mot · G902Sk349 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Sk349 () Ändring i lagen om arvsskatt och gåvoskatt gör gällande mycket vittgående anspråk på andel i avlidens efterlämnade egendom i form av arvsskatt. Enligt 4 § 1 mom. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt utgår arvsskatt bl. a. för egendom som svensk medborgare efterlämnat utom riket. Innebörden härav är att när en svensk medborgare, som aldrig satt sin fot i och som förvärvat all sin egendom utom riket, avlider, svenska staten i alla fall hävdar en rätt att utta en del av hans kvarlåtenskap i form av arvsskatt. Den utgår då efter samma skatteskalor som bestämmer arvsskatten för en inom bosatt svensk efterlämnade egendom. Uppenbarligen kan den svenska statens arvsskattekrav komma att kollidera med en annan stats motsvarande krav. Särskilt aktuellt blir detta i fråga om svensk medborgare som bor i annat land än och som har egendom utom riket. Till undvikande av dubbelbeskattning har i 71 § lagen om arvsskatt och gåvoskatt givits regeringen möjlighet att sluta avtal med främmande stat beträffande arvsskatt. Regeringen får då utfärda föreskrifter om av avtalet betingade avvikelser från vad som eljest stadgas i lagen. Sådana avtal har ingåtts med ett femtontal länder. Regeringen har vidare med stöd av lagen i kungörelse (1967:721) om förfarandet rörande eftergift av arvsskatt eller gåvoskatt vid dubbelbeskattning lämnat föreskrifter hur det skall tillgå i dessa sammanhang. Där föreskrivs att rätten att besluta om eftergift i det enskilda fallet normalt tillkommer kammarkollegiet, dvs. en administrativ myndighet, med rätt för denna att överlämna ärendet till regeringens avgörande. Frågan om dödsboet efter en svensk medborgare med egendom utomlands, på vilken även det andra landet vill ta ut arvsskatt, skall få eftergift av svensk arvsskatt, är enligt vårt system en rent administrativ fråga i sista hand beroende av regeringens bedömande. I alla de fall, där det finns ett dubbelbeskattningsavtal som reglerar vilket av de båda länderna som har rätt att arvsbeskatta den egendom det gäller, blir det självfallet i sista hand en förhandlingsfråga mellan länderna vilket land som skall utöva beskattningsrätten om olika meningar föreligger. I regel är det som har intresse av att få beskatta egendomen, eftersom arvsskatten i utgår efter strängare skalor än i andra länder. Skulle skatten vara obetydlig i det andra landet men av betydande storlek i , har givetvis för att tillgodose sina fiskala intressen anledning att söka förmå den andra staten att inte göra några anspråk gällande, oavsett vad som står i dubbelbeskattningsavtalet. Dödsboet vari egendomen ingår kommer i ett dåligt läge då det ej kan ingripa i den mellanstatliga förhandlingen mellan de båda länderna och tillvarata sina intressen. Den här beskrivna situationen är icke någon orealistisk papperskonstruktion. I ett inträffat fall hade regeringsrätten i dom konstaterat att en svensk medborgare flyttat till . Kort efter utflyttningen avled personen i fråga. Efter det mellan och då gällande dubbelbeskattningsavtalet beträffande arvsskatt skulle för dödsboets egendom utgå arvsskatt i det land där den avlidne haft sitt verkliga hemvist. Detta borde efter regeringsrättens dom klart ha varit . Då arvsskatten beräknad efter svenska regler uppgick till ett avsevärt belopp men för del var tämligen obetydligt utövade press på den franska att avstå från att göra sina rättmätiga krav gällande. kunde sedan avgöra ärendet genom att resolvera att enligt dubbelbeskattningsavtalet var rätt beskattningsland och därmed tvinga dödsboet att betala den högre svenska arvsskatten. Någon appell mot beslutet gavs ej. När dödsboet, som således ej inom det ordinarie förfarandets ram hade möjlighet att få någon rättslig prövning av saken till stånd, vände sig till regeringsrätten med begäran om resning i regeringens beslut, lät regeringsrätten i sitt avslagsbeslut förstå att enligt dess mening hade varit rätt beskattningsland men att tolkning inte kunde anses innebära en sådan felaktig rättstillämpning som kan leda till resning. Hade saken fått en rättslig prövning i stället för en administrativ hade utgången säkerligen blivit en annan. När det gäller inkomst och förmögenhetsbeskattningen tolkas dubbelbeskattningsavtalen inom ramen för det ordinarie taxeringsförfarandet av förvaltningsdomstolar som bestämmer. Skulle även ett annat land fordra skatt av samma inkomst eller förmögenhet, finns ett avräkningsförfarande. Det är otillfredsställande att, då det gäller arvsskatt, dubbelbeskattningsfrågor skall avgöras rent administrativt. Det saknas anledning att ordna förfarandet i dubbelbeskattningsfallet annorlunda vad gäller arvsskatt än vid den vanliga taxeringen. Det är inte i överensstämmelse med de för skatteuttag eljest gällande principerna att avgörandet om skattskyldighet föreligger eller ej skall avgöras i rent administrativ ordning. Sådana frågor tillhör genomgående domstolssektorn. Lagen om arvsskatt och gåvoskatt bör ändras så att förfarandet vid avgörandet av frågor om tolkning av dubbelbeskattningsavtal för svensk del tillkommer domstol. Med hänvisning till det anförda får vi hemställa att beslutar att hos regeringen begära förslag till sådan ändring av lagen om arvsskatt och gåvoskatt att frågor om tillämpning av dubbelbeskattningsavtal med annan stat hänförs till domstols avgörande. 1985/86 Sk349