mot · GA02N123 · 1986-11-10 00:00:00 — Motion till 1986/87:N123 och () Ny banklagstiftning (prop. 1986/87:12) I proposition 1986/87:12 läggs förslag fram om fyra nya banklagar bankrörelselagen, bankaktiebolagslagen, sparbankslagen och föreningsbankslagen. Lagförslaget är huvudsakligen av teknisk natur och en anpassning till bl. a. aktiebolagslagen och bokföringslagen. Propositionens förslag bygger på banklagsutredningens slutbetänkande, vilket även har remissbehandlats. uppgifter Bankernas framtida roll Av stor betydelse för bankernas framtida utvecklingsmöjligheter är emellertid även de förslag som kreditmarknadskommitténs arbete kan komma att föranleda. tillkallades 1983 med direktiv att bl. a. se över bankernas verksamhetsregler och belysa konsekvenserna av den konkurrenssituation som uppstått mellan bankerna å ena sidan och andra typer av finansinstitut å den andra. De regler som gäller för bankverksamheten innebär att bankernas kreditgivning inte får sammanblandas med företagsverksamhet. Bankerna har dock bildat ett stort antal dotterbolag och är genom dessa bolag indirekt engagerade i företagsverksamhet. Kapitalförsörjningen och dess struktur har en avgörande roll för näringslivets expansion och utveckling i olika delar av landet. Affärsbanker, sparbanker och föreningsbanker har ett betydande ansvar för tillgången på kapital för investeringar i regioner som hårt drabbats av den koncentrationspolitik som förts av den socialdemokratiska regeringen. Kreditpolitiken och reglerna för denna får därför inte utformas så att bankernas möjligheter att kunna utvecklas och ta till vara nya former för kreditverksamhet, bl. a. i syfte att stärka näringslivets utveckling i en hårt drabbad region, minskar. Vi vill även i detta sammanhang understryka vikten av att kreditmarknadskommittén noggrant prövar, vilket föredraganden förutsätter, frågan om förändringar av reglerna för vad som får inräknas i den egna kapitalbasen för föreningsbankerna. Denna fråga har aktualiserats av föreningsbankers förbund (SFF). SFF föreslår att förlagsinsatserna och medlemsinsatserna skulle få inräknas i det egna kapitalet och därmed bl. a. ge föreningsbankerna bättre möjligheter att bidra till kapitalförsörjningen. Bankernas risktagande och skyddet av insättarnas medel En vidgad kapitalbas innebär emellertid med de regler som finns för kapitaltäckning möjligheter till ett större risktagande. Kapitaltäckningskravet finns i syfte att skydda insättarnas pengar. Det egna kapitalet måste täcka den risk det innebär att låna ut pengarna. Lagstiftaren har här tagit hänsyn till att olika emittenter är olika solida och därmed innebär olika stor kreditrisk för innehavaren av obligationen. Bankerna är ålagda att ha en viss storlek på kapitalbasen. Kapitalbasen består av det egna kapitalet plus av värderegleringskontot, dock högst lika mycket som det egna kapitalet, plus förlagslån av det egna kapitalet. De olika värdepapperen är sedan indelade i olika riskklasser, A, B, C och D. I Riskgrupp A består av stats- och bostadsobligationer, fordringar på kommuner och . Den krävda täckningsgraden för dessa papper är . II Riskgrupp B består av övriga obligationer, fordringar på utländska banker, bottenlån i affärs- och bostadsfastigheter. för dessa är I %. III Riskgrupp C består av övriga lån i affärs- och bostadsfastigheter och bottenlån i industrifastigheter. av dessa placeringar måste ingå i kapitalbasen. IV Riskgrupp D består av övriga tillgångar. av dessa måste täckas av kapitalbasen. V Aktier, som banken äger i svenska eller utländska finansinstitut, måste också medräknas. av dessa placeringar måste täckas av kapitalbasen. Denna avsättning måste göras för att undvika att bankerna med sina dotterbolag skulle kunna förmedla en större kreditvolym än vad övriga kapitaltäckningsregler anger. Dessa grupper är strikt indelade efter kreditrisken, dvs. risken att inte kunna återkräva fordringarna. Ingen hänsyn till annat risktagande än kreditriskerna tas. Bankerna kan däremot ta andra mycket stora risker utan att ha täckning för dessa i kapitalbasen, som t. ex. ränterisker, finansiella risker, rörelserisker, växelkursrisker etc. Den nuvarande lagstiftningen är med dessa utgångspunkter inte till fyllest för att garantera spararna en säkerhet. Banker med samma kapitaltäckningsgrad kan ta mycket olika risker med spararnas pengar. Den kanske största risken är den s.k. ränterisken. Marknadsräntorna har varit stabila och har, jämfört med de nuvarande, legat på en mycket låg nivå. Under det senaste årtiondet har emellertid situationen förändrats dramatiskt. Den nominella räntenivån har stigit och även fluktuerat starkt. En förklaring till detta kan avregleringen av banksektorn vara. Avregleringen har givit banksektorn ett uppsving i form av en ökad lönsamhet. Den har också gett bankerna nya möjligheter att konkurrera genom bl. a. räntesättningen. Detta tillsammans med uppluckringen i reglerna för att etablera utländska banker kommer förmodligen att innebära en kraftigt ökad konkurrens. Den ökade konkurrensen kommer att kräva (och har redan krävt) en ökad kundanpassning, vilket i sin tur medför att bankerna Mot. får en mer komplicerad affärsverksamhet som de måste ha kontroll över. De banker som inte kan anpassa sig till den nya situationen kommer sannolikt att förlora marknadsandelar för att till slut troligen tvingas uppgå i en annan bank. Möjligheter finns att får uppleva en liknande bankkris med bankkonkurser m. m. som avregleringen i har lett till. Möjligheten att utnyttja räntan som konkurrensmedel innebär att räntan i allt större grad kommer att sättas av marknaden. Dessutom har den alltmer sammanvävda internationella ekonomin gjort att räntan i mångt och mycket sätts av den internationella marknaden. Den höjda ränterisken kan, om inte företagen beaktar densamma, leda till att sannolikheten för konkurser ökar, speciellt för finansiella företag. De finansiella företagen bör således i mycket högre utsträckning än vad som varit fallet räkna med och ta hänsyn till ränterisken. Detta är nödvändigt för att kunna skydda marknadsvärdet av det egna kapitalet och nettoränteinkomsten mot räntesvängningar, vilket ligger både i aktieägarnas och långivarnas intresse. Den ökade ränterisken har gjort att nuvarande kapitaltäckningsregler är otillräckliga om hänsyn skall tas till mer än kreditrisken. En väg att stärka skyddet av insättarnas medel skulle vara att komplettera de nuvarande reglerna med ett försäkringssystem som garanterar bankens långivare att de återfår insatta medel vid t. ex. en konkurs. Sådana försäkringssystem finns i . Det finns självfallet både för- och nackdelar med ett försäkringssystem. Enligt vår mening bör därför kreditmarknadskommittén få i uppdrag att pröva möjligheten att införa ett försäkringssystem i syfte att öka skyddet för insättarnas medel. Detta kan då ske som en ökad rörelsefrihet ges åt bankerna och övriga finansföretag på kreditmarknaden. I propositionen föreslås vidare vissa förändringar i bestämmelserna om revision. Krav införs bl. a. på att även en lokal föreningsbank skall ha minst en auktoriserad revisor. Enligt vår mening medför inte detta krav någon påtaglig förstärkning av det befintliga kontrollsystemet eftersom de centrala föreningsbankernas granskningsarbete även avser de lokala föreningsbankernas verksamhet. Det kan därför ifrågasättas med hänsyn bl. a. till den betydande merkostnaden för bankerna om inte kravet på en auktoriserad eller godkänd revisor bör begränsas att avse lokala föreningsbanker med en utlåning överstigande 100 milj. kr. För en bank av sådan storleksordning är det ställda kravet rimligt. Revisorn bör utses för det verksamhetsår som följer på det år då bankens utlåning överstigit 100 milj. kr. Det bör ankomma på vederbörande utskott att göra erforderliga ändringar i banklagstiftningen. 1 7 kap. 11 § andra och tredje styckena i förslaget till ny bankrörelselag föreskrivs att valet av styrelseordförande skall godkännas av regeringen. Från sida har tidigare i annat sammanhang detta förhållande Mot. Vi konstaterade då att införandet av dessa regler enbart NI23 var en ren maktdemonstration från den socialdemokratiska regeringens sida. Vi konstaterade vidare att de krav som ställs på bankstyrelseordföranden ovillkorligen måste innebära en stor osäkerhet om vilket mått av handlings- och yttrandefrihet denne har utan att regeringen maktfullkomligt ingriper. Ordföranden i en privat bankstyrelse löper ständigt risken att bli avsatt av regeringen. Enligt vår mening finns därför starka skäl för att avskaffa regeringens befogenheter att i praktiken kunna bestämma vem som skall vara ordförande i en affärsbank. I enlighet därmed bör därför förslaget till ny bankrörelselag avslås i denna del och de stadganden som finns i 7 kap. 11 § andra till femte styckena utgå. Det bör ankomma på vederbörande utskott att i övrigt genomföra de justeringar i lagförslaget som kan vara nödvändiga. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att hos regeringen hemställa om tilläggsdirektiv till kreditmarknadskommittén med uppdrag dels att belysa formerna för den framtida kreditverksamheten med avseende på näringslivets kapitalförsörjning och dess utveckling i eftersatta regioner i enlighet med vad som anförs i motionen, dels att utreda och lägga fram förslag om nya kapitaltäckningsregler för föreningsbankerna i enlighet med vad som anförs i motionen, dels att införa ett försäkringssystem som komplement till nuvarande kapitaltäckningsregler i syfte att skydda insättarnas medel i enlighet med vad som anförs i motionen, 2. att beslutar att i enlighet med vad som anförs i motionen kravet på auktoriserad eller godkänd revisor endast skall avse lokal föreningsbank med en utlåning överstigande 100 milj. 3. att beslutar att avslå proposition 1986/87:12 om ny banklag i den del som avser stadgande i 7 kap. 11 § andra till femte styckena om former för val av styrelseordförande i affärsbankerna i enlighet med vad som anförs i motionen. () ()