mot · G902Fi729 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Fi729 och () Ökat hushållssparande Allmän enighet råder i om det faktum att vårt näringsliv är för litet i proportion till vår offentliga sektor. För att klara av kostnaderna för denna sektor behöver vi ett större och produktivare näringsliv, något som kräver tillväxt inom industrin, vissa servicebranscher och transportväsendet. Denna tillväxt finansieras i moderna industriländer genom att medborgarna som individer sparar en del av sin årsinkomst, vilken senare via banksystemet eller på mera direkta vägar ställs till näringslivets förfogande för investeringar. Länder med normala budgetförhållanden kan också spara medel i den offentliga sektorn, något som är mycket vanligt om socialförsäkringssystemet inräknas i denna, varvid bl. a. pensions- och sjukförsäkringsinbetalningar redovisas som det sparande de normalt skall utgöra. I alla de olika alternativ för vårt lands ekonomiska utveckling som redovisats i de senare årens långtidsutredningar har vikten av såväl hushållssparande som finansiellt sparande alltid understrukits. Det nuvarande negativa sparandet i den offentliga sektorn kräver i första hand att de stora budgetunderskotten reduceras. I budgeten /87 har detta underskott redovisats med 49 miljarder, innebärande en minskning med 3 miljarder från det beräknade budgetutfallet /86.1 motionsvis framförda budgetalternativ har denna minskning, trots att den är ett steg i rätt riktning, betecknats som alltför liten ur flera synvinklar. Denna fråga behandlas emellertid i budgetmotion och skall därför ej ytterligare diskuteras här. Hushållssparandets utveckling i några moderna industriländer framgår av följande tabell, hämtad från . Källa: , National account. Som framgår av tabellen har sparandet i de svenska hushållen alltid varit Mot. lägre än i de redovisade länderna. Men dessa uppvisar ingen nämnvärd Fi729 nedgång i sitt sparande , vilket vi i i hög grad gör! Våra hushålls sparkvot uppgick i genomsnitt för de tio till men har (1983-1985) sannolikt sjunkit till i genomsnitt. Orsakerna till denna för en industrination ytterst oroande nedgång i sparandet torde i huvudsak kunna hänföras till tre faktorer: har ränteavkastningen på i bank sparade medel i regel varit lägre än den årliga inflationen. De sparade medlen har alltså fallit i köpkraftsvärde även om räntan lagts till sparbeloppet! Endast har denna situation vänts i sin motsats, så att spararna fått en faktisk avkastning på sina pengar. Från denna avkastning - och detta oavsett om den varit mindre eller större än inflationen - har sedan spararen haft att betala inkomstskatt på den nominella ränteavkastningen och förmögenhetsskatt på kapitalbehållningen. Skattebelastningen har givetvis i hög grad bidragit till att göra sparandet ointressant för den normale medborgaren, som i stället frestats att placera sina sparmedel i diamanter, mattor, konst och antikviteter - åtgärder utan större värde för samhällets ekonomi. All sannolikhet talar slutligen för att det sociala säkerhetsnät som vårt välfärdssamhälle byggt upp för att skydda sina medborgare mot de ekonomiska konsekvenserna av sjukdomar, olycksfall och arbetslöshet också medfört att de enskilda individerna ansett sparandet som mindre nödvändigt än . Kravet på att disponera en egen reserv för dåliga perioder i det egna livet har kommit i bakgrunden, och många förlitar sig helt på det allmänna om negativa händelser skulle inträffa. Det är utomordentligt svårt att förklara varför nedgången i det svenska hushållssparande! - som ju praktiskt taget upphört - inträffat just under de år då sparandets villkor förbättrats på väsentliga punkter. Den lägre inflationen och det höga ränteläget som då rått har medfört att spararna har en realränta på . Införandet av allemanssparande! har, inom vissa gränser, eliminerat skattetrycket på utfallande ränta. Slutligen har sparavdraget fördubblats . från ingången av , som taket för allemanssparandet höjts till . Uppenbarligen har alla dessa åtgärder, med reservation för att deras verkan ännu inte går att avläsa fullt ut, inte varit tillräckliga för att blåsa nytt liv i svenska folkets sparvilja! Tvärtom kan noteras, att en stark ökning av antalet socialbidragstagare ägt rum, vilket synes antyda att de grupper i samhället som har de lägsta inkomsterna är ur stånd att åstadkomma något sparande över huvud taget. I längden torde det vara en omöjlig situation för ett industriland under fortsatt utveckling att inte ha något hushållssparande. Permanenta underskott i bytesbalansen med utlandet torde då krävas om en viss investeringsnivå skall upprätthållas i landet. Dagens situation i torde alltså göra det nödvändigt att sådana åtgärder vidtas att hushållssparande ånyo tar fart, som det är önskvärt att dessa åtgärder blir acceptabla ur fördelningspolitisk synpunkt. I sammanhanget bör beaktas, att sparande inte nödvändigtvis behöver ske i bank. Sparande i aktier och försäkringssparande 12 1985/86 Fi729 Mot bakgrund av vad som ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till att medel på skattesparkonto och skattefondskonto skall behålla de ursprungliga skatteförmånerna så länge kontona förblir orörda, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om realränteskatts troliga effekter på sparviljan, [3. att hos regeringen begär förslag till att ett skatteavdrag om införs för aktieutdelningsinkomster /år.1] () () är lika önskvärda ur samhällets synpunkt. Följande olika åtgärder bör övervägas: a) De kvarvarande skattesparkontona bör åtnjuta befrielse från skatt på räntan så länge medlen står kvar på kontot. b) De kvarvarande skattefondskontona befrias från realisationsskatt så länge kontot står orört. c) Ett införande av ifrågasatt realränteskatt på försäkringsbolagens tillgångar kan allvarligt komma att försämra sparviljan i landet. Många kommer då att fråga sig, varför endast försäkringsbolagen skall betala realränteskatt? En sådan kan ju lätt införas även för annat sparande, vilket skulle få förödande konsekvenser för sparviljan, i synnerhet som föreliggande planer efter dansk förebild ju inte alls förutser någon kompensation till försäkringstagarna under de år realräntan ligger under den nivå vid vilken en mer eller mindre konfiskatorisk skatt skall utgå. Vid hög realränta tar staten hand om vinsten, vid låg realränta får försäkringstagaren finna sig i minskat värde på sin försäkring. Detta är knappast en lockande sparproposition. Dess existens på försäkringsområdet skulle inte kunna undgå att kasta en skatteslagskugga även över allt annat sparande. d) Som ett incitament för småsparare att äga aktier borde ett skatteavdrag om på utdelningsinkomster /år införas, något som även krävts i annan motion från . 1 1985/86: Sk352.