mot · G902So238 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:So238 m. fl. (vpk) Socialtjänstlagen och de handikappade 1985/86 So238 242 Vpk har i många sammanhang uttalat stöd för den grundinställning och den människosyn som återspeglas i socialtjänstlagen (SOL). Redan de mål för som återfinns i lagens portalparagraf inger förhoppningar, men ställer också mycket stora krav på kommunerna. som vpk gett stöd för de allmänna målen för , har vi uttalat farhågor för SOL som en utpräglad ramlag och för avsaknaden av fungerande styrmedel. SOL är grundläggande för alla människor. Genom SOL ges kommunerna ansvaret för alla medborgare. Särskilt viktig är SOL ändå kanske för människor med funktionshinder. I en särskild paragraf SOL § 21 har uttalat det speciella ansvar som kommunerna har för människor med handikapp. Avsikten med SOL § 21 har varit dels att markera att handikappade är särskilt eftersatta på skilda områden, dels att handikappinsatserna skall ges hög prioritet inom . , , har i en omfattande undersökning kartlagt kommunernas insatser inom . Resultaten av undersökningen ger anledning till stor oro. På knappast något område överensstämmer kommunernas faktiska handikappinsatser enligt SOL med de uttalanden som gjort. Det finns all anledning att här kortfattat återge några av resultaten: o Kommunernas information till handikappade om vilka krav man har rätt att ställa med anledning av SOL är ytterst begränsad. Endast i ett fåtal kommuner har informationen anpassats efter handikappades behov. Som exempel kan anges att endast tre av landets kommuner har utarbetat lättläst information om SOL till psykiskt utvecklingsstörda, o Kommunernas kunskaper om förekomst av handikapp och handikappades levnadsförhållanden är ytterst otillfredsställande. En majoritet av landets kommuner har inte gjort några inventeringar alls om andelen handikappade inom den egna kommunen. Samma förhållande gäller beträffande uppsökande verksamhet. Här kan konstateras att 151 av landets 284 kommuner inte bedrivit någon uppsökande verksamhet alls av handikappade. Självfallet är uppsökande verksamhet och inventeringar av helt grundläggande betydelse, för att andra handikappinsatser skall kunna planeras och genomföras på ett tillfredsställande sätt. o Genom SOL 21 § åläggs kommunerna att medverka till att handikappade bereds meningsfull sysselsättning. Endast i ett fåtal kommuner har åtgärder vidtagits, som haft till syfte att fullfölja denna uppgift. Som exempel kan anges att endast 11 av landets kommuner upprättat syssel- 1 1 1985/86. 3 sami Nr So238242 sättningsplaner och program med inriktning på handikappade. Kommunernas passivitet på området är slående, o 1 förarbetena till SOL slås betydelsen av ledsagarservice och avlösning fast mycket klart. HCK:s undersökning ger vid handen att ledsagarservice förbi. a. synskadade och rörelsehindrade fortfarande saknas i av landets kommuner. Avlösning saknas helt i 90 kommuner. Av resultaten framgår vidare att kvaliteten på ledsagningen och avlösningen mycket sällan stämmer överens med de krav som uttalade i samband med beslutet om SOL. 0 Genom HCK:s, men också genom tidigare undersökningar, framkommer allvarliga brister inom färdtjänst och social hemtjänst. Kvaliteten på verksamheterna är ofta låg och resurserna otillräckliga. Särskilt slående är kanske avgiftssättningen. Här uttalade i samband med beslutet om SOL att avgifterna för färdtjänst skulle överensstämma med avgifterna för kollektiva färdmedel. Vi kan konstatera att endast en bråkdel av landets kommuner har en avgiftssättning som ligger i linje med dessa riktlinjer. I av kommunerna får den enskilde färdtjänstresande betala avsevärt högre avgifter. Betydligt fler exempel kan ges på uppenbara missförhållanden när det gäller kommunernas insatser för handikappade. Den slutsats som måste följa är att den kommunala självstyrelsen inte fungerat tillfredsställande på området och att staten måste ta ett större ansvar för hur handikappinsatserna i kommunerna utformas. De styrmedel som staten förfogar över, och som till stora delar försvagats , måste nu förstärkas. 1 det följande peka på bl.a. följande: Staten utger riktade statsbidrag till kommunerna för bl. a. färdtjänst och social hemtjänst. Trots dessa statsbidrag är bristerna som framgått fortfarande uppenbara. Enligt vpk är det väsentligt att bidragen kan utvecklas på ett sätt som gör det möjligt för staten att ställa vissa grundläggande kvalitetskrav på kommunernas hemtjänst och färdtjänst. Så bör statsbidrag till t. ex. färdtjänst endast utgå till kommuner som har en avgiftssättning som överensstämmer med vad uttalat, som har tillgång till specialfordon osv. bör därför ge regeringen i uppdrag att redovisa förslag till nya statsbidragsregler, som ger möjligheter till sådana kvalitetskrav. Avgifterna inom den sociala är varierande från kommun till kommun. I vissa kommuner får taxekonstruktionen till följd att handikappades utgifter för social hemtjänst ökar i förhållande till handikappets omfattning. Hjälpmedel som ordinerats erhålls gratis. Den nya tekniken har också gett oss avancerade tekniska hjälpmedel. En dator med talsyntes kopplat till telefon öppnar nya möjligheter. Men detta hjälpmedel är avancerat, och den handikappade klarar kanske inte i alla situationer att telefonera på egen hand, exempelvis vid kontakter med myndigheter. Om man av denna orsak anlitar den sociala så får man i vissa kommuner betala för den hjälpen. Då avgifterna för social hemtjänst beräknas på den sammanlagda familjeinkomsten får det till följd att handikappad som sammanbor får betala mer för sin personliga hjälp än den ensamstående. Den enskildes rätt att anföra förvaltningsbesvär i biståndsärenden enligt SOL (kan t. ex. gälla färdtjänst och hemtjänst) är av mycket stor betydelse. Besvärsrätten utgör det kanske viktigaste styrmedlet, och den enda garantin för den enskilde att få den service som han är berättigad till. Vpk har mot bakgrund av besvärsrättens centrala roll känt stor oro över de angrepp och krav om ändringar av lagstiftningen som förekommit i fråga om rätten att anföra förvaltningsbesvär. Vpk finner det snarare nödvändigt att åtgärder vidtas som stärker den enskildes möjligheter att få kommunernas beslut prövade. Vi vet genom en serie undersökningar, inte minst genom SCB:s levnadsnivåundersökningar, att många människor med funktionshinder inte kan eller utnyttjar sin rätt att anföra besvär. En slutsats som kan dras av HCK:s undersökning är att kommuner som har en större långsiktighet och planering i sin verksamhet också uppvisar avsevärt bättre handikappinsatser. Konkret kommer detta till uttryck i att kommuner som antagit särskilda handikapprogram ofta har en relativt väl utvecklad handikappomsorg. Vpk bedömer mot den bakgrunden det som angeläget att kommunerna i större omfattning utarbetar och antar program på handikappområdet. Vpk vill därför föreslå att beslutar om tillägg i SOL 21 §, som ger kommunerna en skyldighet att upprätta dylika handikapprogram. Därmed skulle behovet av långsiktig planering på området slås fast i lag på samma sätt som gäller för bl. a. bostadsförsörjningen och barnomsorgen. För att planerna skall få giltighet bör dessa fastställas av , som är tillsynsmyndighet för . Som framgått ovan, har kommunerna genom SOL ett lagstadgat ansvar för att handikappade bereds meningsfull sysselsättning. Kommunernas insatser på området har dock varit mycket begränsade. Vpk finner det här väsentligt att understryka att kommunernas ansvar som det är uttryck i 21 § inte innebär att kommunerna skall överta statens och arbetsmarknadsverkets ansvar för arbetsmarknadspolitiken. Innebörden av formuleringen medverka till att handikappade bereds meningsfull sysselsättning är att kommunerna skall svara för vissa till arbetsförmedlingen kompletterande insatser. Enligt förarbetena till SOL innebär detta bl. a. att kommunerna skall få till stånd bättre samverkan med arbetsförmedlingen i frågor som har med handikappades arbetsmarknadssituation att göra, att kommunala sysselsättningsprogram och planer skall upprättas, att uppsökande verksamhet av förtidspensionärer som står utanför arbetsmarknaden skall bedrivas, att inventeringar av tänkbara arbetsplatser för handikappade inom kommunen skall genomföras osv. Enligt förarbetena skall kommunerna vidare kunna erbjuda människor som på grund av mycket grava handikapp inte kunnat erhålla avlönat arbete annan form av sysselsättning. Vpk vill här i sammanhanget understryka att målet i sådana fall alltid måste vara ett avlönat arbete. Förklaringarna till att så litet gjorts i kommunerna på detta område är flera. I många kommuner känner man helt enkelt inte till innebörden av lagregeln. är emellertid avsaknaden av kunskap och erfarenhet på området det avgörande. Vpk finner det därför angeläget att staten genom ett särskilt utvecklingsbidrag i likhet med vad som utges för utvecklingsinsatser inom social hemtjänst och barnomsorg stimulerar kommunerna att vidta åtgärder på området. Under hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen begär förändringar av nuvarande statsbidragsregler för färdtjänst och social hemtjänst i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att den enskildes rätt och möjlighet att anföra besvär i biståndsärenden enligt socialtjänstlagen bör förstärkas, 3. att hos regeringen begär förslag om tillägg till 21 § socialtjänstlagen, innebärande att kommunerna åläggs att upprätta särskilda program i handikappfrågor, samt att tillsynsmyndigheten skall ha att granska och fastställa dessa program, 4. att på ett särskilt anslag i statsbudgeten för /87 under femte huvudtiteln beslutar anvisa . för utvecklingsinsatser inom kommunerna i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)