mot · G902A246 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:A246 m.fl. (vpk) Allas rätt till arbete I dagens samhälle är allas rätt till ett meningsfullt arbete en chimär. Målen om full sysselsättning och rätten till arbete förflackas. Efter varje högkonjunktur är allt fler arbetslösa eller befinner sig i arbetsmarknadspolitiska åtgärder utan en chans att få ett ordinarie arbete. Trots en förväntad lågkonjunktur finns inte i regeringens budget några offensiva åtgärder för att avlägsna nuvarande eller förväntad arbetslöshet. Kampen mot arbetslösheten intar en underordnad ställning i regeringens ekonomiska politik. Underskotten, stimulans till exportinriktningen och åtgärder mot löneökningar är i stället regeringens huvudmålsättningar. Accepteras en arbetsmarknad där 120000-150000 är arbetslösa, där närmare 200000 är föremål för arbetsmarknadspolitiska åtgärder, där de långtidsarbetslösa inte minskar och där andelen förtidspensionerade ökar, sviks arbetarrörelsens långvariga kamp för allas rätt till arbete. Den svenska arbetslöshetspolitiken närmar sig i praktiken förre folkpartiledaren tes om 5 procents arbetslöshet. Arbetslöshet är symbol för ofrihet Kampen mot arbetslöshet har varit central för arbetarrörelsen. Arbetslöshet har i arbetarklassens historia alltid betraktats som ett av de stora sociala hoten. Arbetslösheten hotar den lönarbetandes personliga existens. Som samhällsfenomen försämrar den hela den lönarbetande klassens position och stärker den härskande klassens - den är en av grundfaktorerna bakom de senaste årens lönesänkningar. Både personligt och klassmässigt är för lönarbetaren arbetslöshet en manifestation av och en symbol för ofrihet. Existensen av arbetslöshet i ett samhälle är redan i sig själv ett uttryck för de lönarbetandes sociala underordning. Inte i något land har kapitalismen bemästrat arbetslöshetsproblemet. Miljoner och åter miljoner är de arbetslösas skara. Det är det kapitalistiska systemet i sig självt som föder arbetslöshet. Kapitalets krav på vinstmaximering och samhällets och det arbetande folkets krav på arbete är oförenliga. I det kapitalistiska systemets historia är vi nu inne i en period av svag tillväxt. Orsaken är främst en långsiktigt växande disproportion mellan kapitalackumulation och förmågan att realisera det ackumulerade kapitalet. Kapitalet vänder sig inåt i sin strategi. Reducering av kostnader och utstötning av människor ur produktionen blir ett framträdande drag. I västekonomierna stiger arbetslösheten. I tredje världens satellitekonomier genomförs regelrätta krig och utrotningskampanjer mot de fattiga befolkningsskikten. Starkt ökad produktivitet gör, att en ökning av totalproduktionen kan upprätthållas även vid en minskning av den arbetande delen av befolkningen. Följden är en kronisk överkapacitet och en stor armé av arbetslösa och undersysselsatta, som aldrig sugs upp av arbetsmarknaden. Högkonjunkturen är högkonjunktur mätt enbart med försäljning och profit. Arbetslösheten kvarstår som ett grundelement. I verkligheten står både arbetarrörelsen och det ekonomiska systemet inför en ny problematik. Arbetslösheten är inte väsentligen en fråga om hög- och lågkonjunktur. Den är ett stående inslag i ekonomin. Utstötningen av mänsklig arbetskraft kan göras snabbare än varje tillväxtfaktor. Den svaga tillväxten försvårar dessutom för den offentliga sektorn att med sin expansion kompensera för det minskade antalet arbetstillfällen i den privata. Full sysselsättning i klassisk mening är inte längre möjlig med rådande ekonomiska och sociala strukturer. Arbetarklass och arbetarrörelse i har därmed ställts i en ny och farlig situation. Kampen för försvar av löner och arbetsförhållanden försvåras. Angreppen på den offentliga sektorn hindrar dess utveckling - och högerns argument på detta område upprepas långt in i socialdemokratiska kretsar. Gamla fackliga och konstitutionella rättigheter som rörelsen tillkämpat sig urholkas i och med att arbetsmarknaden klyvs i en öppen och en administrerad del. Allt större kategorier lönarbetare lever i arbetsmarknadens och samhällets marginal. Deras samband med det samhälleliga livet och deras egen klass förändras och förvittrar. Svensk arbetslöshetspolitik byggdes upp utifrån antagandet att arbetslöshet var ett tillfälligt och kortvarigt tillstånd i en människas liv. Situationen blir en annan, när kortsiktiga och provisoriska åtgärder blir till bestående tillstånd för flera hundratusen människor. För dem som vandrar från provisorium till provisorium omväxlande med perioder av öppen arbetslöshet, hotas både den rättsliga situationen, självförtroendet och kontinuiteten i livet. En facklig och politisk försvagning av lönarbetarna som kollektiv hotar. Med ekonomins nya utvecklingslinjer följer ytterligare risker. Det är ingen tvekan om att data- och mikroelektroniken med sina starkt arbetsbesparande och kapitalförbilligande egenskaper får stora verkningar. Det betyder både en minskning av antalet arbetstillfällen och en för lönarbetet försvagande förändring av arbetsorganisationen. Utslagningen av arbeten kommer att följa inte endast i tillverkningsarbetet utan även i administration, kontor och handel. Lösa hypoteser om det postindustriella samhället och om den växande servicesektorn måste avvisas. Vad som sannolikt sker är en industrialisering av stora servicesektorer och en likartad utslagning inom såväl tillverkningssom servicearbete. Statsmakterna kommer att tydligare än förut identifiera kapitalets intressen med nationens. Man kommer att söka disciplinera lönarbetarna och de arbetslösa under de nya, hårdare samhällsförhållandena. Statens och de politiska institutionernas samhörighet med storkapitalet kommer att framträda tydligare. Dess arbetslöshetspolitik kommer att präglas av en alltmer individualmoralistisk hållning - rätten till bistånd vid arbetslöshet kommer att ersättas med skyldigheten att ta anvisade arbeten utan valmöjlighet och anspråk på att själv välja arbetsgivare och yrkesanknutet arbete. Denna utveckling är redan i gång. Rätten till arbete kan aldrig förverkligas hand i hand med storfinansen. Svensk arbetslöshetspolitik fortsätter att utvecklas på kapitalets villkor. Det hotar att undergräva samhällets utveckling och framtid. Några utvecklingsdrag som förstärker arbetslöshet och undersysselsättning: - Kapitalets exportinriktning innebär utlandsinvesteringar och kapitalexport med stora förluster av jobb i . Storfinansens alltmer tilltagande internationalisering hotar självständighet. - Otillräckliga investeringar i svenskt näringsliv undergräver sysselsättning och en effektiv hemmamarknad. blir alltmer utlandsberoende. Importen av insatsvaror i industrin skapar balansproblem. Statsmakterna (regeringen) har anpassat Statsföretag och löntagarfondernas roll till kapitalets exportorientering. - Den nya tekniken slår ut mängder av arbeten, när den utformas på grundval av nuvarande maktförhållanden. - Den offentliga sektorn stryps. Den underordnas storfinansens ideologiska inriktning med privatisering vilket skjuter tillbaka en utveckling av den offentliga sektorn med service-, sociala och kollektiva behov som är grunden för en arbetsskapande politik. - Sextimmarsdagen används inte som ett medel att förhindra arbetslöshet. I stället föder dagens arbetstidspolitik nya arbetslösa och utslagna. - Regioner, miljön och kunskapen utarmas i brist på investeringar och en arbetsskapande politik. - Regeringens ekonomiska politik skapar arbetslöshet och undersysselsättning. Underskotten, exportinriktningen och lönenedpressning är överordnade målsättningen arbete åt alla. Utvecklingen på kapitalets villkor innebär kraftiga regionala obalanser. Äldre arbetskraft slås ut från arbetsmarknaden. Ungdomen får allt svårare att få ett fast jobb. Kvinnor har de sämst värderade jobben, lägst lön samt de sämsta arbetstiderna. De arbetshandikappades plats på arbetsmarknaden minskar. Kvar på arbetsmarknaden blir dels välutbildade och s.k. duktigt folk med hög lön och förmåner, dels de med begränsade kunskaper och låg lön. En alternativ politik inför 1990-talet kan bara bäras upp av arbetarrörelsen. Kamp mot arbetslösheten görs till politikens huvudfråga. Hela arbetarrörelsen mobiliseras. Kampen mot arbetslösheten förenas med kvinnofrigörelsen och frigör den kraft som halva befolkningen besitter. Landets ekonomiska politik och statens insatser inriktas på att bekämpa arbetslösheten. Statsföretag, löntagarfonder, regionalpolitik m.m. omvandlas till redskap för en arbetsskapande politik. Arbetarrörelsen måste återgå till sina traditioner och ställa målet om arbete åt alla först på dagordningen. Klassamarbetspolitiken överges till förmån för en politik som ställer egna och självständiga alternativ mot kapitalets utveckling. Först då och endast då kan arbetslöshetskurvan vändas. Utifrån denna grund kan en nationell politik mot arbetslösheten formuleras i följande fem punkter: Ett nationellt industrialiseringsprogram i samhällelig regi för 100 000 nya jobb måste upprättas. Programmet måste sikta till att ge industrin en ny struktur och industriarbetet ett nytt innehåll. Den privata industrin saknar förutsättningar att genomföra en sådan kvalitativ förändring. Tekniken är inte neutral eller ödesbestämd. Tekniken är politisk och dess karaktär betingas av de sociala maktförhållandena. De lönarbetande har intresse av en kvalitativt annorlunda teknisk utveckling än den nu förhärskande. De måste inom ramen för en samhällelig, politisk styrning göra detta sitt intresse ledande. Särskilt datatekniken, som är en typ av flexibel teknologi, formas helt olika, beroende på den styrande kraften. Ett omfattande program för den offentliga sektorns utbyggnad och förbättring är nödvändigt. För detta talar både infrastrukturella och sociala argument. 100000 nya jobb bör tillföras den offentliga sektorn. En allmän arbetstidsförkortning är nödvändig. Ehuru den inte i sig själv upphäver tendensen till utslagning, är arbete åt alla omöjligt att uppnå utan förkortad arbetstid. Den nuvarande arbetsmarknadspolitiken måste reformeras. Den måste inriktas på mer bestående typer av arbeten och mindre provisorier. De arbetslösas rättsställning måste förbättras. Nationellt industrialiseringsprogram för 100000 nya jobb En förnyelse av industrin kräver en förnyelse av industriarbetet. De gamla strukturerna utgör en belastning. tyngs av en omfattande och i många regioner starkt ensidig produktion av råvaror och halvfabrikat. Att ta fram dessa produkter kräver dessutom mycket stora insatser av energi och råvara. På färdigvarusidan finns växande luckor i produktionen av maskiner och utrustning. De klassiska basindustrierna vacklar bl.a. i brist på tillräcklig grad av förädling och integrering av produktionens olika led. saknas en nationell bas för nya industrier vilka därför kommer i beroende av utvecklingen i några få stora industriländer. Den statliga industrin är i allt väsentligt traditionell och kopierar de metoder, som kännetecknar den privata. Inom betydande sektorer har staten åtagit sig att helt eller som ekonomisk garant svara för nedbantning och avveckling. En ny samhällsstyrd industrisektor måste skapas, som bryter med den osjälvständiga och byråkratiska karaktären hos den nuvarande statliga företagssektorn. Denna nya, självständiga sektor skall inriktas på att dra till sig arbetare, tekniker och administratörer med en skapande inställning och öppenhet för demokratiska styrsystem. Med denna sektor som spjutspets bör en industriell omdaning av inledas. Denna omdaning kan sägas ha tre huvudmål. Inom de gamla, råvarubaserade basnäringarna bör eftersträvas ett dämpat råvaruuttag och minskat energiberoende. Ökad färdigvaruproduktion och starkare kvalitativ inriktning i de skilda produktionsleden kan rädda dessa industrier från verkningarna av svag internationell marknadsutveckling och en kortsiktig rovdriftsekonomis följder. Relativt snabbt måste slitna anläggningar ersättas med nya och modernare och högautomatiserade processer införas. Den kvalitativa inriktningen kräver en höjning och rehabilitering av det yrkeskunnande, som finns nedlagt hos de gamla arbetarkadrerna. Inom den klassiska maskin- och verkstadssektorn kan en automatisering i förening med en stark höjning av yrkeskompetensen ge helt nya utgångspunkter. I stället för att inriktas på att slå ut mänskligt arbete, bör den nya tekniken tas i anspråk för och anpassas till en förhöjd yrkesskicklighet. I stället för att reducera yrkesinnehållet, skall den nya tekniken programmeras med ledning av vad en höjd yrkeskompetens ger i form av bättre och mer förfinade prototyper. Kombinationer av utrustning och produktion av hela system skall prioriteras. Den del av industrin som ägnas framtagandet av den nya tekniken måste uppnå en vida högre grad av nationell självständighet än . Datateknik anpassad till de nämnda behoven måste utformas här och på basis av ett delvis annorlunda tänkande än det som styr utvecklingen i de ledande nationerna på dataområdet. Framför allt krävs teknik som är mer specialiserad och mer inriktad på att ta till vara en hög yrkeskunskap Industriell tillväxt i det framtida är inte längre tänkbar i rent kvantitativ form och till priset av skärpt rovdrift på naturresurser och människor. Likaså framstår en produktion inriktad på ökad varucirkulation, inbyggt slitage och sänkta kvaliteter som primitiv och oansvarig. En ny industrialisering måste i stället ha produktens nytta och användbarhet, styrka och kvalitet som mål. Till skillnad från den kortsiktiga släng- och skrotekonomin är detta den enda typ av industrialisering, som kan bereda plats åt ett fördjupat och breddat mänskligt kunnande i arbetsprocessen. Därmed skapas förutsättningen för en ny typ av industriell utveckling, vars intressen är att slå ut människor från produktionen utan baserar sin produktion på en ständigt förhöjd nivå av mänsklig skicklighet. Vpk har i motioner till tidigare riksmöten sökt ange var och i vilken omfattning nya arbeten kan skapas inom den svenska industrin. Ett allmänt riktmärke bör vara att tillföra industrin 100000 nya arbetsplatser. vill vi betona att man givetvis inte på ett abstrakt sätt kan ange tal för antalet nya arbeten inom olika industrigrenar. Förutsättningarna för att uppnå sådana mål ligger inte enbart inom industrin själv utan beror av en rad faktorer inom den allmänna samhällsutvecklingen: den offentliga sektorn, den nationella efterfrågebasen m.m. Det väsentliga är emellertid, att de huvudsakliga riktlinjerna för industrialiseringen är föremål för medvetet tänkande och politiska beslut. Den offentliga sektorns avgörande roll Den offentliga sektorn spelar en avgörande roll för kampen mot arbetslöshet och undersysselsättning. Ett typiskt drag i de västliga industriländerna har varit, att nedgången i arbetslöshet motsvaras av en uppgång i antalet offentliganställda plus antalet militärpersonal. Om man bortser från den destruktiva användning, som rustningarna representerar, är det tydligt att den offentliga sektorns infrastrukturella roll varit helt nödvändig för industrisamhället. I en period av bristande tillväxt har emellertid kapitalintressena vänt sig mot betydande delar av den offentliga sektorn, då de sett möjligheter till skattereducering och privatisering. I den kommande svenska arbetslöshetspolitiken representerar den offentliga sektorn både problem och viktiga möjligheter. Utan en utbyggnad av en rad offentliga verksamheter kan man över huvud knappast föra en meningsfull politik riktad mot arbetslösheten och undersysselsättningen. Den offentliga sektorn består emellertid av sinsemellan olika verksamheter, inom vilka de tekniska och ekonomiska villkoren är starkt varierande. Inom administration och försäkring måste man räkna med en långsiktig minskning av antalet arbetande, allteftersom den nya tekniken slår igenom. Inom andra stora områden är situationen i grund annorlunda. Mekanisering är inte endast av begränsad betydelse, den står över huvud inte i någon relation till utbytet av arbetsinsatsen. Tvärtom är här ökad mänsklig arbetsinsats och höjning av dess kvalitet ett villkor för verksamhetens vidare utveckling och effektivitet. Dessa helt annorlunda tekniska förutsättningar gäller framför allt inom undervisning och forskning, hälsovård, socialtjänst, barntillsyn och kultur. Flera av dessa verksamheter tillhör de mest produktivitetsfrämjande funktionerna i modern industriell ekonomi. De offentliga verksamheter, för vilka särskilda utvecklingsprogram framstår som nödvändiga, har i dubbelt måtto betydelse för den industriella produktionen. Höjd kvalifikationsgrad för industriellt arbete förutsätter stora investeringar i utbildningssystemet. Omvänt utgör den offentliga sektorns utbyggnad och kvalitativa höjande ett viktigt område för tekniska och industriella arbetsuppgifter. Några områden framträder som utpräglade kommande utbyggnadsområden, där i regel en väsentlig utvidgning av den mänskliga arbetsinsatsen bör ske. Undervisning och forskning. En bred höjning av såväl yrkeskunnande som medborgerlig allmänbildning och kulturnivå är nödvändig. Betydligt mer av kritisk icke-kommersiell forskning behövs, såväl inom teknik och na turvetenskap som inom socialvetenskap. Transportväsen och trafiksystem. En betydande utbyggnad av lokala kollektivtrafiksystem, liksom en allmän höjning av det nationella transportsystemets kapacitet - främst via järnvägsväsen och vattenvägar - är nödvändig. Denna utbyggnad har stor indirekt betydelse för industriell teknik och industriellt arbete. Demokrati och andlig utveckling står i ett nära samband. Urholkning av demokratin och en antihumanistisk kommersialism står också i ett samband. För en höjning av bildningen och den sociala medvetenheten är - särskilt i krisdrabbade samhällen - en ökad tyngdpunkt på kultursektorn en viktig uppgift. Ehuru den institutionella vården knappast blir en stor utbyggnadssektor (bortsett från personalförstärkningar på vissa områden), kvarstår stora och delvis nya behov inom den öppna och förebyggande hälsovården, liksom inom den reformerade psykiska vården. Socialtjänst och barntillsyn. Inom dessa områden kvarstår framöver expansionsbehov, inte minst i form av personinsatser. Den offentliga sektorns utveckling och struktur står i nära samband med produktionens och konsumtionens utvecklingsmönster. I den avancerade industriella ekonomin skapar man inte längre något tillskott av förnuftiga arbetsuppgifter genom den enkelriktade typ av ekonomisk tillväxt, som betraktats som ett politiskt axiom. Det gäller tvärtom att sänka varuvärdena och minska den meningslösa varucirkulationen. Det är inte längre de stora materiella volymerna i ekonomin som ger arbete - den typen av produktion kommer att kunna vidmakthållas med allt mindre mänskligt arbete. Det är i stället det kvalificerade mänskliga arbete, som nedläggs i varans användbarhet och sociala nytta, som blir det väsentliga. Det avgörande nettotillskottet i nya arbeten måste därutöver ske i sådana verksamheter, som är ägnade andra behov än de materiella. Dessa behov kan nämligen tillgodoses i ökande utsträckning endast med hjälp av allt större och allt bättre insatser av mänskligt arbete och tänkande. Ett industrisamhälle grundat på kommersialism och vinststrävan skapar oundgängligen massarbetslöshet och utslagning. Endast genom att utveckla ekonomin vidare i en icke-kommersiell riktning kan arbetslöshetsproblemet lösas. Kortare arbetsdag för fler jobb Det är dags att ställa frågan: Hur många arbeten måste finnas och hur lång bör den dagliga arbetstiden vara för att uppnå full sysselsättning? är inom varu- och tjänsteproduktionen den totala arbetstiden för liten för att medge ekonomisk försörjning för alla som behöver och vill ha arbete. En förkortning av den allmänna arbetsdagen är därför ett oundgängligt komplement i en politik, som siktar till att långsiktigt avskaffa arbetslöshet och undersysselsättning. Det är således angeläget att en nyorientering av industrin och en utbyggnad av viktiga delar av den offentliga sektorn sker i kombination med en övergång till 6 timmars arbetsdag, bl.a. för att nya verksamheter och nya arbeten skall kunna organiseras på basis av den kortare ar Skälen för övergång till 6 timmars arbetsdag är många och berör vitt skilda sidor av det samhälleliga och personliga livet. I en särskild motion i frågan till årets riksdag har vårt parti utvecklat dessa skäl. Såsom en åtgärd för att bekämpa arbetslösheten får 6-timmarsdagen inte ses som enbart en delning av en viss mängd befintlig mängd arbetstid. Vore sambandet så enkelt, skulle 6-timmarsreformen snabbt neutraliseras av den ständigt fortskridande utslagningen av mänskligt arbete i den kapitalistiska produktionsprocessen. 6-timmarsdagen står i samband med den nya roll, som den av oss här förordade utvecklingen av ekonomin ger åt det mänskliga arbetet. En starkt höjd kvalitet på de mänskliga arbetsinsatserna förutsätter en kortare arbetsdag. En förskjutning av ekonomins mål och produktionsresultatets användning i riktning mot icke-kommersiella värden gör det också naturligt att livsvillkorens förbättring tar formen av minskad arbetstid, ökad personlig frihet och möjligheter till en allmänt höjd kultur- och civilisationsnivå. Arbetsmarknadspolitik för fasta jobb Dagens svenska arbetsmarknadspolitik är från början organiserad för att möta tillfälliga vågor av begränsad arbetslöshet. Den är inte relevant i massarbetslöshetens epok. Långsiktiga, kroniska problem i ett samhälle kan inte lösas med improvisatoriska och - sett i förhållande till problemens svårighetsgrad - primitiva medel. Arbetsmarknadspolitiken är en del av regeringens nyliberala ekonomiska politik. Den skyler över och döljer det kapitalistiska systemets sönderfall och dess syfte är att jämna vägen för kapitalets strukturomvandling. Därmed blir arbetsmarknadspolitiken ett verksamt medel för att effektivisera och bevara kapitalismen. Kännetecknande för dagens arbetsmarknadspolitik är att den förvaltar och gömmer undan de strukturarbetslösa med allehanda projekt. Därför kan den öppna arbetslösheten hållas nere som behovet av nya jobb inte framträder så tydligt. AMS är förvaltaren av dagens arbetsmarknadspolitik. Den s.k. serviceinriktningen av AMS verksamhet, som mottagits med förtjusning av de borgerliga partierna, är en strikt serviceåtgärd för företagens och det kapitalistiska systemets fortlevnad och inte i första hand en service åt de arbetslösa eller en åtgärd för att skapa arbete åt alla. Därför underlättas flyttlasspolitiken, därför underordnas arbetsmarknadsutbildningen näringslivets kortsiktiga behov, därför skapas det få fasta jobb genom arbetsmarknadspolitik, därför införs arbetsmarknadspolitiska åtgärder typ ungdomslag, som är tillfällighetsjobb med 4 timmars lön, därför ges lönesubventioner direkt till det privata näringslivet och därför medverkar arbetsmarknadspolitiken i att anpassa människan till maskiner och kapitalistisk arbetsorganisation. En rad förändringar i arbetsmarknadspolitiken måste därför genomföras. Den måste knytas till den nya industripolitiken och till utbyggnaden inom den Den måste aktivt utveckla människors kompetens inför Mot. det nya industrisamhället, i stället för att som alltför mycket tjänstgöra A246 som förvaringsplats för växande kategorier människor, vilka den kommersiella ekonomin utdömt som överflödiga. Nya riktlinjer för arbetsmarknadspolitiken måste därför formuleras i enlighet med följande: En särskild sysselsättningsbudget bör upprättas vid sidan av det traditionella budgetarbetet. Den bör innefatta såväl den statliga som den kommunala sidan. Arbetsmarknadspolitiska åtgärder bör organiseras och budgeteras på flerårsbasis för att möjliggöra bättre framförhållning och säkrare anställningsformer. Kommunerna bör erhålla ramanslag, som de friare kan disponera. Detta underlättar för dem att kombinera olika åtgärder efter de behov som regionalt föreligger. Arbetsmarknadsåtgärdernas innehåll och syfte bör förändras i betydelsefulla delar.