mot · G902301 · 1986-02-18 00:00:00 — Motion till 1985/86:301 m. fl. (c) Ersättning för miljöskador (prop. 1985/86:83) Målet för miljöpolitik är att bygga ett samhälle som verkar i balans med naturen nu och . Miljöfrågor handlar inte bara om människans överlevnad utan också om hur mänsklig verksamhet skall anpassas till de begränsningar och möjligheter som natur och miljö ger. Vi anser att utsläpp av ämnen som förorsakar långvariga effekter särskilt bör prioriteras i miljöarbetet. har i den miljöpolitiska motionen 1985/86:Jo799, med följdmotion Sk572 av m. fl. utförligt redovisat den framtida miljöpolitikens inriktning. Ett viktigt instrument i miljöarbetet är de regler och förordningar som vi i demokratisk ordning enats om att arbeta med. Dessa regler måste utformas så att människor och organisationer kan överblicka vilka inskränkningar och krav som samhället ställer på dem. De måste likaså kunna få en insikt i vilka repressiva inslag som följer i det fall reglerna överträds. Ett framgångsrikt miljöarbete fordrar således en rättslig reglering som uppfyller dessa krav. Detta är också nödvändigt för att slå vakt om andra viktiga principer som rättssäkerhet, rättstrygghet och rättsförmåga. Skadeståndsansvaret för miljöfarlig verksamhet regleras i miljöskyddslagen. Därtill finns vissa stadganden i bl. a. som omfattar miljöbrott. Dessa stadganden syftar till att slå vakt om allmänna intressen och behov. Däremot rätt till skadestånd för skadelidande regleras på ett oklart sätt. För samhället och rättsstaten är det lika viktigt att kunna ingripa mot miljöbrottslig verksamhet som att kunna garantera skadelidande rimliga möjligheter till ekonomisk ersättning för uppkommen skada. Den samordning av skadeståndsreglerna som förordas är ur flera synpunkter värdefull. Dels leder en samlad reglering till att överskådligheten förbättras. Dels är miljöskadeståndsrätten ett viktigt och nödvändigt komplement till övrig miljölagstiftning. Däremot kan en skärpning av skadeståndsrätten inte ersätta annan lagstiftning. Propositionen föreslår ett betydligt vidgat tillämpningsområde för miljöskadelagen i förhållande till exempelvis miljöskyddslagen. Eftersom vi ser miljöskadeståndslagen som ett nödvändigt komplement till bl. a. miljöskyddslagen kan de skilda tillämpningsområdena lagarna emellan vålla problem. Enligt vår uppfattning bör överväga behovet av endera en koncentration av övriga miljörättsliga stadganden analogt med förslaget till miljöskadelag eller bör möjligheter att utvidga miljöskyddslagen prövas så att dess tillämpningsområde mer överensstämmer med miljöskadelagens. Orts- och allmänvanliga störningar 11 § tredje stycket förslag till miljöskadelag anges att ersättning inte utgår i det fall orsaken till störningen/skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller till dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden. Störningen måste således överstiga en viss toleransgräns som kan variera från ort till ort. Av specialmotiveringen framgår också att olägenheter av s. k. allmännyttiga verksamheter måste tålas i större utsträckning än andra. Vi saknar ett resonemang i specialmotiveringen vad gäller orts- och allmänvanliga störningar. Så som lagtexten nu är utformad, och med de uttalanden som statsrådet gör, skulle lagen kunna tolkas så att den ger underlag för ytterligare koncentration av miljöfarliga eller miljöstörande verksamheter till orter där sådan redan finns utan att skadeståndsanspråk kan resas. En sådan negativ tolkning av stadgandet i miljöskadelagens 1 § tredje stycket måste avvisas. Det är enligt vår mening inte skäligt att bedöma föroreningsskador med olika toleransgränser beroende på lokalisering. Därför bör som sin mening uttala att miljöstörande verksamhet bör bedömas efter effekt och inte lokalisering. Ersättningsgilla skador i övrigt Statsrådet konstaterar att en vanligt förekommande miljöskada utgörs av en ren förmögenhetsskada. Person-, sak- och förmögenhetsskador berättigar till ersättning enligt lagförslaget. Person- och sakskador ersätts oavsett skadans storlek. Förmögenhetsskador däremot ersätts endast om skadan inte är oväsentlig. För den enskilda skadelidanden är det lika väsentligt att få förmögenhetsskada ersatt som sak- eller personskada. har riksdagsmajoriteten upprepade gånger åsidosatt väsentliga förmögenhetsrättsliga krav. Det gäller såväl intrångsregler i gällande rätt som inskränkningar i nyttjandemöjligheterna för enskild fastighetsägare. Vi finner detta oacceptabelt. Statsrådet anger inga sakliga skäl varför fastighetsägare skall tåla mindre skador på sin fastighet. Enligt vår mening bör förslaget i denna del avvisas. Person-, sak- och förmögenhetsskador skall ersättas vare sig skadan är oväsentlig eller inte. För att uppnå detta yrkar vi att andra stycket 1 § utgår. Till skillnad från skadeståndsrätten föreslår statsrådet att ett strikt skadeståndsansvar skall gälla för miljöskador. Detta överensstämmer med miljöskyddslagens stadganden. Miljöskador kan ofta drabba en skadelidande mycket hårt. Ett strikt skadeståndsansvar ökar möjligheterna för tredje man att få ekonomisk kompensation för uppkomna olägenheter. Vi finner att förslaget inom lagens tillämpningsområde väl tillgodoser skadelidandens krav. Däremot finns anledning ifrågasätta hur skador som uppkommer på grund av annan miljöfarlig verksamhet som inte bedrivs på en fastighet skall kunna ersättas. Såvitt oss är bekant är möjligheterna för en enskild skadelidande att få ersättning för exempelvis uppkommen skada på grund av miljöfarliga transporter och liknande mindre än i förslaget till miljöskadelag. Vi återkommer nedan till detta. Den allvarligaste invändningen mot förslaget vad gäller strikt ansvar är dock att en näringsidkare eller fastighetsägare som följt alla de regler som samhället och andra organisationer kan ha ställt upp för en verksamhet kan åläggas ersättningsskyldighet. Vi finner det självklart att en företagare som med uppsåt eller oaktsamhet orsakar skada är ersättningsskyldig för denna. Det är inte lika självklart att en företagare strikt skall kunna åläggas skadeståndsskyldighet i alla fall. Som vi inledningsvis anförde måste all lagstiftning utformas så att varje medborgare har rimliga möjligheter att inse vilka verksamhetsinskränkningar som samhället kräver och effekterna vid en överträdelse av detta. En lag får därtill inte ha en retroaktiv verkan. Statsrådet har endast marginellt tangerat detta problem och då utifrån en delvis annan utgångspunkt. Enligt propositionen är frågan om bildande av en miljöskadefond föremål för utredning, och en sådan fond är nödvändig för att garantera skadelidanden ersättning i de fall där vällaren saknar ekonomiska möjligheter att erlägga skadeståndet. Enligt vår mening ligger det i samhällets intresse att genom en miljöskadefond eller en miljöskadeförsäkring garantera skadelidande möjligheter till ersättning oberoende av vållarens ekonomiska ställning. Det synes oss lika självklart att ett sådant system bör användas för att ersätta skadan i det fall vällaren utan uppsåt eller ovarsamhet orsakar skada. Därtill måste vållarens möjligheter att utöva sin regressrätt ses över och stärkas. Endast genom en sådan kombination av insatser kan såväl skadelidandens som vållarens rättssäkerhet i alla lägen tryggas. Skadestånd kan utges för skador enligt 3 § punkt 8 genom annan liknande störning. I motiveringen anges att så vitt skilda störningar som spridande av virus, förfulande av landskapsbilden och s. k. psykisk immission räknas dit. För vår del vill vi anföra att motiveringen bör kompletteras med ett självklart förtydligande. Insatser som är motiverade eller ålagda fastighetsägare av statlig myndighet eller åtgärd som är tillåten av myndighet kan inte i annan ordning grunda skadeståndsskyldighet till tredje man. Det gäller exempelvis avverkningar av skog i enlighet med gällande regler likaväl som uppförande av byggnad. Miljörätten bör i möjligaste mån präglas av likartade regler. Detta gäller inte minst stadganden om preskriptionstid. I förslaget till miljöskadelag avvisar statsrådet förslaget till en preskriptionstid . I stället föreslår han en med skadeståndsrätten i övrigt lika preskriptionstid. Under den icke-socialistiska regeringstiden uppmärksammades behovet av att preskriptionstiden i frågor rörande miljöbrott inte räknas från den tidpunkt när den miljöskadande handlingen utförs utan från den tid då skadan börjar uppträda. Skälet för detta var att många miljöeffekter inte uppträder förrän och att effekterna kan vara svårbedömda inledningsvis. Samma förhållande torde gälla för miljöskaderätten. Miljöskadelagen bör därför liksom miljöskyddslagen innehålla särskilda anvisningar om hur preskriptionstid räknas. Med ändring av propositionens förslag föreslår vi därför att reglerna för preskription i miljöskadelagen utformas så att preskriptionstiden räknas från den tidpunkt skada/störning uppstår. Utskottet bör få i uppdrag att utforma förslag till lagtext. Möjligheterna för enskilda skadelidande att ta till vara sin rätt är helt beroende av vilken ekonomisk hjälp samhället kan acceptera för utredning och offentligt biträde. har justitieministern aviserat ett förslag med anledning av rättshjälpskommitténs betänkanden. Vi utgår från att de särskilda insatser som krävs i miljömål m. fl. mål särskilt kommer att beaktas i det kommande förslaget. kommer att återkomma till frågorna om rättshjälp i anslutning till detta. En lagstiftning som så klart anger skyldigheter för en viss grupp i samhället som miljöskadelagen ställer krav på samhället vad gäller forskning och information. Tillgång på adekvat utformad och aktuell information om olika miljöeffekter är en absolut nödvändighet för att enskilda näringsidkare skall kunna bidra till en miljöanpassad verksamhet. Forskning inom miljöområdet är en angelägen uppgift för samhället. 1985/86:301 är det nödvändigt att samhället ger möjligheter att stödja forsknings- och kartläggningsinsatser som kan leda till att miljöeffekter uppdagas. Även en sådan fristående verksamhet är nödvändig för att ge möjligheter för företagare och allmänhet att förebygga och minimera skadeeffekter. Som vi ovan anfört förutsätter rättssäkerhetskraven att miljöskadelagen kompletteras med en miljöskadeförsäkring. Endast så kan skadelidandens och skadevållandens rätt i alla fall tas till vara. Andra länder, exempelvis , har ett fungerande system med miljöskadeförsäkringar. En försäkring där premierna erläggs av företagen är positiv utifrån två principiellt viktiga utgångspunkter. Dels är ett sådant system väl förenligt med vår principiella inställning att det företag som vållar miljöskada skall ansvara för sanering m. m. av denna. Dels innebär försäkringssystemet att särskilt miljöfarlig verksamhet kommer att åläggas högre för försäkringsskydd. Det leder till en självsanering inom företagarvärlden där miljöfarlig verksamhet kommer att undvikas. Företagen får ett ekonomiskt incitament att söka mer miljöanpassade alternativ i produktionen. bör i anledning av vad ovan anförts besluta ge regeringen i uppdrag att utfärda tilläggsdirektiv till miljöskadefondsutredningen. Direktiven bör omfatta ett uppdrag till utredningen att presentera förslag till miljöskadeförsäkring i enlighet med motionens syften. Med anledning av vad som ovan anförts hemställer vi 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförs om behovet av samordning i miljölagstiftningen, 2. att beslutar uttala vikten av att miljöstörande verksamhet inte tillåts koncentreras till redan ur miljösynpunkt utsatta orter så som i motionen anförs, 3. att beslutar att med avslag på propositionen i denna del 1 § miljöskadelagen skall lyda: Skadestånd enligt denna lag utges för personskada, sakskada och ren förmögenhetsskada som verksamhet på en fastighet har orsakat i sin omgivning. Skada som inte orsakats uppsåtligen eller genom vårdslöshet ersätts bara i den mån den störning som har orsakat skadan inte skäligen bör tålas med hänsyn till förhållandena på orten eller dess allmänna förekomst under jämförliga förhållanden. 4. att beslutar hos regeringen begära tilläggsdirektiv till miljöskadefondsutredningen angående införande av och formerna för en miljöskadeförsäkring i enlighet med vad som anförs i motionen, 5. att beslutar med ändring av propositionen i enlighet Mot. 1985/86:301 med motionens förslag vad gäller regler för preskription. () ()