mot · G902So241 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:So241 m. fl. (m) Vissa vårdfrågor Rätten till rätt bistånd Det finns, mitt i välfärdens , en stor och växande grupp människor som inte kan få den vård, den behandling, det skydd de behöver, därför att faktiska möjligheter saknas att erbjuda hjälp på för att använda ett av välfärdsbyråkratins favorituttryck adekvat vårdnivå. Särskilt tragiskt är detta, då problemen inte bottnar i en faktisk brist på resurser i form av pengar och personal utan i en för tillfället florerande vårdideologi, som vägrar att se att inte alla passar in i mönstret, att de välmenande ambitionerna lämnar onödiga luckor i vårdpanoramat. De teorier som till stor del styr välfärdspolitiken utvecklas inte obrutet uppåt eller ens framåt utan i pendelsvängningar från en ytterlighet till en annan. Förvisso har vi i haft en alltför stark benägenhet att stänga människor inne i institutioner, mest i uppriktig övertygelse att institutionerna och den vård de kan erbjuda är det bästa för den vård- eller hjälpbehövande men också för att slippa mitt ibland oss se dem vi uppfattar som avvikande, obehagliga eller störande. Det är bra att institutionerna nu öppnas, att de många som egentligen aldrig behövt vara där får komma ut i samhället, till eget boende och ett så långt möjligt självständigt liv med tillgång till den vård och det bistånd de behöver i öppna och värdiga former. Men det är inte bättre att gå till överdrift åt det nya hållet än åt det gamla. 1 nästan varje institution finns ju några för vilka just livet och vården där är det bästa, kanske det enda möjliga. Där är de gamla som både trivs och lever väl på ett bra ålderdomshem men som, även med en väl fungerande social hemhjälp, inte orkar med ett eget boende, där eget alltför ofta kommer att betyda ensamt, men som varken vill eller behöver föras till den livets slutstation som kallas långvård. Där är de av mentalsjukhusens patienter som både kan och bör få sin psykiatriska behandling i öppen, sektoriserad form men som, på grund av resursbrist eller brist på samverkan mellan olika huvudmän och myndigheter inte erbjuds de livsbetingelser i övrigt som är en förutsättning för att vården skall bli meningsfull och framgångsrik. Där är de förståndshandikappade som skall ges chansen till ett öppet självständigt liv utanför vårdhemman vilket är förträffligt men av vilka några , tillsammans med sina anhöriga, patetiskt kämpar för att få behålla sina vårdhem. Och där är de utslagna, de bostadslösa missbrukarna, som obönhörligt driver mot undergången utan att ens kunna få tak över huvudet i ett härbärge eller ungkarlshotell, därför att den sortens institutioner inte får finnas enligt en välfärdsdoktrin som dömer ut segregerat boende även när alternativet är inget boende alls. Kommunalpolitiker på flera håll i landet har fått uppleva opinioner av folkstorms styrka, då de velat lägga ned väl fungerande ålderdomshem och flytta pensionärerna ut till mer eller mindre väl anpassade servicebostäder eller vilket blir alternativet för några till långtidssjukvård. Trots motopinionen brukar besluten ofta genomdrivas, om också ibland med någon fördröjning. Ändå är det helt klart att en del gamla behöver och önskar just den trygghet och gemenskap ålderdomshemmet kan erbjuda med tillsyn dygnet runt men utan behov av kvalificerad sjukvård. Äldrevården är en angelägenhet, men just här bär även staten ett ansvar. Statsbidrags- och låneregler gör det ekonomiskt förmånligt för kommunerna att satsa på vilken annan vårdform som helst än just ålderdomshemmet. Vi anser att dessa regler bör ändras på sådant sätt att ekonomiska hänsyn inte hindrar kommunerna att erbjuda de gamla det boende, den vård och service som i varje enskilt fall passar bäst. Sektoriserad vård ett delat ansvar Ingen har någon invändning mot att de gamla, stora mentalvårdsinstitutionerna bryts upp och att flertalet patienter erbjuds vård och behandling i öppna former. Men den öppna vården kräver en samverkan mellan sjukvård och socialtjänst som långt ifrån alltid fungerar väl. Inte alla patienter har hem och familj som kan göra livet utanför sjukhuset, mellan behandlingstillfällena, meningsfullt, stimulerande eller ens möjligt. Det har förekommit att patienter skrivits ut från psykiatriskt sjukhus för att fortsätta behandlingen vid öppen mottagning bokstavligen utan att ha någonstans att ta vägen i väntan på första besöket hos läkare eller kurator. Utan bostad, arbete eller pengar behöver det inte gå många dagar innan alla förutsättningar för den tänkta behandlingen är borta. Ingen får skrivas ut från eller vägras intagning i sluten psykiatrisk vård förrän de sociala förutsättningarna för ett liv utanför sjukhuset kan garanteras. Vi anser att en utvärdering bör göras av hur samarbetet fungerar mellan och den sektoriserade psykiatriska vården. Alla vårdhem kan inte stängas Enligt den nya omsorgslagen skall alla förståndshandikappade ut i s. k. eget boende i eget hem, annat familjehem eller s. k. grupphem. Ändå vet alla att inom den stora gruppen utvecklingsstörda finns en del med så svåra handikapp, att deras behov av trygghet och omvårdnad endast kan tillgodoses inom en institution av det goda vårdhemmets typ. Om den nya lagens intentioner förverkligas helt ut innebär det att teorierna fått ta över verkligheten. Priset får betalas av några av de svårast drabbade i den grupp som skulle Resultatet blir antingen att några handikappade vägras den vård de behöver och som både de och deras anhöriga vill behålla eller att många av de planerade nya grupphemmen måste inrättas för vård på en sådan nivå, att det enda som vunnits med reformen blir en ombenämning till stora och onödiga kostnader från vårdhem till grupphem. Vi anser att den antagna nya omsorgslagen bör ändras så att huvudmännen får rättighet och skyldighet att behålla det antal vårdhemsplatser som behövs för de svårt handikappade. Det finns i vårt välfärdssamhälle en, som det förefaller, tilltagande oförmåga och även obenägenhet att hjälpa de allra värst utsatta, de s. k. hopplösa fallen. Men även de, för vilka vi inte tror oss kunna göra mer än hjälpa dem att gå under i något värdigare former än de annars skulle gå under, har anspråk på vår solidaritet. För övrigt är bedömningen hopplöst fall ofta alldeles för pessimistisk. För missbrukare och här tänker vi närmast på alkoholisterna finns det vårdinstitutioner med olika inriktning och skilda vårdideologier. Många är säkert bra, några mycket bra, men de flesta har det gemensamt, att de helst vill arbeta med fall som har god prognos, dvs. som ger gott hopp om varaktig och helst fullständig bättring. De svåraste fallen, de riktigt utslagna, orkar de flesta inte befatta sig med. Många av dem som allvarligt försökt ger upp. Personalen blir, som det numera heter, utbränd. Inte heller får den särskilt mycket av stöd och uppmuntran. Den som i ett uppoffrande arbete sällan får erfara stimulansen av att se ett bestående gott resultat lär inte finna arbetet lättare för att dessutom ofta anses ha låg status och är uselt betalt. Så går utslagningen vidare. Tills var de egentligt hemlösa, de ständigt kringdrivande, de som bor under broar och presenningar huvudsakligen en storstadsföreteelse. Så är det inte längre. finns de även i mindre städer och tätorter, och deras antal ökar. De är offer för ett dubbelt misslyckande. Offer för en misslyckad alkoholpolitik, som under en åtminstone skenbar framgång, som tar sig uttryck i sänkt totalkonsumtion, inte förmått sätta någon gräns för de verkliga storförbrukarnas drickande. Och för en misslyckad socialpolitik som inte ens kan tillförsäkra dem ett aldrig så primitivt tak över huvudet. Flär är det åter en till överdrift gående vårdideologi som härjar. Ungkarlshotell, härbärgen och ölkaféer har väl aldrig fyllt särskilt högt ställda krav på en människovärdig tillvaro. Och visst är det en aktningsvärd strävan att försöka föra de utslagna tillbaka till samhället till boende i riktiga bostäder bland vanliga människor. Men när det inte fungerar? När bostadsföretagens, de kommunalas lika väl som de privatas, svårighet och ovilja att hysa störande element rycker undan möjligheterna till riktigt boende, är då inte t. o. m. ungkarlshotellet bättre än gatan? Många är inne i en ond cirkel som ständigt vidgas. Den som saknar eget husrum försöker få logi hos någon olyckskamrat. För att vara välkommen medför han en eller annan flaska. Resultatet blir ett leverne som stör grannarna, och är även olyckskamraten husvill. Erfarenheter från några kommuner, t. ex. , visar att det faktiskt går att på ett tillfredsställande sätt lösa de utslagnas bostadsproblem. Det kräver mycket arbete och starkt engagemang men inte nödvändigtvis mycket pengar det kan rent av vara samhällsekonomiskt lönsamt. Enligt vår mening innefattar rätten till bistånd enligt socialtjänstlagen rätt till tak över huvudet. Den totala husvillheten kan aldrig accepteras. Regeringen bör ta initiativ till en inventering av de utslagnas bostadssituation och till de kompletteringar av lagen som kan behövas för tillförsäkra alla den elementära rätten att inte behöva bo på gatan. Ett har de gemensamt De grupper av hjälpbehövande vi nämnt i denna motion har inbördes helt olika förhållanden och problem. Men ett har de gemensamt. De är alla offer för pendelsvängningen, för en till överdrift gående vårdideologi, som låter det bästa bli det godas fiende, som låter gamla hjälp- och vårdformer förfalla innan det finns något nytt och bättre att sätta i stället. Ett välfärdssamhälle värt namnet måste lära sig att dämpa svängningarna. Annars kommer alltför många barn att kastas ut med badvattnet. Med stöd av det anförda hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till sådana bidragsoch låneregler att ålderdomshem inte missgynnas i jämförelse med andra boende- och vårdformer för äldre, 2. att hos regeringen begär en utvärdering av hur samarbetet fungerar mellan och den sektoriserade psykiatriska vården, 3. att hos regeringen begär förslag till sådan ändring av omsorgslagen att huvudmännen får rättighet och skyldighet att behålla det antal vårdhemsplatser för förståndshandikappade som behövs för de mest vårdbehövande, 4. att hos regeringen begär åtgärder för att förbättra de utslagnas bostadssituation i enlighet med vad som anförts i motio