mot · G902Ju616 · 1986-01-24 00:00:00 — m. fl. (fp) N arkotikamissbruket 1985/86 Ju616618 Narkotikamissbruket är ett växande problem i vårt land liksom i många andra länder. Livet ödeläggs för tusentals unga människor. I många fall går de en för tidig död till mötes. Narkotikamissbruket påverkar också andra än missbrukarna själva: föräldrar och anhöriga brottas med ständig oro. Människor är rädda för det ökade våldet, som följer i knarkets spår. Mot den bakgrunden väcker nu narkotikapolitisk motion. Vi kräver bl. a. en aktion mot narkotikafaran och en lag som förbjuder allt icke-medicinskt bruk av narkotika. Lagen utgör en viktig markering mot missbruket och skulle vara ett stöd för många föräldrar: arbetet mot droger börjar i familjerna. Samhället måste visa en ny beslutsamhet mot knarket. Narkotikamissbruket har blivit en del av vår vardag, ett hot som berör allt fler. Narkotikan är inte längre något som bara finns i storstäder bland de mest utslagna. Narkotikan finns över hela landet och missbruk förekommer i alla socialgrupper. Narkotikan är ett allvarligt hot. Den påskyndar social utslagning. Mest utsatta är våra ungdomar, särskilt barn i familjer där skyddsnätet alltid har varit dåligt. Samhällets satsningar på sociala reformer och arbetsmarknadspolitiska åtgärder blir utan effekt för dem som bäst behöver stöd om inte narkotikaproblemen bemästras. Narkotikan skapar en allvarlig brottslighet. Den organiserade brottsligheten som distribuerar narkotikan har internationella förgreningar. Narkotikahandeln omsätter stora summor pengar. Vinsterna är höga. Det är orsaken till att många lockas till den illegala handeln. För många andra är handeln med narkotika det enda sättet att finansiera det egna missbruket. Narkotikamissbruket och narkotikahandeln ökar otryggheten för den enskilda människan, både som ett hot mot liv och egendom till följd av den 1 1985/86. kriminalitet och det våld som följer i knarkets spår och som en rädsla för att ens anhöriga och vänner skall bli fast i missbruk. Narkotikan har också blivit ett hot mot den enskildes integritet eftersom samhället har tvingats acceptera en ökad polisiär kontroll som ett led i kampen mot narkotikan. Kontrollen är riktad och måste bygga på kvalificerad misstanke, men inga regler i världen ger garantier mot misstag eller övergrepp. Narkotikans allvarligaste kränkning av den personliga integriteten är dock den som missbrukaren själv utsätts för. Det är förnedrande att inte längre kunna ta vara på sig själv eller att inte kunna styra sina handlingar. Att bli ett vårdfall betyder att ens eget liv kommer i andra människors händer. Varför blir man knarkare? Det finns inget enkelt svar på frågan varför någon börjar knarka. För ungdomar är det ofta ren nyfikenhet och kamrattryck som lockar dem att pröva. Svårigheterna att få jobb och känslan av att framtiden är osäker skapar också grogrund för den flumkultur som narkotikan är en del av och som lockar ungdomar att fly från en verklighet som ter sig dyster. Sociala svårigheter är ofta bakgrunden till missbruket. Alkoholism, arbetslöshet och kriminalitet utgör förhållanden som minskar den enskildes motstånd mot knark. Även om en personlig kris kan vara en förklaring till ett missbruk får det aldrig utgöra ett försvar för att fortsätta knarka. Inte heller får det storskaliga samhällets avigsidor blir ursäkten för missbrukaren att fortsätta. I arbetet med att få en missbrukare att sluta knarka kan samhället ställa upp ända fram till den avgörande punkten: beslutet att sluta. Det måste missbrukaren själv fatta. Det finns betydligt fler alkoholmissbrukare än narkomaner. De flesta tunga narkomaner är också alkoholister. Särskilt bland ungdomar kan alkoholen bli en inkörsport till knarkmissbruk. Det är större risk att röka den första haschpipan om man är berusad. Kampen mot alkoholmissbruket måste därmed gå hand i hand med kampen mot narkotikan. Användningen av hasch och marijuana bagatelliseras ofta. Vissa yttringar inom ungdomskulturen innehåller t. o. m. en glorifiering av bruket av marijuana och kokain. Drogerna skall förknippas med en viss livsstil där drogkulturen blir en viktig del. Det är en inställning som måste slås tillbaka. Hasch, marijuana och kokain är narkotika. har kokainmissbruket i världen blivit ett snabbt ökande hot. Missbruket som började i har senare spritt sig till . är kokainet en av de dominerande drogerna. flerdubblades produktionen av denna centralstimulerande drog, som är mycket farlig. Kokainet har ännu inte kommit till på allvar. Bara spridda beslag har rapporterats. Men det finns anledning att skärpa beredskapen mot kokainet inom sjukvård, socialtjänst, polis och tull. bör ta initiativ till en kampanj mot narkotikamissbruket. Målet är ett narkotikafritt samhälle. Aktionen skall vara en signal till allmän mobilisering av politiker, ideella organisationer, elever, föräldrar, skolpersonal, poliser och socialarbetare mot narkotikans härjningar främst bland ungdomar. Allra viktigast är att ungdomar själva engagerar sig i arbetet mot narkotikan: då blir informationsinsatserna mest effektiva som man skapar meningsfulla alternativ till drogkulturen. Många behövs i arbetet för att missbrukare och langare skall störas och anonymiteten skall minska. Missbrukaren söker lugn och ro när han eller hon vill droga sig. Langaren vill inte bli störd när affärerna med kunderna skall göras. Det får aldrig vara lätt att missbruka och langa. En aktion mot narkotikafaran tillsammans med en lag mot allt icke-medicinskt bruk av narkotika vore en kraftfull markering från samhällets sida: mot droger, mot missbruk som föröder unga människors liv och mot den kriminalitet och det våld som följer i knarkets spår. Det behövs en ny beslutsamhet i striden mot knarket. Det skall vara förbjudet att knarka Nuvarande narkotikalagstiftning innebär att allt innehav av narkotika är kriminaliserat. Genom en dom i högsta domstolen klargjordes att innehav i samband med själva konsumtionen av narkotikan inte omfattas av det kriminaliserade innehavet. Narkotika som förvaras exempelvis i fickan utgör ett straffbart innehav men om motsvarande narkotika i stället finns i en haschpipa eller i en injektionsspruta föreligger inget brott. Det är detta orimliga förhållande som motiverar påståendet att det i rent juridisk mening inte är olagligt att knarka. Utslaget i högsta domstolen bekräftade att det finns en oacceptabel lucka i lagen. kräver därför en ändring i lagen som innebär att all ickemedicinsk befattning med narkotika kriminaliseras. Samhället måste med fasthet och konsekvens ta avstånd från allt narkotikabruk. De straffrättsliga åtgärderna i sig är inte av avgörande betydelse, men de är nödvändiga som redskap. Det är därför som inte accepterar en lagstiftning som visserligen straffbelägger praktiskt taget alla former av handhavande av narkotika, men som ändå lämnar konsumtionen straffri. Konsumtionen är ju den yttersta förutsättningen för all narkotikabrottslighet. Finns det inga knarkkunder finns det heller inga knarkförsäljare. anser att man inte bör införa förbud i onödan. Det skall finnas starka skäl för att förbjuda en viss aktivitet. Att använda narkotika är ett bra exempel på en aktivitet som helt skall vara förbjuden. Det vilar något tragikomiskt över ett samhälle där det är förbjudet att gå emot rött ljus, att cykla utan reflexer och att plocka vissa blommor. Men det är inte förbjudet att knarka. 1* 1985186. Ett klart besked, det är förbjudet att knarka, är viktigt för framför allt ungdomar. Ingen enda ung människa skall lockas att pröva narkotika med argumentet det är i alla fall inte förbjudet. Argumenten mot narkotika får en helt annan tyngd och trovärdighet om de bärs upp av ett förbud i lag än om lagstiftare - fullt avsiktligt underlåtit att införa ett sådant förbud. Det får en viktig psykologisk betydelse för att motverka att ungdomar blir missbrukare. Detta synsätt har lett till att narkotikabruket har kriminaliserats i och . Vi har i tidigare motioner till krävt att konsumtionen av narkotika skall kriminaliseras. När detta yrkande har behandlats i har socialdemokraterna tillsammans med vpk motsatt sig förslaget. De har hävdat att en kriminalisering skulle kunna få konsekvenser för narkomanvården. Narkomaner skulle inte söka vård för sitt missbruk av rädsla för att därigenom ange sig själva för brott. De socialistiska partiernas invändning är inte trovärdig. För det första tilllämpas tystnadsplikt inom hälso- och sjukvården. För det andra är de narkomaner som normalt söker vård ofta så nerkörda och kriminellt belastade av sitt missbruk att det torde sakna betydelse om de dessutom gjort sig skyldiga till straffbelagt missbruk. En annan invändning som har framförts mot kriminalisering är att det nuvarande straffria området är litet och att frågan därför har mycket begränsad betydelse. Detta motsägs av de poliser och socialarbetare som jobbar med knarkare. kan de inte vidta några effektiva åtgärder mot någon som t. ex. sitter och röker hasch. Har knarkaren inget knark på sig har vederbörande inte begått något brott. Polisen kan anteckna namnet men inte mycket mer. En kriminalisering skulle ge dem ett betydligt bättre vapen i kampen mot knarket. a. från klientorganisationerna - om att en kriminalisering skulle leda till att en massa 16-åringar kastas i fängelse har ingen verklighetsbakgrund. I straffhänseende skall konsumtion av narkotika bedömas som övriga narkotikabrott. Eftersom det kommer att röra sig om små kvantiteter så kommer därför också straffen att bli förhållandevis måttliga. Påföljder som skyddstillsyn, villkorlig dom eller böter kommer i många fall att ha tillräckligt avskräckande effekt när det gäller att förmå människor att avstå från att använda narkotika. Bland de organisationer som stödjer krav på en kriminalisering återfinns bl. a. narkotikafritt samhälle (RNS) och (). Den förstnämnda organisationen har bl. a. skrivit följande: Vi måste också beakta att vi har att göra med stora och delvis nya kategorier av missbrukare som använder narkotika mindre frekvent och med större utskiljning. Denna kanske dominerande kategori har som regel inte tillstymmelse till vårdbehov, varför samhällets enda rimliga reaktion - i händelse av att missbruket upptäcks måste utformas som en kännbar rättslig reprimand som bildligen pressar dem ur marknaden och utgör varning till presumtiva konsumenter att någonsin beträda den. De sociala missbrukarna bidrar i högsta grad till att upprätthålla en lönsam marknad på vilken de resurssvaga individerna dukar under först. tagen är därtill de sociala missbrukarna straffkänsligare än andra mer belastade vilket motiverar en viss uppvärdering av allmänpreventionen. Under valrörelsen blev hälsovårdsministern hårt pressad i frågan om konsumtionen skall vara kriminaliserad. tvingades medge att det kanske finns en liten lucka i lagen. Regeringen uppdrog också åt riksåklagaren att granska om lagstiftningen behöver ändras. Denna rapport lämnade riksåklagaren i november 1985.1 rapporten redovisas hur de olika åklagarmyndigheterna och polisen ser på denna fråga. Den bild som ges är inte helt entydig. Många upplever dock att den gällande lagstiftningen skapar problem. Några utdrag ur rapporten visar på det otillfredsställande med dagens lagstiftning: Ett pär åklagardistrikt anför att domstolarna tidigare dömt till ansvar för sådan befattning med narkotika som anses utgöra straffri konsumtion. Några åklagardistrikt påpekar att högsta domstolens avgörande påverkat praxis hos polis och åklagare så att man redan under förundersökningen utreder om konsumtionen varit förenad med straffbart innehav eller inte. I tre tingsrättsdomar har invändning om straffri konsumtion godtagits och åtalet därför ogillats. I ett av fallen ändrades dock domen i hovrätten. Några åklagarmyndigheter påpekar att misstänkta i narkotikamål ofta invänder att det endast rört sig om straffri konsumtion. Några åklagardistrikt pekar på svårigheterna att bemästra s. k. knarkarkvartar där det förekommer missbruk men ingen kan bindas vid innehav. Hälften av åklagarmyndigheterna anser att en kriminalisering av konsumtionen bör ske. Det vanligaste skälet för denna åsikt är att den nuvarande straffriheten vid konsumtion är ologisk samt att den från opinionsbildande och kriminalpolitisk synpunkt har negativ effekt. Mer än hälften av länspolischeferna anger att problem föreligger vid ingripanden från polisens sida mot straffvärda förfaranden med narkotika. Huvuddelen av de lokala polismyndigheterna som yttrat sig gör samma bedömning. Flera polismyndigheter anser att den nuvarande lagstiftningen och praxis har en demoraliserande effekt på polisarbetet mot narkotika. Många påtalar också att det är svårt att i det förebyggande arbetet tvingas förklara att det är tillåtet att knarka. Riksåklagaren har granskat frågan ur teknisk synpunkt och då kommit fram till att det inte förekommer några allvarligare svårigheter att bestämma gränsen för det straffbara området vid gärningsformen innehav av narkotika. RÅ konstaterar visserligen att det uppenbarligen är så att åklagare och polis i inte obetydlig utsträckning anser att svårigheter uppkommer genom att konsumtion av narkotika är straffri. RÅ menar dock att det inte är något större problem. Även om den misstänkte försöker komma undan ansvar genom att hävda straffri konsumtion så är detta ett vanligt beteende vid alla brottstyper. RÅ menar vidare att en kriminalisering skulle leda till ett behov av ökade utredningsresurser och att det uppstår nya gränsdragningsproblem vid en RÅ ifrågasätter också hur reglerna för åtalsunderlåtelse skall tillämpas. Frågan om en kriminalisering bör ske av kriminalpolitiska skäl har inte behandlats av RÅ då han anser att detta inte ingått i uppdraget. RÅ:s rapport stärker oss i vår åsikt att konsumtion av narkotika måste kriminaliseras. Det framgår av rapporten att många inom polisen upplever det som ett problem att konsumtion av narkotika inte är kriminaliserad. Det är inte rimligt att ha en lagstiftning som av polisen kan upplevas ha en demoraliserande effekt på bekämpningen av narkotikamissbruket. Det kommer självfallet att kvarstå gränsdragningsproblem även efter en kriminalisering. Problemet med dagens lagstiftning och praxis är att gränsen går på fel ställe. Det är bättre att våra domstolar ägnar sina krafter åt att diskutera om konsumtion av narkotika har ägt rum eller inte i stället för att diskutera om innehav av narkotika har förekommit eller endast konsumtion av narkotika som inte är förknippad med innehav. Åtalsunderlåtelse vid narkotikabrott kan numera - efter det att riksåklagaren 1980 kraftigt skärpte bestämmelserna ges endast om det handlar om en ytterst liten mängd narkotika och om det inte finns anledning att misstänka langning. Antalet åtalsunderlåtelser har minskat från 929 till 127. Detta är en riktig utveckling. Principen måste vara att alla som befattar sig med narkotika blir straffade. Det är viktigt att noga följa åklagarens bedömning av narkotikamålen. Antalet åtalsunderlåtelser får inte tillåtas öka på nytt. Arbetet med att få fängelserna fria från knark måste intensifieras. Nuvarande åtgärder är otillräckliga. och måste få i uppgift att utarbeta ett övergripande åtgärdsprogram för att komma till rätta med narkotikaproblemen på fängelserna. Ett sådant program bör ta sikte dels på lagstiftningsåtgärder, dels på organisatoriska förändringar. Myndigheterna bör vidare presentera ett förslag till åtgärder för hur tillförseln av narkotika till anstalterna skall kunna upphöra. Det innebär t. ex. hårdare kontroll av personal och besökande. Det är i de intagnas eget intresse att tillförseln av narkotika stoppas. Förutom de medicinska skadeverkningarna innebär missbruk på fängelserna ofta att de intagna skuldsätter sig. Då de lämnar fängelserna efter avtjänat straff kan de alltså ha betydande skulder och enda sättet att kunna betala dem är att begå nya brott. Det är så angeläget att stoppa tillförseln av narkotika till fängelserna att intresset av att de intagna helt garanteras personlig integritet måste ge vika. Detsamma gäller även besökande till de intagna och andra inom kriminalvården som kan komma i beröring med narkotika. förekommer narkotikafria avdelningar på anstalter. Det är bra men inte tillräckligt. Satsningarna på en uppdelning på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar bör fort Planeringen av detta bör vara ett led i det åtgärdsprogram som vi efterlyser. Kontraktsvård som alternativ till fängelse Med kontraktsvård avses i detta sammanhang att en knarkare som döms för brott frivilligt kan underkasta sig vård för sitt missbruk enligt en särskild vårdplan i stället för ett vanligt straff. har i sitt betänkande Nya alternativ till frihetsstraff föreslagit att kontraktsvård införs i påföljdssystemet i form av villkorligt fängelse. Förslaget innebär att tingsrätten skall få möjlighet att bestämma att ett utdömt fängelsestraff inte skall verkställas om den som blivit dömd 1. vanemässigt missbrukar alkohol eller narkotika och är i behov av vård för sitt missbruk, 2. har förklarat sig villig att undergå sådan vård enligt ett särskilt vårdavtal, 3. bedöms som lämpad för vården. Det frivilliga kontraktet skall bl. a. innebära att om missbrukaren avviker från vårdinstitutionen skall han eller hon kunna återföras med tvång. Vidare bör man komma överens med missbrukaren om innehållet i ett vårdprogram som han eller hon accepterar genom att t. ex. skriva på en förbindelse att delta i vården. kom med sitt slutbetänkande . Enligt uppgift kommer regeringen att lägga en proposition om införande av kontraktsvård. Detta hälsar vi med tillfredsställelse. anser att ett införande av kontraktsvård som alternativ till fängelse ger ökade möjligheter att minska alkohol- och narkotikamissbruk. En mycket stor del av dem som döms till fängelsestraff är missbrukare. Andelen missbrukare har uppskattats till av dem som intogs på fängelser med straff överstigande . Hos många intagna på fängelser finns det alltså ett missbruk som utgör orsaken till kriminaliteten. Lyckas missbrukarna bli fria från sitt knarkberoende de sitter i fängelse finns det mycket större chanser att de avhåller sig från att begå nya brott när de kommer ut. anser därför att möjligheten till kontraktsvård i stället för fängelsestraff bör införas . Behandlingen av missbrukare bör ske i samarbete med missbrukaren. En fungerande vård måste byggas upp i samverkan mellan polis, socialtjänst och hälso- och sjukvård. Vårdresurserna måste utökas. Det måste först och främst finnas tillräckligt med vårdplatser för alla narkomaner som frivilligt vill ha vård. Med hänsyn till att narkomaner utgör en av riskgrupperna för AIDS har detta självklara krav fått än större betydelse . Att arbeta med missbrukare ställer stora krav på personalen. Det krävs en klart uttalad vårdfilosofi, en bestämdhet att inte släppa individen förrän han eller hon mår bra och en arbetsorganisation där personalen får stöd av varandra. Olika personalgrupper bör jobba i arbetslag och ansvara för ett bestämt antal klienter. Missbrukaren måste motiveras till förtroende och fortsatt vård. Framför allt måste arbete kunna ordnas för dem som också genomgår en behandling. Samhällets insatser efter vården måste förbättras. Bostad och arbete eller utbildning är oftast en förutsättning för att vårdtiden inte skall vara bortkastad. Samhället bör aktivt stödja olika typer av enskilda antidrogföreningar och institutioner som drivs av ideella organisationer (t. ex. Hasselakollektivet och ). Det måste finnas utrymme för olika vårdformer. Rädslan för att ett projekt skall misslyckas bör inte skrämma oss från att pröva nya metoder. Frivillig kontraktsvård bör införas som ett komplement och alternativ till tvångsvård. Denna innebär att man med missbrukaren kommer överens om innehållet i ett vårdprogram, som han eller hon accepterar t. ex. genom att skriva på en förbindelse att delta i vården. Om missbrukaren sedan avviker från vårdinstitutionen skall han/hon kunna återföras med tvång. Folkpartiregeringen uppdrog 1979 åt en särskild utredning att framlägga förslag om kontraktsvård inom . Utredningen framlade 1980 ett förslag som bör genomföras. Trots stora insatser kommer många narkomaner inte att acceptera erbjudanden om frivillig vård. Därför måste samhället kunna tillgripa tvångsvård. För ungdomar med missbruksproblem samt vuxna missbrukare av alkohol eller narkotika finns därför vissa möjligheter att besluta om vård enligt lag om vård av unga (LVU) resp. lag om vård av missbrukare (LVM). Vården kan behöva pågå men med stöd av LVM endast . Missbrukaren måste därefter förmås att fortsätta vården frivilligt. Någon kvarhållningsrätt finns inte. Socialberedningen överväger om det finns skäl att ändra de regler som gäller tvångsvård av missbrukare. utesluter inte att de nuvarande tidsgränserna visar sig vara för korta och måste förlängas. I det fallet förutsätter vi att socialberedningen lämnar förslag till skärpta regler. Knarket utgör ett hot mot individer och samhälle. I knarkets spår följer kriminalitet, våld och kostnader för samhället. Knarkhandeln är välorganiserad och langarna är beredda att ta betydande risker. Samhället löper faran att hamna på efterkälken gentemot de organiserade knarkligorna. Kampen mot knarket kan därför inte vinnas genom välvilliga uttalanden eller goda förhoppningar. Tullen och polisen måste få effektiva vapen i sitt arbete för att förhindra att knark kommer in i landet och sprids här. Alla former av befattning med narkotika skall beivras som ett led i ansträngningarna att förhindra att nya kunder kommer in på marknaden. De sociala myndigheterna måste få tillräckliga resurser att rehabilitera missbrukare. Skolan och de ideella organisationerna har ett särskilt ansvar för att förhindra att ungdomar lockas att börja med knark. Det krävs nya tag mot knarket. Det är dags att ta dem . Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att beslutar att hos regeringen begära förslag till ändring av narkotikastrafflagen så att allt icke-medicinskt bruk av narkotika kriminaliseras, 2. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts angående ett åtgärdsprogram för att skära av tillförseln av narkotika till kriminalanstalterna, 3. att beslutar att hos regeringen begära förslag till en lag som möjliggör kontraktsvård i form av villkorligt fängelse, [4. att beslutar att hos regeringen begära förslag till kontraktsvård som ett frivilligt alternativ till tvångsvård1.] () () () () () () 1 1985/86:So232