mot · G902Sk279 · 1986-01-24 00:00:00 — skulle vårt förslag till omläggning finansieras av en årlig ökning av arbetsutbudet med drygt en halv procent i de relevanta inkomstskikten. Detta förhållande talar i sig för att omläggningen inte skulle behöva finansieras fullt ut genom utgiftsminskningar. Mot detta kan invändas att utbudseffekterna av en marginalskattesänkning verkar först på något . Därför bör skattesänkningen i det korta perspektivet finansieras. För en omedelbar finansiering talar också den statsfinansiella situationen. Den utbuds- och tillväxteffekt som våra marginalskattesänkningar har på kort sikt bör därför användas till att minska budgetunderskottet. Ett försiktigt antagande om att arbetsutbud och arbetsproduktivitet stiger som ett resultat av första steget i vår marginalskattesänkning innebär att inkomstskatten och arbetsgivaravgifterna detta år ökar med drygt 700 milj. kr. Den totala offentliga sektorns underskott skulle med andra ord kunna minskas med drygt 700 milj. kr. enbart till följd av denna effekt av marginalskattesänkningen. skulle hela den av oss föreslagna marginalskattesänkningen på leda till att den offentliga sektorns underskott minskade i motsvarande utsträckning, om marginalskattesänkningen finansieras med utgiftsminskningar. Om man till detta lägger effekterna på sparande, investeringar, lönekostnader etc. torde marginalskattesänkningarna betala sig på ännu . All internationell erfarenhet visar att låga skatter är en fördel för en snabb ekonomisk tillväxt. De sänkta skatterna och avbyråkratiseringen var utgångspunkten för det ekonomiska under som gjorde till det ekonomiskt viktigaste landet i med en per capita-inkomst som väsentligt överstiger den svenska. President skattesänkningar medförde en stor stimulans för den amerikanska ekonomin. Det låga skattetrycket i bidrar till detta lands mycket snabba ekonomiska utveckling. har i studien between taxes and economic growth some emperical evidence belyst sambandet mellan höga skatter och ekonomisk tillväxt. I den konstateras att skatterna påverkar ländernas ekonomi på två sätt. För det första ger lägre skatter högre avkastning på sparande, investeringar, arbete och innovationer. Därigenom ökar tillgången på kapital, arbetskraft och teknik, vilket främjar landets totala produktion. För det andra har lågskatteländerna en bättre möjlighet att överföra resurser från mindre produktiva till mer produktiva sektorer och aktiviteter. Därmed åstadkommes ett effektivare resursutnyttjande. Världsbanksstudien har funnit ett statistiskt samband mellan högre skatter och lägre ekonomisk tillväxt. En ökning av skattetrycket i förhållande till BNP med en procentenhet minskar den ekonomiska tillväxten . Studien visar också att lågskatteländerna genom sin snabbare expansion även får en snabbare tillväxt av de offentliga inkomsterna. Sociala indikationer, som t. ex. inkomstfördelning och medellivslängd, visar också att de fattiga grupperna tjänar mest på snabbare tillväxt. Skattesänkningar ger dock inte på kort sikt några stora tillväxteffekter. En skattesänkning som finansieras med ett ökat budgetunderskott får negativa effekter på räntenivå och investeringar. Skattesänkningar som finansieras med besparingar har större effekter på lång sikt. De skattesänkningar på ca som vi föreslår motsvarar av bruttonationalprodukten. Om vi antar att korrelation gäller även i skulle det innebära att bruttonationalprodukt skulle vara nästan 19 miljarder större till följd av denna skattesänkning. Om skulle stat, landsting och kommuner genom den snabbare tillväxten ha kompenserats för skattebortfallet, eftersom den genomsnittliga marginalskatten ligger . Drygt hälften av 19 miljarder motsvarar den ursprungliga skattesänkningen. Till detta skall sedan läggas tillväxteffekterna av våra fortsatta sänkningar av marginalskatter m. m. Sannolikt är emellertid tillväxteffekten av skattesänkningar större i än vad världsbanksstudien indikerar. har mycket högre marginalskatter, arbetsgivaravgifter osv. än alla de andra länderna som ingår i studien. Därför är det troligt att tillväxtimpulserna av sänkta skatter är större i än i andra länder. Den del av våra skattesänkningar som motsvaras av sänkningar av marginalskatten finansieras självklart snabbare än övriga skattesänkningar. Den ökade tillväxt som skattesänkningar ger nås inte enbart genom att drivkraften att arbeta, spara och investera ökar utan också genom att prisstegringarna minskar och löneökningsbehoven avtar. På samma sätt som dagens höga marginalskatter tvingar fram höga löneökningar kommer löneökningsbehoven att dämpas om marginalskatterna sänks. Nedan visas vilka löneökningar som krävs i olika inkomstlägen vid inflation för att köpkraften skall kunna bibehållas oförändrad. Erforderlig löneökning för oförändrad köpkraft vid inflation. Steg 1 i (m):s skatteförslag Verkningarna av det borttagna inflationsskyddet framgår av kolumn 1. Redan vid inflation skulle lönerna behöva höjas med i vanliga inkomstlägen för att köpkraften skall förbli oförändrad. Med fullt inflationsskydd krävs samma procentuella löneökning som inflationen, dvs. Om andra skatter skärps, krävs ännu högre löneökningar. gäller dessutom att löntagarna måste kompensera sig för den redan beslutande höjningen av fastighetsskatten och den borttagna skatterabatten genom högre löneökningar. Enbart det första steget i vårt skatteförslag innebär drastiska minskningar av behovet av löneökningar för de stora LO- och TCO-grupperna. Vid 14 000 i inkomst skulle inga löneökningar alls behövas för att köpkraften skall kunna bibehållas. När steg 2 och steg 3 genomförs sänks löneökningsbehoven ytterligare i förhållande till nu gällande skatteskala. För många hushåll är gränsen nådd för vad de tål i reallöneförsämringar. Att minska löneökningsbehoven är därför en fråga av central betydelse för att kunna nedbringa inflationstakten och därmed slå vakt om och förbättra konkurrensförmåga och öka tillväxten. Utan tillväxt blir avtalsrörelserna alltmer en huggsexa om en oförändrat liten kaka, där en förbättring hos en grupp alltid måste följas av en försämring hos en annan med oro och motsättningar grupper emellan som självklar följd. En ökad tillväxt är nödvändig för att klara sysselsättningen. Årets i finansplanen beräknade tillväxt på kommer att innebära ett successivt försämrat arbetsmarknadsläge. De skattesänkningar som vi förordar är nödvändiga för att industrisektorns konkurrenskraft skall kunna höjas och de senaste årens expansion fortsätta. De är också nödvändiga för att ge den tillväxt i den privata tjänstesektorn som behövs för att sysselsättningen där skall kunna öka. Den snabba ökningen av antalet sysselsatta i den offentliga sektorn medförde en motsvarande försvagning framför allt i den privata tjänstsektorn. Den medförde också att den totala arbetslösheten ökade. För att utvecklingen skall kunna gå i motsatt riktning krävs att den offentliga sektorns expansion upphör som förutsättningar för en expansion i den privata sektorn förbättras genom i första hand förändringar på skattesidan. Den ovan nämnda världsbankstudien visar att det finns ett negativt samband mellan höga skatter och antal människor i arbete. Högre skatter och större offentliga utgifter innebär större påfrestningar på arbetsmarknaden. Fördelningspolitiska argument brukar ofta anföras mot marginalskattesänkningar. Den marginalskattesänkning som vi förordar ger med nödvändighet större skattesänkningar i kronor räknat åt höginkomsttagare än åt låginkomsttagare även om av skattesänkningen tillfaller inkomstskikt . Eftersom det på mycket goda grunder kan antas att en sänkning av marginalskatten leder till ökad produktion och därmed till ökad beskattningsbar inkomst, är det inte fråga om en omfördelning inom en given ram. Förbättringen för högre inkomsttagare sker därför inte på någon annans bekostnad. I de fördelningspolitiska motargumenten ligger antagandet att höga marginalskatter åstadkommer en fördelningsmässig rättvisa. Detta måste emellertid vägas bl. a. mot de fördelningsmässiga orättvisor som anpassningen till höga marginalskatter åstadkommer. Under det senaste årtiondet har skattetänkandet kraftigt ökat. Produktionen vid sidan av skattesystemet, dvs. ekonomins svarta sektor, har vuxit. Höginkomsttagarnas kunskaper om möjligheterna att utnyttja skattesystemet och dess effekter på olika placeringar har också förbättrats. Detta leder till ökade fördelningsmässiga orättvisor. Människor som inte kan eller vill dra sig undan beskattning missgynnas av en sådan utveckling. Från rättvisesynpunkt är denna utveckling betydligt mera allvarlig än om löneinkomsterna efter skatt på kort sikt får en något mera ojämn fördelning. I takt med att skattetrycket har stigit i har skattebördan i allt större utsträckning kommit att belasta medel- och låginkomsthushåll som en allt mindre andel av de offentliga tjänsterna och bidragen riktas speciellt till de mest utsatta grupperna. När de höga skatterna inte längre främst betalas av människor med höga inkomster och subventioner och offentliga tjänster som finansieras med skatter inte längre i första hand kommer svaga grupper till del behöver inte skattesänkningar finansierade med besparingar medföra negativa fördelningseffekter. De snabbast växande offentliga utgiftssystemen i , räntebidragen, barnomsorgssubventionerna, ATP m. m., utmärks framför allt av att de utbetalas till medel- och höginkomsthushåll. Detsamma gäller de offentliga tjänsterna. Slutsatsen av detta är att det mycket väl går att reducera skattetrycket utan att omsorgen om de svagaste grupperna behöver komma i kläm. Tvärtom är det just de svaga grupperna som mest gynnas av en snabb ekonomisk tillväxt och de effekter en sådan tillväxt har på sysselsättning och lönebildning. Den moderata skattepolitiken syftar till att genom sänkta skatter ge de enskilda människorna möjligheten att själva disponera över en större del av sina inkomster. Härigenom minskas människornas beroende av den offentliga sektorn. Familjer och enskilda skall normalt kunna leva på sina inkomster och ha möjlighet att förbättra sin situation genom egna arbetsinsatser. Den moderata skattepolitiken är också ett medel för att uppnå ekonomisk tillväxt, stabila priser och arbete åt alla som vill arbeta. Alla tjänar på att dessa mål uppnås - främst de med låga inkomster och en besvärlig ekonomisk situation. Huvudmålet för det skattepolitiska reformarbetet måste vara en successiv och plansmässig minskning av skattetrycket. Det är nödvändigt att anpassa det svenska skattetrycket till vad som gäller i jämförbara länder. Skattetrycket bör minska . Genom att de neddragningar av de offentliga utgifterna som vi föreslår i andra sammanhang kombineras med sänkta skatter hindras den totala åtstramningen från att bli alltför stor. Kombinationen av utgiftsminskningar och skattesänkningar måste emellertid innebära en minskning av budgetunderskottet. Det nuvarande statsfinansiella läget begränsar den skattepolitiska handlingsfriheten. De skattesänkningar som kan genomföras måste utformas så att de medför största möjliga nytta för den ekonomiska utvecklingen. De skatter som har störst negativ påverkan på arbete, sparande och företagande skall i första hand sänkas. Inkomstskatten som minskar behållningen av arbetsinsatser och påverkar sparandet negativt måste nedbringas. Det långsiktiga målet bör vara att avskaffa den statliga inkomstskatten för vanliga inkomster. Arbetsgivaravgifter skall enbart utgå för att finansiera obligatoriska socialförsäkringar. De höga marginalskatterna (den skatt som drabbar en inkomstökning), som är följden av den starka progressiviteten i den statliga skatteskalan, är den mest negativa effekten av inkomstbeskattningen. Marginalskatterna måste därför sänkas kraftigt även i vanliga inkomstlägen. På lång sikt bör målet vara att helt avskaffa den statliga inkomstskatten utom vid höga inkomster. Inkomstskatten skulle därmed bli proportionell och uppgå till i vanliga inkomstlägen. Progressiviteten i övrigt skulle minska. Genom att den högsta statliga skatteskalan begränsas till blir den maximala marginalskatten (vid en utdebitering på .) Ett första etappmål, som bör nås , är att sänka marginalskatten i vanliga inkomstlägen till med ett marginalskattetak på högst . Skatteskalan bör utformas så att marginalskatt kommer att gälla upp till en inkomst av ca . Även gränsen för marginalskatt höjs. genomförs av marginalskattesänkningen. Marginalskattesänkningen genomförs så att skattesatserna i den statliga inkomstskatteskalan sänks med för inkomster från ca . i årets löneläge. Det innebär att inkomsttagare med inkomster upp till ca . i inkomst får högst i marginalskatt medan marginalskatten för inkomster mellan . kommer att vara (vid genomsnittlig kommunalskatt). I tabell 4 nedan redovisas en skatteskala för den statliga inkomstskatten för beskattningsåren 1987 och 1989. enligt (m) enligt (m) enhet (.) ringen 1986*) 1987 7 800- 70 200 70 200- 78 000 *) Utan underskottsavdrag. Så gott som samtliga helårsarbetande får behålla av sina inkomstökningar efter skatt. Därmed underlättas avtalsrörelserna. Ett visst lönekrav efter skatt medför lägre bruttolönekrav och mindre risk för urholkad konkurrenskraft. Som tidigare visats leder det moderata skatteförslaget till att löneökningsbehovet för att uppnå oförändrad köpkraft dämpas drastiskt. gällande skatteskala Den moderata skatteskalan Kvar av en inkomstökning på . Kvar av en inkomstökning på . Som framgår av tabell 5 får inkomsttagare i normala inkomstlägen en ökning på av nettot av en extrainkomst. För barnfamiljer med bostadsbidrag blir ökningen ännu kraftigare. infördes genom beslut ett inflationsskydd för den statliga inkomstskatteskalan som innebar att skiktgränserna i skalan justerades i takt med inflationen. Därmed tilläts inte skatteuttaget att som tidigare automatiskt stiga med inflationen. mellan mittenpartierna och socialdemokraterna inne bar att basenheten (i vilken skiktgränserna i inkomstskatteskalan anges) för de tre fastställdes i förväg så att hänsyn endast togs till prisstegringar upp till . Den socialdemokratiska regeringen gjorde ytterligare inskränkningar. kom inflationsskyddet att gälla bara upp till en inflation på och 1985 upp till en inflation på . Eftersom prisutvecklingen i realiteten legat klart över dessa tal har skatteuttaget åter ökat i takt med inflationen. Det förefaller som om regeringen bestämt sig för att slutgiltigt avskaffa det fulla och automatiskt verkande inflationsskyddet. beslöt nämligen i enlighet med regeringens förslag att inte räkna upp basenheten inför , vilket skulle ha skett enligt tidigare beslut. Förutsättningen för en varaktig marginalskattereform är att inflationen inte tillåts höja skattetrycket. Endast vid fullgott inflationsskydd kommer skattesatsen att vara oförändrad vid oförändrad real inkomstnivå. Förändringar i det reala skatteuttaget bör endast kunna ske genom politiska beslut och inte som en konsekvens av inflationstakten. Vi föreslår därför att fullt inflationsskydd skall återinföras fr. o. m. . Med den bedömning som kan göras av inflationsutvecklingen torde basenheten bli , till skillnad från den nu fastställda på . Inkomstbeskattningens nuvarande utformning leder till stora orättvisor mellan olika familjer. Genom progressiviteten i statsskatteskalan leder olikheter vid fördelningen av inkomster mellan två föräldrar till stora variationer i skatteuttaget. Det drabbar framför allt flerbarnsfamiljerna, som mer än andra är hänvisade till att leva på en inkomst. Detta problem kan bara lösas genom övergång till en mera proportionell inkomstskatt. En av de flesta, åtminstone i ord, omfattad skattepolitisk princip är att skatteuttaget skall ske med hänsyn till bärkraft. Detta innebär bl. a. att inkomstbeskattningen måste utformas på ett sådant sätt att skatteuttaget relateras till inkomsttagarnas försörjningsbörda. Familjer med olika antal barn har självfallet olika förmåga att betala skatt, eftersom familjens totala kostnader varierar med antalet barn. En reformerad inkomstbeskattning i syfte att skapa rättvisa för barnfamiljerna måste därför innebära att den beskattningsbara inkomsten reduceras med ett belopp som motsvarar kostnaderna för barnen. 5.2.4 Grundavdrag för barn För att hänsyn till försörjningsbörda skall tas vid beskattningen bör ett grundavdrag för barn införas. Dess storlek beräknas med utgångspunkt i att nödvändiga kostnader för barnens konsumtion (med avräkning för direkta bidrag) skall undantas från beskattningen. Eftersom vi vill avskaffa den statliga inkomstskatten, bör reformen genomföras inom ramen för den kommunala inkomstbeskattningen, som för flertalet barnfamiljer också utgör den tyngsta belastningen. Kostnaderna för grundavdraget för barn uttryckt i skattebortfall för kommunerna uppgår till ca för hela reformen. Det första steget innebär ett skattebortfall på ca . 1987 finansieras grundavdraget för barn inom ramen för vårt budgetalternativ. Nästa steg finansieras främst genom att det nuvarande kommunala grundavdraget minskas till . för inkomsttagare med en inkomst över 10 basenheter (. Minskningen genomförs successivt med början vid en inkomst på ca 9 basenheter (. 1986) så att den extra marginaleffekt som uppstår aldrig överstiger och aldrig leder till en marginalskatt på . Steg tre finansieras genom endera besparingar, en viss ytterligare minskning av det nuvarande grundavdraget för inkomsttagare som får del av marginalskattesänkningar eller en kombination av dessa åtgärder. Vårt förslag innebär: Grundavdrag för barn med . per hemmavarande barn införs vid den kommunala beskattningen. Avdragsrätten skall också omfatta hemmavarande barn mellan som går i gymnasieskolan och uppbär studiestöd. De som har så låga inkomster och/eller så många barn att de inte kan utnyttja grundavdraget fullt ut kompenseras genom "negativ skatt. Detta innebär att ett belopp motsvarande nettoeffekten av den inte utnyttjade delen av grundavdraget utbetalas kontant. Därigenom kommer alla, oavsett inkomstförhållanden och antal barn, att kunna utnyttja avdragets effekt fullt ut. Inom ramen för den kommunala skatteutjämningen sker en utjämning av skatteunderlag mellan kommuner med olika andel barn. Reformen bör genomföras i tre steg med början och således vara fullt genomförd. I tabell 6 nedan redovisas förändringarna av den disponibla inkomsten vid införande av ett grundavdrag för barn. Som framgår av tabellen leder vårt förslag till att skatten sänks mest för de familjer som har flera barn. Familj med 1 barn Familj med 2 barn Familj med 3 barn Familj med 4 barn 5.2.5 Avdrag för barntillsynskostnader Enligt skall föräldrarna utöva den uppsikt över barnet som är erforderlig med hänsyn till barnets ålder och övriga omständigheter. De har således ett vårdansvar gentemot barnet även om de förvärvsarbetar. Trots detta betraktas barntillsynskostnader som privat levnadsomkostnad. innebär att dessa måste betalas med beskattade inkomster. Resultatet har blivit en omfattande svart marknad samt att allt färre föräldrar har möjlighet att själva betala en mer marknadsmässig avgift vid den kommunala barnomsorgen. Det borde i stället vara naturligt att betrakta nödvändiga barntillsynskostnader, som kan styrkas, som en avdragsgill utgift för inkomstens förvärvande, på samma sätt som t. ex. utgifter för resor till och från arbetet. Avdrag skulle då exempelvis kunna medges upp till vissa maximibelopp. Förvärvsarbetande föräldrar skulle med ett sådant system kunna betala mer än som är möjligt för enskild barnomsorg eller motsvarande högre avgift till den kommunala barnomsorgen. Detta skulle minska behovet av stöd till dag-, fritids- och familjedaghemmen. Eftersom barntillsynskostnaderna måste styrkas för att föräldrarna skall få göra avdrag vore det ett positivt sätt att göra den svarta barnomsorgen vit. Dessa dagmammor och barnflickor skulle då också få den sociala trygghet som de går miste om. Regeringen bör utreda hur en avdragsrätt för barntillsynskostnaden kan utformas och förelägga förslag. Den begränsning av rätten till underskottsavdrag som träder i kraft fullt ut under är ett brott mot de principer som länge burit upp vårt skattesystem. Avdragsbegränsningen kritiserades också mycket hårt av så gott som samtliga remissinstanser vid behandlingen av det ursprungliga förslaget till skatteomläggning. Inkomstbeskattningen är uppbyggd så att summan av de inkomster en person har från olika förvärvskällor skall beskattas. För att få ett rättvisande mått på vars och ens förmåga att betala skatt avräknas underskott som kan uppkomma i någon förvärvskälla. Härigenom skapas såväl rättvisa som symmetri i skattesystemet. som avdrag för erlagda räntor medges beskattas således uppburna räntor. Förlust i en, kanske nystartad, rörelse kan avräknas mot överskott i en annan rörelse. Underskottsavdragen uppgick enligt till för . 2,5 miljoner deklaranter redovisade sådana avdrag. Den helt dominerande delen var avdrag för underskott av annan fastighet. Dessa svarade för av de totala underskottsavdragen och uppkom framför allt genom underskott för småhus. Partierna bakom skatteuppgörelsen var medvetna om de negativa effekter avdragsbegränsningen skulle få på exempelvis nyföretagande och risktagande. I förslaget om skatteomläggning (DsB 1981:16) står följande att läsa: Goda skäl kan således anföras mot en avdragsbegränsning som ingriper generellt mot alla underskottsavdrag. Emellertid är det förenat med uppenbara svårigheter att finna en bättre grund för en hållbar avdragsbegränsning. De farhågor som partierna bakom uppgörelsen hyste bekräftas av utvecklingen. Avdragsbegränsningen har lett till prisfall på småhusmarknaden. Många småhusägare har förlorat hela eller delar av sitt insatta kapital Produktivt risktagande, som är en förutsättning för snabbare tillväxt, missgynnas kraftigt. Avdragsbegränsningens konstruktion leder dessutom till ett betydligt ökat krångel vid deklarationen och i taxeringsarbetet. Genom att avdragsbegränsningen slår olika för olika inkomsttagare beroende på den privatekonomiska situationen försämras möjligheterna för arbetsmarknadens parter att ta hänsyn till de sänkta marginalskatterna i avtalssammanhang. Vi föreslår därför att underskottsavdragsbegränsningen avskaffas successivt med början inkomståret 1987.Det sker för inkomståren 1987 och 1988 genom att de marginalskattesänkningar som vi föreslår genomförs i skatteskalan för tilläggsbelopp. Det utredningsarbete som tidigare pågick om hur man skulle kunna motverka otillbörliga underskottsavdrag bör återupptas. Regeringen genomförde en höjning av schablonavdraget vid inkomst av tjänst till . (dock högst av inkomsten). Regeringen motiverade förslaget med att taxeringsarbetet därmed kunde förenklas. Samtliga borgerliga partier avvisade förslaget, som strider mot principen om skatt efter bärkraft och leder till orättvisor mellan olika kategorier inkomsttagare. De fördelar som ett högt schablonavdrag kan ha från förenklingssynpunkt måste vägas mot kravet på rättvisa i beskattningen. Riksdagsmajoritetens beslut om förenklad självdeklaration leder till en ny deklarationsteknik . Denna prioriterar förenklingsaspekten före rättviseaspekten. Det är emellertid enligt vår mening inte rimligt att för medge ett högre schablonavdrag än . vid inkomst av tjänst. Avdraget för arbetsresor samordnas med schablonavdraget, och självrisken på . Vid tidsvinstberäkning för reseavdrag skall tid för resa till och från barnomsorg inräknas. 5.2.8 Slopad sambeskattning av B-inkomster Var och en av två makar bör i skattehänseende betraktas som en självständig individ. är emellertid särbeskattningen inte helt genomförd. S. k. B-inkomster hos makar (och därmed jämställda) sambeskattas genom att de (i den mån de överstiger .) beskattas på toppen av inkomsten hos den av makarna som har högst A-inkomst om denna tillsammans med båda makarnas B-inkomster överstiger den s. k. brytpunkten. Det fribelopp på . som således har införts är inte tillräckligt.