mot · G902A748 · 1986-01-27 00:00:00 — En strikt tillämpning av turordningsreglerna i LAS försvårar anpassningen till ny teknik och nya produktionsformer. Rationalisering och effektivisering förhindras. Också för löntagarna har lagen fått negativa konsekvenser. Genom att den försvårar den naturliga rörligheten på arbetsmarknaden utgör den ett hinder för ökad sysselsättning. Det är därför nödvändigt att reglerna utformas så att de medger nödvändig flexibilitet. De behöver då kompletteras med åtgärder som ger äldre arbetslösa varaktig ekonomisk trygghet. Turordningsreglerna i LAS bör således ändras så att arbetsgivaren ges möjlighet att vid omläggning av verksamheten dels behålla arbetstagare med särskilt yrkeskunnande eller annan kompetens, dels att upprätta särskild turordning för arbetstagare med i huvudsak jämförbara arbetsuppgifter. Med en sådan ändring i lagen blir det möjligt att behålla viktiga nyckelpersoner på arbetsplatsen och i övrigt få en personalsammansättning som är väl lämpad för den verksamhet som skall bedrivas. Det är uppenbart att även de anställda har intresse av en sådan ordning. Den ekonomiska grundtryggheten för äldre friställd arbetskraft bör i första hand lösas inom ramen för en reformerad arbetslöshetsförsäkring. Härigenom förhindras också förtidspensionering av arbetsmarknadsskäl. De berörda arbetstagarna kan fortfarande tillhöra arbetskraften, som de behåller kontakten med sin fackliga organisation och tillförsäkras en betryggande ekonomisk standard. Våra förslag i denna del presenterades utförligare i motion 1983/84:2873. Hänsyn bör också kunna tas till de krav som följer med innehav av vissa anställningar antingen på grund av tjänsteställningen eller på grund av verksamhetens art. Vi föreslår att hos regeringen begär en skyndsam översyn av reglerna i fråga. 5.2.4.1 Anställningar vid arbetstoppar Anställning vid arbetstoppar av en och samma arbetstagare medges under sammanlagt högst . Tvåårsgränsen, som tillkom för att begränsa möjligheterna till missbruk, är i och för sig vällovlig, men medför svårigheter för många arbetsgivare med återkommande arbetstoppar och för arbetstagare som har fördel av att kunna återkomma till samma Det ter sig helt omotiverat att en arbetsgivare sammanlagt inte kan anställa en och samma arbetstagare även om anställningarna helt klart är motiverade utifrån tillfälliga arbetstoppar. Arbetsgivaren åsamkas onödiga upplärningskostnader och produktivitetsförluster. Tidsgränsen försvårar också möjligheterna för t. ex. studerande att skaffa sig den erfarenhet som kan utgöra ett avstamp för fortsatt yrkesliv. Vi föreslår därför att tvåårsgränsen tas bort och rätt att träffa anställningsavtal för av upp vid tillfällig arbetsanhopning införs. Lagen om anställningsskydd medger provanställning upp . Syftet med denna regel är att den skall underlätta möjligheterna för arbetssökande att få anställning. Särskilt viktigt är detta för nytillträdande och svaga grupper på arbetsmarknaden - ungdomar, kvinnor, invandrare, handikappade etc. En arbetsgivare är mer benägen att ge en arbetssökande, som inte kan uppvisa tidigare meriter från liknande arbetsuppgifter, en chans att visa sin duglighet, om han får provanställa . Många arbetsuppgifter kräver så lång inskolning att en kortare provanställningstid än ter sig meningslös. Möjligheter till provanställning medgavs också tidigare i kollektivavtal mellan parterna på arbetsmarknaden. På en större del av arbetsmarknaden gällde emellertid en betydligt kortare tidsgräns än . utgick, då beslutet om sex månaders provanställning fattades, från att parterna på arbetsmarknaden skulle respektera riksdagsbeslutet och anpassa avtalen till den beslutade sexmånadersgränsen. Det har visat sig att någon sådan anpassning i många fall inte har ägt rum. På en stor del av arbetsmarknaden har därför intentioner inte följts. En stor del av de positiva effekter som sexmånadersregeln väntades få på arbetsmarknaden har därigenom uteblivit. Lagens regler bör därför göras generellt verkande. En starkt bidragande orsak till svårigheterna för framför allt nytillträdande att få en fast fot på arbetsmarknaden är att många arbetsgivare drar sig för att anställa oprövad arbetskraft av rädsla för att inte kunna häva anställningsförhållandet om det skulle visa sig att den anställde inte är lämplig. De begränsade möjligheter lagen ger är förenade med avsevärda svårigheter, som, för framför allt mindre företag, ter sig oöverstigliga. Möjligheterna till provanställning bör därför utvidgas till . Härigenom ges arbetstagare, framför allt ungdomar, möjligheter att få visa att de besitter eller kan upparbeta den kompetens som erfordras för en arbetsuppgift. En sådan förlängd provanställning bör dock förenas med viss uppföljning från arbetsförmedlingens sida. En arbetsgivare får inte ges möjligheter att låta en förlängd provanställning avlösas av en ny provanställning av annan arbetstagare. Regeringen bör förelägga förslag i denna riktning. Den tekniska utvecklingen öppnar möjligheter för stora förändringar av samhället och därmed för arbetslivet. En ökad decentralisering av boende och arbetsplatser, en minskning av antalet arbetsplatser inom den direkta varuproduktionen och en ökning inom tjänste- och servicesektorn ger och kräver en stor förmåga till kombination av arbete, familjeliv och fritidsaktiviteter. Betydligt större hänsyn än nu kan tas till individuella önskemål som produktionen av såväl varor som tjänster förutsätter variationsmöjligheter. För att klara denna omställning är det nödvändigt att regelsystemet på arbetsmarknaden görs så flexibelt som möjligt. Allomfattande, hårt bundna och detaljerade lagar och regelsystem lämpar sig illa för dessa nya förhållanden. Ett område som är underkastat omfattande och ytterligt detaljerad lagstiftning är arbetstiderna. Arbetstidslagen, semesterlagen och ledighetslagarna m. fl. lagar innebär en begränsning av de möjligheter som måste finnas att anpassa arbetstiderna till individuella önskemål och de krav som ny teknik ställer. Ianspråktagandet av ny teknik och nya produktionsmetoder har under det senaste seklet lett till en kontinuerligt ökad produktivitet vilken till en del tagits ut i minskad arbetstid. Det finns inga skäl att anta att den nya teknik som vinner intåg på arbetsplatserna skulle bryta detta mönster. Av tradition har arbetstidsförkortningarna i regel genomförts genom tvingande och för hela arbetsmarknaden gällande lagstiftning. har vi sett ett nytt mönster utvecklas på arbetsmarknaden. För att kunna kombinera yrkesarbete med vårdansvar har många, framför allt kvinnor, valt att arbeta deltid. Många arbetar på tider som slentrianmässigt betecknas som obekväma, men som för den enskilde arbetstagaren är väl avpassade till dennes personliga situation. Det finns också exempel på personer som byter yrke, därför att arbetstiderna där bättre kan anpassas till andra önskemål. torde det finnas ett avsevärt behov av en individuell planering av arbetstiden över livscykeln med hänsyn till familjeförhållanden, frivilligt arbete, studier etc. Inom produktionen kommer i ökande utsträckning att finnas önskemål om ett varierat arbetstidsuttag för att maximalt kunna utnyttja högteknologisk och kapitalkrävande produktionsutrustning. I mångå fall kan då ett flexibelt arbetstidsuttag förenas med såväl kortare arbetstid som oförändrad lönebetalningsförmåga. Inom servicesektorn kommer att finnas ökande behov av arbete på vad som med dagens terminologi betraktas som obekväm arbetstid. Önskemålen kommer att variera starkt mellan olika arbetsplatser och olika individer. kommer möjligheterna för den enskilde att finna en arbetsplats som kan erbjuda just de tider som han eller hon efterfrågar att öka. Härigenom erbjuds möjligheter till såväl ett rikare arbetsliv som ett rikare privatliv. Därför ter det sig nu inte lika naturligt som tidigare att räkna med att generella lagstadgade arbetstidsförkortningar ger arbetstagarna det största utbytet. Regleringen av de villkor som i varje enskilt fall kommer att behövas sker i stället bäst om den läggs så nära den enskilda individen och arbetsplatsen som möjligt. Existerande lagstiftning bör begränsas till det absolut nödvändiga. I stället bör parterna på arbetsmarknaden ges så vida ramar som möjligt inom vilka de kan förhandla. Det förutsätter att parterna är beredda att medge stor flexibilitet och individuella lösningar. De lokala fackliga organisationerna kan spela en mycket viktig roll. I många fall bör villkoren kunna avtalas direkt mellan arbetstagare och arbetsgivare. har också tanken på arbetstidsförkortning i syfte att minska arbetslösheten diskuterats. Den tanken grundar sig emellertid på en felaktig föreställning om vilka faktorer som leder till högre sysselsättning. Arbete är inte en bestämd mängd som kan fördelas enligt fördelningspolitiska principer. Arbete är ett resultat av den efterfrågan som uppstår som en följd av gynnsamma ekonomiska förhållanden som ger lönsamhet och konkurrenskraft. Den form av arbetsdelning som diskuteras skulle inte skapa nya arbeten, utan endast innebära en fördelning av arbetslösheten. Moderata samlingspartiet avvisar därför tanken på en arbetstidsförkortning och arbetsdelning i syfte att lösa arbetslöshetsproblem. Den pågående utredningen av arbetstidsfrågorna som sker inom DELFA bör därför inriktas på att begränsa lagstiftningen på arbetstidsområdet till vad som är absolut nödvändigt med hänsyn till hälso- och skyddsaspekter, liksom de oavvisliga rättigheter till semester och ledighet som arbetstagarna bör ha. I stället bör arbetstagare och arbetsgivare ges vida ramar för att träffa avtal individuellt och kollektivt. I den mån anses lägga hinder i vägen för övergång till en sådan moderniserad lagstiftning, bör verka för förändringar. har goda förutsättningar att bli ett föregångsland i fråga om en arbetstidslagstiftning som är anpassad till en ny tids förhållanden på arbetsmarknaden. Utredningsarbetet bör samordnas med det utredningsarbete som pågår inom och den tillsatta semesterutredningen. Arbetstid, semester och annan ledighet bör hanteras utifrån en helhetssyn och inte splittras på flera utredningar och arbetsgrupper. I avvaktan på en moderniserad arbetstidslagstiftning är det nödvändigt att skyndsamt korrigera vissa förhållanden inom den nu gällande ledighetslagstiftningen som medför avesevärda olägenheter på arbetsplatserna. De lagar som har stiftats vad gäller möjligheterna till ledighet från arbetet har utan tvivel var för sig varit motiverade och har haft stor betydelse för de anställda. Vi anser dock att det är viktigt att erinra om de problem av olika slag som tillkomsten av nya ledighetslagar fört med sig på arbetsplatsen. Den höga frånvarofrekvensen innebär således en kraftigt ökad belastning på såväl samhället som företagen. Särskilt korttidsfrånvaron leder ofta till stora merkostnader i form av produktions- och produktivitetsbortfall. Vi vill i detta sammanhang också fästa uppmärksamheten på att den anställningstrygghet som de fast anställda har även i samband med vissa Mot. 1985/86:A748 ledigheter har inneburit otrygga anställningsförhållanden för alla de vikarier som måste anlitas. Detta problem för en allt större grupp kan i längden inte lämnas utan avseende. För att begränsa de negativa verkningarna av ledighetslagarna måste större hänsyn kunna tas till förutsättningarna på den enskilda arbetsplatsen. Särskild hänsyn måste tas till de förhållanden som råder i mindre företag. De ledighetsformer som bör prioriteras är sådana som tillkommit av hänsyn till vård av barn. Lagen om ledighet för studier medför för mindre och medelstora arbetsplatser i det närmaste oöverstigliga problem. Rätt till ledighet för studier bör därför begränsas till de fall då studierna har anknytning till arbetsuppgifterna. Ledighet för fackligt arbete bör kunna begränsas. Den översyn som påbörjades inom med uppgift att anpassa ledighetslagarna till de faktiska förutsättningarna bör således återupptas och samordnas med den utredning om arbetstids- och ledighetslagarna som vi föreslår. Den nuvarande semesterlagen betraktades redan vid sin tillkomst som ohanterlig. Det ingick i uppdraget för den semesterkommitté som tillsattes redan året därpå att följa tillämpningen av lagen. Tillkomsten av kollektivavtal på större delen av arbetsmarknaden har kunnat skapa en rimlig hantering av frågor rörande de anställdas semester. Likväl drabbas många företag som inte har ständig tillgång till juridisk expertis av tolkningssvårigheter. Det är otillfredsställande att en lag som har så stor betydelse för såväl arbetsgivare som arbetstagare skall vara praktiskt ohanterlig. All lagstiftning skall vara så utformad att den kan förstås av den som skall tillämpa lagen. Det är en regel som i all synnerhet gäller en lag som angår större delen av befolkningen. Trots att det inom tycks finnas en insikt om det angelägna i att göra semesterlagstiftningen enklare och mera lättfattlig, har den tillsatta semesterutredningen inte fått direktiv att utreda de tekniska frågorna. Det är därför nödvändigt att en skyndsam översyn av semesterlagen sker i förenklingssyfte. Arbetsdomstolens ursprungliga uppgift var huvudsakligen att tolka kollektivavtal träffade mellan arbetsmarknadens parter. En del av detta var att snabbt avgöra mål om olovliga strejker. I och med den omfattande arbetsrättsliga lagstiftning som tillkom huvudsakligen förändrades arbetsdomstolens karaktär. Den blev dömande instans också i mål som behandlade enskildas rätt. Det finns skäl att uttrycka starka betänkligheter mot att en partssamman- Mot. 1985/86: A748 satt domstol avgör mål som rör förhållanden mellan en enskild och någon av eller båda de parter som är representerade i domstolen, i all synnerhet som överprövningsrätt inte föreligger. En handläggning av denna typ av mål inom de allmänna domstolarna garanterar den enskilde större rättstrygghet. Redan nu handlägger de allmänna domstolarna mål som rör enskilda anställda i företag som saknar kollektivavtal liksom mål, där den enskilde inte stöds av sin fackliga organisation. Ett överförande till allmän domstol av alla mål som rör enskildas förhållanden på arbetsplatserna skulle därför innebära en enhetlig handläggning av sådana mål, vilket vore till gagn för rättstryggheten. Det finns således skäl att utreda formerna för ett överförande av arbetsrättsliga frågor till de allmänna domstolarna i syfte att stärka den enskildes rättsliga ställning. Därigenom skulle arbetsdomstolen återges sin ursprungliga roll. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om arbetsmarknadslagarnas utformning och effekter, [2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om kollektiva försäkringsformer,1] 3. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet för att säkerställa den negativa föreningsrätten, [4. att hos regeringen begär förslag till ändring i grundlagen för att säkerställa den negativa föreningsrätten,2] 5. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet så att s. k. organisationsklausuler förbjuds, 6. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen om medbestämmande i arbetslivet (1976:580) i enlighet med vad som i motionen anförts angående avdrag på lön för fackföreningsavgifter, 7. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet i enlighet med vad som i motionen anförts angående arbetstagarnas representation, 8. att beslutar att 60 § i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet skall ha den lydelse angående arbetsrättsliga skadestånd som den hade , 9. att hos regeringen begär en översyn av skadeståndsreglerna i den arbetsrättsliga lagstiftningen i enlighet med vad som i motionen anförts, '1985/86:N330. 21985/86:K233. 10. att hos regeringen begär förslag till förbud mot Mot. 1985/86:A748 blockad av enmansföretag i enlighet med vad som anförts i motionen, 11. att hos regeringen begär förslag till begränsning av facklig organisations rätt att genomföra blockad av företag i enlighet med vad som anförts i motionen, 12. att beslutar att upphäva reglerna om facklig vetorätt i 38-40 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet, 13. att hos regeringen begär förslag till lagändringar i enlighet med vad som i motionen anförts om medbestämmande för arbetstagare inom offentlig förvaltning, 14. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående tillämpningen av lagen om medbestämmande i arbetslivet inom , [ 15. att beslutar att upphäva personalföreträdares närvarorätt vid sammanträden med kommunala nämnder och styrelser,2] 16. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet i enlighet med vad som i motionen anförts om förhandlingsplikt vid chefstillsättningar, 17. att hos regeringen begär en översyn av arbetstagarbegreppet i lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts, 18. att hos regeringen begär förslag till ändring i 1 § lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts angående utvidgning av de kategorier som är undantagna i lagen, 19. att hos regeringen begär förslag till ändring i lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts angående ändring av de s. k. turordningsreglerna, 20. att hos regeringen begär förslag till ändring av lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts angående anställning vid arbetstoppar, 21. att hos regeringen begär förslag till ändring av lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts angående generella regler för sex månders provanställning, 22. att hos regeringen begär förslag till ändring av lagen (1982:80) om anställningsskydd i enlighet med vad som i motionen anförts angående möjligheter för provanställning för vissa kategorier, 23. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen i övrigt anförts angående arbetstidslagstiftningen, 24. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående översyn av semesterlagen (1977:480), 25. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om överförande av arbetsrättsliga tvistemål till allmän domstol, 21985/86:K233. [26. att beslutar att 20 § kommunalskattelagen Mot. 1985/86:A748 (1928:370) skall ha den lydelse beträffande arbetsrättsliga skadestånd som den hade den 30 juni 1984.3] (m) () 31985/86:Sk355. () Per ()