväxthindret gäller det höga skattetrycket och de höga marginalskatterna. Skattehöjningarna har drivit på inflationstakten och försvårat våra möjligheter att komma ned till omvärldens kostnadsökningar. Den höga beskattningen aav arbete, investeringar och nysatsningar minskar drivkrafterna för enskilda människor och företag. Dessutom hämmas rörligheten på arbetsmarknaden, vilket också är till nackdel för möjligheterna att dämpa löneökningar och inflation. Det är den enskilde arbetarens och företagarens arbete och sparande som pi213 skapar välstånd. Fungerar inte ekonomin för vanliga människor kan den i längden inte heller fungera för landet. Regeringens politik godtar inte detta faktum. Det är ett dåligt sätt att möta framtiden. Behovet av att sänka marginalskatterna är välkänt och accepteras av samtliga borgerliga partier och ekonomiskt kunniga socialdemokrater. Men det är nästan lika viktigt att ändra på företagsbeskattningen och sänka förmögenhets- och arvsskatterna. De positiva effekter på tillväxten som följer av lägre skatter utvecklas i vår partimotion om skatter 1985/86:Sk279. Den andra typen av tillväxthinder emanerar från den offentliga sektorns expansion. En stabil tillväxt i svensk ekonomi är inte förenlig med en offentlig sektor av dagens storlek. är det land i västvärlden som gått längst vad gäller den offentliga sektorns produktionsmonopol på tjänster som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning. Genom skattefinansieringen och direkta regleringar hindras privata iniatitiv från att komma in och konkurrera inom dessa områden. Alla tillgängliga undersökningar visar entydigt att produktivitetsutvecklingen har varit dålig i den offentliga tjänstesektorn . Huvudförklaringen är sannolikt brist på konkurrens inom dessa monopoliserade sektorer. Socialdemokraterna har av ideologiska skäl svårt att genomföra de förändringar i den offentliga verksamheten som behövs för att få fart på den privata tjänstesektorn. Det framgick klart, inte minst i valrörelsen, då moderata samlingspartiet kritiserades hårt för de s. k. systemförändringar, dvs. avmonopoliseringar, som vi ville genomföra inom den offentliga sektorn. Socialdemokraterna har inte bara svårt att acceptera privata initiativ. De har t. o. m. stoppat de försök till privatisering och ökad konkurrens som har förekommit vad gäller produktionen av daghemstjänster. På läkarområdet har genom Dagmaröverenskommelsen konkurrensen ytterligare minskat. För att den privata tjänstesektorn skall växa krävs inte bara att produktionsmonopolen upphör utan också att de s. k. skattekilarna mellan arbetets samhällsekonomiska och privatekonomiska värde minskas. Därigenom skulle efterfrågan på t. ex. underhåll och reparationer av bostäder kunna öka. En tredje typ av tillväxthinder utgörs av den regleringsapparat som byggts upp i den svenska ekonomin. Rader av förbud och föreskrifter hämmar näringslivet. Valutaregleringen utgör en central del i den svenska regleringsapparaten. Den avskärmar från internationell konkurrens på stora delar av kapitalmarknaden. En avveckling skulle bl. a. öka trovärdigheten i den ekonomiska politiken och öka utlandsetableringarna i . En uppmjukning av lagstiftningen på arbetsmarknaden genom t. ex. förbättrade möjligheter att provanställa och en förändring av turordningsreglema skulle underlätta och inte försvåra omställningar i arbetslivet. Bostadssektorn är den allra mest reglerade marknaden och därför den sämst fungerande. Minskade subventioner, lägre skatter och en successiv 19 avveckling av den kvarvarande hyresregleringen skulle innebära ett mer Mot. 1985/86 rationellt lokalutnyttjande och mer varierat bostadsutbud. De av socialdemokraterna flitigt tillämpade prisregleringarna utgör ett konkurrens- och tillväxthämmande inslag. De ständiga ingreppen leder till att prissystemet ständigt sätts ur funktion. I en lång rad branscher, alltifrån taxitrafik till arbetsförmedling, föreligger konkurrensbegränsningar som innebär effektivitetsförluster och därmed tillväxthinder. Den otillräckliga lönespridningen utgör ett fjärde tillväxthinder. I ett skede med ökade krav på snabb strukturomvandling har rörligheten på arbetsmarknaden trendmässigt avtagit. Det hänger delvis ihop med de höga marginaleffekter som skatte- och bidragssystemet skapar. Men utvecklingen är också en följd av att lönestrukturen inte innebär någon stimulans till rörlighet. Regeringen har visat stora insikter när det gäller behovet av låga lönekostnadsökningar. Däremot har den varken i årets finansplan eller tidigare tagit upp de problem på den svenska arbetsmarknaden som följer av den otillräckliga lönespridningen. Om det privata näringslivet skall byggas ut måste lönerna tillåtas öka snabbare där än inom stat och kommun. måste lönerna tillåtas öka i bristyrken både i industrin och i offentlig sektor. Utan tillräckliga löneincitament lönar det sig inte att skaffa en bra utbildning eller att byta arbete. Mera marknadsanpassade lönerelationer bör åstadkommas av arbetsmarknadens parter. På de områden inom den offentliga sektorn där regeringen har ett ansvar bör strävan vara att öka löneflexibiliteten. måste lösa upp de strukturella tillväxthinder som ovan beskrivits för att välfärden och sysselsättningen skall kunna fortsätta att öka. Både industrisektorn och framför allt den privata tjänstesektorn måste växa snabbare genom åtgärder som verkar både på efterfrågeoch utbudssidan i ekonomin. 5 Det moderata alternativet 5.1 Moderat politik för ekonomisk tillväxt och balans Målet för den ekonomiska politiken är ytterst att öka den enskildes frihet och välfärd. Det förutsätter ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. Den uppgiften kan endast genom en politik som stärker marknadsekonomin och avlägsnar alla de tillväxthinder som byggts in i den svenska ekonomin. Moderata samlingspartiet anser att det nu är hög tid att sätta tillväxtens förutsättningar i centrum för den ekonomiska politiken. Vi förespråkar en politik som ger utrymme för stor frihet och uppmuntrar personliga initiativ. Detta förutsätter att människorna själva får behålla en rimlig del av ersättningen för sina arbetsinsatser. Därför är det nödvändigt att sänka skatterna och minska de offentliga utgifternas andel av BNP. Vi förordar en politik som begränsar den statliga och kommunala konsumtionen och de offentliga transfereringarna som den enskil- 20 da sektorn ges större expansionsutrymme. Ett viktigt inslag i denna politik är en minskning av uppgifterna för stat och kommun. En åtstramning av finanspolitiken är nödvändig för att vi skall få ner den höga realräntan och sänka inflationstakten. Efter det utveckling står det klart att en stabil tillväxt i svensk ekonomi inte är förenlig med en offentlig sektor av dagens storlek i relation till BNP. Tillväxthindren för den privata sektorn har blivit alltför stora. Privat verksamhet är dessutom som regel mer effektiv än offentlig och måste därför ges ett ökat utrymme. Den finanspolitiska åtstramning som regeringen förordar är otillräcklig. De offentliga utgifterna måste minskas ytterligare för att den svenska räntenivån skall närma sig den som råder i omvärlden. En sänkt räntenivå är nödvändig för att stimulera investeringarna i den konkurrensutsatta sektorn. Även om investeringarna ökat något är de fortfarande för låga med hänsyn till den kraftiga expansion av den industriella kapaciteten som ekonomi behöver. Det är därför nödvändigt att lönsamheten i industrin hålls uppe som kapitalkostnaderna sänks. Minskade offentliga utgifter möjliggör sänkta skatter för hushåll och företag, vilket i sin tur stimulerar tillväxten i ekonomin. I första hand måste de skatter som drabbar arbete, sparande och företagsamhet sänkas. Ett lägre skattetryck och lägre marginaleffekter ger konkurrensfördelar gentemot omvärlden. Regeringen missar nu ett mycket bra tillfälle att spara på utgifterna för att kunna sänka skatterna rejält. Det viktigaste för lönebildningen, drivkraften att arbeta och spara m. m. är att sänka marginalskatterna. Men det är också viktigt att se över företagsbeskattningen i syfte att sänka bolagsskatten. Förmögenhets- och arvsskatterna bör sänkas eftersom de drabbar den ackumulation av kapital som befrämjar ekonomisk tillväxt. Dessa skatter drabbar enbart privatpersoners förmögenhetsuppbyggnad. Effekten blir att kreativa människor, som är viktiga för utveckling, föredrar att flytta utomlands. Det statsfinansiella läget är en begränsning vad gäller möjligheterna att sänka skatterna. Utgiftsminskningarna måste därför bli så stora att det skapas utrymme för ett sänkt skatteuttag. Sänkta skatter gör det också möjligt att minska subventioner och bidrag utan att hushållens ekonomiska situation försämras. Den svenska ekonomin är hårt reglerad genom konkurrensbegränsningar, etableringshinder och mängder av regleringar. Det gäller både den offentliga sektorn och det privata näringslivet. kännetecknas områden som barnomsorg, sjukvård, åldringsvård och utbildning av låg produktivitet och långa köer. Det statsfinansiella läget innebär att situationen kan komma att bli ännu sämre. Vi föreslår därför att monopolen skall brytas och konkurrensen stärkas genom att privata alternativ till offentligt producerad service tillåts. Att släppa in enskilda initiativ innebär inte bara möjlighet till billigare produktion utan även en större variationsrikedom i tjänsteutbudet. Valfriheten ökar både för konsumenter och producenter. Valfriheten är särskilt viktig för den som genom sjukdom, ålder eller handikapp är särskilt beroende av andra för vård och stöd. En utbyggd privat tjänstesektor innebär också valfrihet för alla dem som arbetar i den offentliga sektorn att välja andra arbetsgivare eller starta eget. 1985/har sjukvårdspersonal i praktiken en enda arbetsgivare på varje ort i Fi213 . Förbud och föreskrifter som hämmar näringslivet bör tas bort. Syftet skall vara att förbättra effektivitet och förnyelseförmåga genom att avskaffa olika typer av regleringar. En avreglerad kapital- och valutamarknad fördelar de finansiella resurserna smidigare, snabbare och säkrare till de områden där de gör mest nytta. De ständigt återkommande prisregleringarna utgör ett konkurrens- och tillväxthämmande inslag. De lagar och institutioner (SPK) som gör prisregleringar möjliga bör avvecklas. Lagstiftningen på arbetsmarknaden bör mjukas upp så att den underlättar och inte försvårar strukturomvandlingen. Bostadsmarknaden måste fås att fungera bättre genom att subventioner tas bort, fastighetsskatten avskaffas och centralstyrning och byråkrati ersätts med rörlighet och anpassning. Löntagarfonderna bör avskaffas i enlighet med den gemensamma borgerliga trepartimotionens förslag. Fonderna hämmar tillväxten i ekonomin bl. a. genom att vinstmedel tas från de företag som har högst avkastning. Att sprida aktieägandet genom avskaffandet av fondsocialismen förstärker marknadsekonomin. En viktig del i en politik för högre ekonomisk tillväxt är att ekonomins spelregler är någorlunda konstanta över tiden.