mot · G902A450 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86: A450 m. fl. (vpk) Regionalpolitikens läge och framtid De regionala problemen och regionalpolitikens framtid har kommit i ny blixtbelysning i och med att siffrorna för befolkningsutveckling och omflyttning offentliggjordes . Siffrorna var negativa för regioner, som brukar räknas till de eftersatta, främst skogslänen. De pekade på tillväxt i två storstadsområden. 1 den politiska debatten har kritiker tolkat detta som att regionalpolitiken misslyckats. Alt utgå från årets befolkningssiffror är emellertid ett ytligt sätt att analysera. Det är i och för sig inget förvånande, att konjunkturen skapade sådana flyttningseffekter. Det bevisar inte heller att den regionala obalansen blivit svårare än förut. En konjunkturnedgång kommer att dämpa eller vända avflyttningen, vilket givetvis inte bevisar att regionalpolitiken då omvänt skulle ha blivit bättre. Vad sorn visas är endast att obalansen finns och består. De verkliga problemen rör sig på ett djupare plan. Det är detta som ger skäl för verklig oro över den regionala utvecklingen. Och det är detta som motiverar en mer principiell diskussion om regionalpolitikens framtid. Nya drag i problematiken Regionalpolitikens utgångspunkter bör i första hand vara de slutsatser som kan dras av de senaste årens utvecklingstendenser. Här måste man mer än tidigare uppmärksamma vissa större strukturella förändringar i samhällsekonomin. Avfolkningen i den relativt stora jord- och skogssektorn var den tyngsta faktorn i skogslänens negativa bild, när den officiella regionalpolitiken inleddes . Denna faktor är vida mindre . Men likväl fortsätter skogslänens svårigheter. Obalansen i förhållande till övriga landet består. Oroande kristecken inom industrin visar sig fortlöpande. har regionala problem uppträtt i andra delar av landet. Ett sådant exempel är Bergslagen, ett annat västra , ett tredje . Naturligtvis kan man hänföra en del av dagens regionala problem till strukturförändringar av generell art inom svensk industri, vilka har internationella motsvarigheter. I Bergslagen, och västra har denna faktor varit särskilt framträdande. Men detta räcker inte som förkla ring till de långt mer omfattande negativa tendenser, som kan spåras också Mot. 1985/86 långt utanför de krisdrabbade gamla basindustrierna. En annan faktor har uppenbarligen fått ny och allvarlig relevans. Det år den alltmer framträdande centralisationen och internationaliseringen av kapital. Denna får en rad verkningar. Äldre regionalt förankrade företag och finansgrupper trängs ut eller köps upp. De blir knutna till maktccntra utanför den egna regionen, eller också överges deras företag av de nya makthavarna. Makt- och administrationscentra. liksom finansiella förbindelser, koncentreras till redan avancerade regioner. Hierarkin mellan regioner skärps, områden utanför kommersiella maktccntra får än mer markerad satellitkaraktär. Det så centraliserade storkapitalet saknar tillräcklig materiell anknytning, personkontakt med och känsla för lokala och regionala miljöer - internationaliseringen inriktar dess kontaktytor åt annat håll. är ett aktuellt typexempel på hur denna process verkat, men dess allmänna verkningar blir en underliggande faktor också i norr. Den spegelvända bilden av processen är den nya kommersiella koncentrationen till två storstadsområden. Volvoimpericts anknytning till den västliga av dessa regioner är signifikativ. Allt detta är ytterst oroande för skogslänen. Bergslagen och sydligaste . Särskilt problematiskt är. att det i tiden sammanfaller med andra företeelser, som har betydelse särskilt för norra . Den egentliga regionalpolitiska stödverksamheten har visserligen haft betydelse, men den har endast till mindre del kunnat kompensera för skogslänens eftersatthet. Vad som har betytt mest har varit samhällssektorns starka utbyggnad. Denna har inte bara skapat arbeten åt många. Den har också kvalitativt höjt de eftersatta länens allmänna nivå. mångsidighet och grad av integration med övriga landet. Samhällssektorns utveckling har saktat av. nedskärningar görs i många verksamheter. De budgetpolitiska förutsättningarna för satsningar på regionalpolitiken är också trängda. Det vill säga: när centralisationen av privatkapitalet skapar som mest behov av andra insatser, har dessa insatser mattats. Vad hör göras? Den här skildrade situationen fordrar att regionalpolitiken ges en annan dignitet och att den kommer ur sitt nuvarande dilemma. Härvid måste man dock värja sig mot en del tankegångar som skymtat i den aktuella diskussionen. Det är sålunda ingen meningsfull väg att införa generella förmåner för företag eller vissa personkatcgorier i avsikt att främja utvecklingen i de eftersatta regionerna. Skatteförmåner, nedsatta socialavgifter eller liknande lockclsemcdel. är i stort sett ineffektiva - och dessutom mycket dyra. De som förespråkar sådana medel är fixerade vid felsynen, att en regions utveckling beror på ett litet skikt av människor med investeringsbara pengar, eller på personliga attityder hos enstaka individer. Överallt i världen, diir eftersatta regioner förekommer, är bevisningen ganska massiv till förmån för att det helt avgörande är den samhälleliga infrastrukturen, mångsidigheten och existensen av breda kontaktnät och 7 differentierade yrkes- och marknadsstrukturer. Där dessa finns, samlar sig Mot. också företag och företagare. Där de är svaga, återverkar det på företag- A450 samhetens intresse och på lokala företags förmåga att hävda sig. Det är de allmänna samhälleliga förhållandena, som stimulerar företagarna, inte tvärtom. Kapitalets centralisation är en process, som de enskilda företagarna inte själva kan vända. Den kan bara motverkas genom riktade samhälleliga åtgärder, omfattande och långsiktiga nog att uppväga den spontana tendensen. Dessa konstateranden ger oss några viktiga slutsatser regionalpolitiska strävanden. Den samhälleliga sektorns utveckling har avgörande betydelse för den regionala situationen. Detta gäller allmänt, men i särskild grad sådana investeringar och verksamheter, som befordrar materiella och mänskliga kontaktnät, höjer och breddar den mänskliga kompetensen eller bidrar till mångsidighet i arbetsliv och kultur. Därför måste dessa olika verksamheter framöver ges ett rimligt utrymme. Detta är givetvis oförenligt med ekonomiska teser om krympning av samhällssektorn eller ökat exportberoende på den nationella ekonomiska basens bekostnad. Det är också oförenligt med en skattesänkarpolitik. Löntagarfonderna måste spela en aktiv roll i regionpolitiken. Det är allvarligt, om fonderna skulle bidra till att dränera de mest utsatta länen på medel, därför att de snabbaste pengarna och de bekvämaste placeringsobjekten erbjuds av storkapitalets verksamheter i andra delar av landet. Löntagarfonderna tillhör de få kapitalkällor som med någon realism kan räknas ha förmågan att ställa upp för långsiktiga utvecklingsinvesteringar i produktion och service inom eftersatta regioner. Används de med en viss strategi och metod, får de sannolikt stor betydelse för att minska den geografiska obalansen. I har övervinster på äldre vattenkraftsanläggningar länge varit ett regionalt diskussionsämne. Man har sett produktionen av vattenkraft som ett dubbelt utnyttjande av en råvaruberoende region från övriga landets sida. En skatt på extravinsterna och fondering av dessa medel för utveckling är ett berättigat krav. De speciella förmåner i form av nedsatta socialavgifter, som tillämpats i ett län, har visat sig föga effektiva men likväl dyra. Nedsättningarna bör därför avskaffas och de sålunda inbesparade statsmedlen ca 300 milj. kr. tillföras regionalpolitiken i form av ökning av det allmänna länsanslaget. Den "klassiska" statliga regionalpolitiken med lån och stöd till ctableringar bör behållas. Den har sin givna betydelse även om den till sin natur är konjunkturbetonad. Statens stöd är dock relaterat till resultat och inriktning av de understödda privata investeringarna och därför en rationellare form än olika slags generella förmåner eller särbehandlingar. Den kommunala ekonomin och de höga kommunalskatterna i främst Norrlandskommunerna måste åtgärdas. Även om en statlig kommitté nu behandlat just skatteutjämningen, kan det med skäl påminnas om att en radikal lösning är någon form av statskommunal enhetsskatt. serligen bjuder ett sådant system på fördelningstekniska problem, som inte Mot. är enkla, men en reell utjämning är sannolikt endast möjlig på denna viig. Slutligen har det stor regionalpolitisk betydelse vilken politisk hållning regering och stat intar till sådana strävanden, vilka utanför problemregioncrna är ett uttryck för kapitalets centralisation och därmed förknippade mäktiga ekonomiska intressen. Ett exempel på sådana frågeställningar är Scandinavian Link och de tankar, som förknippats därmed. Om ett projekt av denna typ skulle bli verklighet, får det uppenbarligen stor regionalpolitisk betydelse och ger landet ökad slagsida till nackdel främst för . Ett annat exempel är utvecklingen av ett nät för gascncrgi. Det mönster som här uppenbarar sig tyder på en koncentration till väst och syd. medan Bergslagen och skogslänen kommer på sidan. Skulle däremot naturgasförsörjning från och aktualiseras, förändrar sig bilden på ett avgörande sätt. I sin politik måste den centrala statsmakten i alla sådana nationella utvecklingsprojekt väga in. hur de påverkar den geografiska resursfördelningen och balansproblcmcn. Detta förefaller knappast ha skett. Väsentligt iir också hur staten förhåller sig till en eventuell ny expansionsvåg i de båda storstadsområdena. En aspekt på denna fråga är lokaliseringen av statliga verksamheter, daren tydlig Stockholmsccntrcring präglat de senaste årens beslut. Situationen i många glest befolkade bygder närmar sig nu en kritisk punkt. Befolkningsunderlaget sviktar därhän, att också den mest grundläggande servicestandard är i fara. Det är nödvändigt att klarare definiera, vad glesbygdspolitikens mål skall vara och systematisera insatserna. Självklart har mycket av glesbygdsinsatscrna varit nyttiga och berättigade. Att stödja en liten bys sista butik eller hjälpa en ny intressent att fortsätta driva den. att bidra med pengar till invånarnas lokala initiativ, sådant är väsentligt. Man får aldrig glömma att så liingc människor finns kvar i de avlägsnaste småsamhällen eller i isolerad bebyggelse, så har de anspråk på att service och levnadsvillkor inte förfaller och reduceras i orimlig grad. Vad man därutöver måste inse iir dock. att åtgärder på detta plan inte nämnvärt påverkar den större process, som framkallar glesbygdens avfolkning. Nuvarande bebyggelsemönster i glesbygderna har formats under ekonomiska omständigheter, som rådde i förfluten tid. Att hålla kvar miinniskor i en sådan konserverad struktur är omöjligt. Glesbygdens egen struktur måste förändras, om den skall kunna stå emot omflyttnings- och förstörelseprocessen. För ett sådant syfte är det helt otillräckligt att sprida ut insatser på det sätt som i huvudsak sker. I ivern att rädda varje liten bcbyggelsecnhet försvagar man insatsernas allmänna styrk;» - och i slutändan riiddar man ingenting. Vad som krävs är att man i varje glesbygd upprättar en stödjeort, dit uppbyggande insatser i görligaste mån koncentreras. På så siitt kan man inom bygden få en rimlig service, en någorlunda mångsidig samhällelig Mot. miljö och hyggliga trafikförbindelser med större orter utanför bygden. Vad som sagts utgör vanligen ingen särskilt populär insikt i lokalpolitiska sammanhang. Det har på många håll spritts en både farlig och verklighetsfrämmande romantik kring glesbygdens möjligheter. Denna leder till orealistiska föreställningar och splittring av insatser, i stället för samling i former, som verkligen kan rädda glesbygderna. På samma sätt som den utpräglade storstadskoncentrationen medför kostnadsproblem och negativa verkningar på människors levnadsförhållanden, är också den utpräglade glesbygden problematisk. Service och transporter inom en starkt spridd bebyggelse och över stora avstånd skapar också kostnadsproblem. Än allvarligare är, att den bjuder människorna en alltför torftig miljö, små kontaktytor och försörjningssvårigheter. Detta kan aldrig kompenseras genom orealistiska och illa genomtänkta idéer om distansarbeten, där kvinnor sitter hemma i köket och sköter dataterminaler på deltid. En samhällsmiljö måste vara allsidig och svara mot personlighetens och den sociala gemenskapens olika behov. Den måste bjuda människorna alternativ och kulturell stimulans. Den måste fungera i sina nödvändiga dagliga rörelsemönster man skall inte behöva transportera de mest transportkänsliga invånargrupperna - barn, gamla, sjuka, icke bilägare - i vidsträckta, orimliga mönster för att de skall ha tillgång till det mest elementära en människa måste ha. Skall glesbygden leva och försvara sin kulturella identitet, måste den bygga upp ett bebyggelsemönster, som håller inför flyttningstrycket. Endast någorlunda starka orter, verkliga stödjepunkter för omlandet, kan vara ryggrad i ett sådant försvar. Alternativet är splittring, svaghet och brist på rimliga ekonomiska och sociala miljöer och detta leder till glesbygdens fortsatta ödeläggelse. I skilda motioner till årets riksdag tar vpk upp många av de frågor, som berörs i denna motion, t.ex. löntagarfonderna och regionalpolitiken, vattenkraftsavgifterna m. m. Här ställs därför endast ett par kompletterande yrkanden. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att med anledning av proposition 1985/86: 100 Bil. 14 Industridepartementet, C 4. Regionala utvecklingsinsatser m. m. beslutar anvisa . utöver regeringens förslag, 2. att hos regeringen hemställer om initiativ till en organiserad diskussion bland regionalpolitiskt ansvariga och olika folkrörelser rörande glesbygdspolitikens mål och utformning. (vpk) BertiI Måbrink (vpk) (vpk) (vpk) Inpå , (vpk)