mot · G902K201 · 1986-01-14 00:00:00 — 1985/86 :K201 Korporativismen och statsskickets grunder m. m. 1985/86 K201-203 I förarbetena till vår regeringsform uttalas att den offentliga makten enligt vårt styrelseskick skall utgå inte från organisationerna utan från folket (1:1 RF) och att ett korporativt statsskick är främmande för grundlagen. Verkligheten är emellertid en annan än vad som följer av de högtidliga paroller som sålunda inskrivits i vår grundlag. Inom arbetsrätten intar de etablerade fackföreningarna en central ställning. Lagen om medbestämmande i arbetslivet är det kanske främsta exemplet härpå men även lagen om anställningsskydd och studieledighetslagen förtjänar att omnämnas i sammanhanget. Och det är betecknande nog fackföreningen men inte den enskilde som tillerkänns en stor del av rättigheterna i de angivna lagarna. Här må endast hänvisas till arbetsgivarens förhandlingsskyldighet, medbestämmandeavtal och det fackliga vetot (se närmare AU 1985/86:1). privilegier visar sig också däri att ett kollektivavtal kan sätta de arbetsrättsliga lagarna ur spel. tar nämligen över lagen i vissa hänseenden, något som kan te sig överraskande från den eljest självklara synpunkten att lagen bör behandla alla lika. I lagen om anställningsskydd står det sålunda, för att ta ett exempel, att genom kollektivavtal får göras avvikelser från ett antal paragrafer i lagen, bland dem turordningsreglerna. Konsekvensen blir, åtminstone rent formellt, att den s. k. senioritetsprincipen kan sättas åsido till nackdel för en icke-medlem vid upprättandet av turordningslistor (se närmare AU 1985/86:3). Genom kollektivavtal kan arbetsgivaren slutligen förbinda sig att ej anställa personer som inte tillhör en avtalsslutande arbetstagarorganisation (organisationsklausul). maktställning spänner emellertid över vidare områden än själva arbetsrätten. har sålunda kommit att få offentliga förvaltningsuppgifter. Det kan vara fråga om ledamöter i arbetsdomstolen, i olika myndigheter och i offentliga utredningar. tillerkände de lokala arbetstagarorganisationerna rätt att vara närvarande vid sammanträden med alla nämnder i kommunerna utom kommunstyrelsen. är fackföreningarnas roll i löntagarfonderna inte att förglömma. De organ, som sålunda tillagts rätt att besluta i offentliga angelägenheter och som även eljest med samhällets stöd blivit utrustade med makt och 1 1 1985186.3 sami. inflytande, saknar emellertid själva offentliga regler för sin verksamhet. är därför omöjligt att t. ex. veta att ett föreningsbeslut är ett korrekt uttryck K201 för medlemmarnas vilja, en iakttagelse som regeringsrätten gjorde i det berörda lagstiftningsärendet rörande närvarorätten i kommunala nämnder (prop. 1984/85:200 s. 64). Det saknas även - anmärkningsvärt nog - rättsliga normer i förhållandet inbördes mellan föreningen och den enskilde i fråga om - möjligheten att få ett beslut från föreningens sida överprövat - rätten att inträda i föreningen - rätten att vara kvar i föreningen - rätten att utträda ur föreningen samt - rätten att slippa bli ansluten till en förening mot sin vilja. I anslutning till det sistnämnda ämnet, nämligen rätten att slippa tillhöra en förening (negativ föreningsrätt) må nämnas, att lagrådet på förekommen anledning funnit att regeringsformen icke lägger hinder i vägen för att i lag reglera denna fråga, som närmast avser kollektivanslutning till det socialdemokratiska partiet (KU 1984/85:30). Lagrådet tilläde, att det kunde ifrågasättas om föreningsfriheten omfattar åtgärder från medborgares sida som innebär att andra personer mot sin vilja eller i vart fall utan egen medverkan ansluts som medlemmar till en förening. Enligt FN-deklarationen skall vidare ingen tvingas att tillhöra sammanslutning (artikel 20 punkt 2); artikeln innebär med andra ord förbud mot tvångsanslutning. Samma ståndpunkt bygger för övrigt artikel 11 i på (NJA 1982 s. 857 avseende medlems begäran om utträde ur fackförening). Även i övriga berörda hänseenden är den enskildes ställning stundom mycket svag i förhållande till föreningen. Detta gäller t. ex. beträffande uteslutning ur fackförening, inom vilket område den enskilde medlemmens rättssäkerhet synes obefintlig (Rättssäkerheten i fackföreningar s. 88). Slutsatsen kan därför - såvitt nu är i fråga - icke rimligen bli annan än den att det icke längre anständigtvis går att försvara avsaknaden av rättsnormer inom detta centrala område. För alla andra typer av associationer, nämligen aktiebolag, handelsbolag, stiftelse och ekonomisk förening, finns ju omfattande lagreglering. Det är följaktligen angeläget att skapa allmänna rättsregler även för ideella föreningar, som är den juridiska beteckningen för den grupp vartill fackföreningar räknas. Utanför fackföreningarnas maktsfär är situationen i vissa hänseenden densamma. Enligt hyresförhandlingslag har hyresgästorganisationen - i praktiken nästan undantagslöst tillhörande - av lagstiftaren tillerkänts rätt att av alla hyresgäster, oberoende av om dessa är medlemmar i organisationen eller inte, uppbära ersättning för dess förhandlingsarbete; ersättningen är enligt lagen inbakad i hyran. Den sålunda lagfästa rätten har konkretiserats genom överenskommelse mellan och allmännyttiga bostadsföretag (Säbo). Ersättningen avser numera dock ej endast den i lagen behandlade gottgörd sen för förhandlingsverksamheten utan även medel för hyresgästinflytande och fritidsverksamhet, inalles av hyran. Innebörden av hyresförhandlingslagen i här berörd del är att gett en enskild organisation rätt att beskatta en viss grupp av enskilda, en beskattningsrätt som ligger utanför den offentligrättsliga kontroll som eljest gäller för beskattningsmakt. Den enskilde tvingas med andra ord att på statens order avstå tillgångar till en annan enskild (, Äganderättsskyddet i svensk rätt s. 103). Det kan i och för sig sättas i fråga huruvida sådant ingrepp i den enskildes äganderätt verkligen står i överensstämmelse med allmänna grundsatser i vår rättsordning rörande äganderättsskyddet, i allt fall sådant detta skydd kommer till uttryck i angående skydd för de mänskliga rättigheterna.I motion 1985/86:67 har jag närmare utvecklat vilken materiell betydelse som är att tillmäta artikel 1 i första tilläggsprotokollet till med anledning av dom i Sporrong- och Lönnrothmålet, som gällde långvariga expropriationstillstånd och byggnadsförbud beträffande två fastigheter i . - Slutsatsen här blir att det finns all anledning att tillmötesgå krav på en omprövning av 2 kap. 18 § regeringsformen, en grundlagsbestämmelse som tilldrar sig ett alltmer ökande intresse bland medborgarna (t. ex. rörande sådana frågor som markanvändning och handredskapsfiske). Ifrågavarande stadgande är knappast en prydnad för en modern regeringsform (, Om expropriation och grundlagstolkning, till , s. 63). Som framgått omfattar den i lagen avsedda förhandlingsöverenskommelsen även hyresgäster som ej är medlemmar i hyresgästföreningen i fråga. Det har förekommit att en grupp av hyresgäster icke velat få sina intressen tillvaratagna av den etablerade hyresgästorganisationen; de hade i stället bildat en egen förening i avsikt att denna skulle företräda dem i förhållande till hyresvärden. Prövningen av denna fråga (4 § i lagen) tillkommer hyresnämnden och bostadsdomstolen. I dessa organ ingår som ledamöter personer vilka är knutna till den etablerade hyresgästorganisationen. I ett mål (NJA 1982 s. 564) gällde frågan, om ordföranden i () varit jävig vid handläggningen i bostadsdomstolen av tvist mellan en till riksförbundet ansluten hyresgästförening och en helt fristående förening (Kroken) till vilka flertalet hyresgäster hörde. Tvisten gällde vilkendera förening som skulle äga rätt att företräda hyresgästerna; hyresgästerna är ej själva kompetenta att utse sitt eget ombud! underkände jävsinvändningen bl. a. under hänvisning till att lagstiftningen uppenbarligen bygger på den förutsättningen att intresseledamöterna skall vara i stånd att opartiskt handlägga även tvister där direkta organisationsintressen står på spel (kurs. av mig) och det är inte förenligt med lagens reglering att generellt betrakta organisationsanknutna ledamöter som jäviga i sådana tvister. En person i ville ej erlägga någon ersättning för de fritidsaktiviteter som hyresgästföreningen anordnade. Han vände sig därför till hyresnämnden med åberopande av argumentet att pingisbord är nog bra för seende men jag är ju blind. Nämnden underkände dock hans begäran (motion 1984/85:2801). 1 * 1985/86.3 sami. Som framhållits av professor i den 7 Mot. sker i sådana här fall den rättsliga prövningen av myndigheter K201 där majoriteten av ledamöterna utsetts på förslag just av de organisationer som slutit det centrala avtal som ersättningarna bygger på. De ledamöter som föreslagits av organisationerna och som själva har en mycket stark anknytning till dessa kommer inte att finna att det centrala avtal som organisationerna slutit med varandra är oskäligt eller olagligt. Det kan ett barn begripa, sammanfattar . I ett vidare sammanhang innebär sammansättningen av hyresnämnd och av bostadsdomstolen att - som påpekat i sin artikel som för övrigt betitlats Domen gäller men domaren är jävig - lagstiftaren satt sig över det i rättsmedvetandet starkt förankrade domarjävet att ingen får döma i egen sak. Det nuvarande tillståndet är därför oefterrättsligt. Som nedan utvecklas är det dessutom tvivelaktigt, huruvida de nämnda organen uppfyller kravet i om opartisk domstol. Prövningen av tvister bör därför av rättssäkerhetsskäl anförtros åt allmän domstol (1983 s. 744 och 1984 s. 794). En av hörnstenarna i vårt statsskick är att den dömande makten skall utövas av självständiga och oberoende domare. Därav följer å andra sidan att domarna måste vara garanterade integritet och oavsättlighet och att prövning av frågan, huruvida en enskild domare på grund av brott förverkat sin rätt att vara domare, måste tillkomma allmän domstol eller sålunda i sista hand högsta domstolen. I en sådan här för vår rättsordning fundamental fråga borde det inte finnas utrymme för korporativism. Men det är inte desto mindre så, att det anförtrotts åt en korporativistiskt sammansatt särskild domstol att pröva frågan om en enskild domare skall skiljas från sin tjänst eller ej. Så skedde genom ämbetsansvarsreform, till grund för vilken ytterst ligger den besynnerliga - närmast befängda - tanken att, om en tjänsteman vid sin myndighetsutövning kränker en enskild persons intressen eller på annat sätt tillfogar denne skada, detta är att betrakta som en angelägenhet uteslutande mellan arbetsgivaren och arbetstagaren. Enligt min mening bör det i stället naturligen vara de enskilda medborgarna som är att anse som förfördelade. I motion 1984/85:2976 har jag närmare pekat på det otillfredsställande rättsläget inom tjänsteansvarets område och på de olyckliga konsekvenserna därav. Den äldre ordningen bör därför återinföras i sina huvuddrag. En sådan konsekvens är att prövningen, om en domare skall skiljas från sin tjänst eller ej, jämlikt 16 kap. 1 § lagen om offentlig anställning () i sista hand tillkommer arbetsdomstolen med dess sammansättning av intresseledamöter. Genom en sådan sammansättning finns uppenbarligen risk för att omständigheter kommer att värderas annorlunda än vad som skulle bli fallet i en domstol utan sådana ledamöter. Det är icke förenligt med angivna principer att överlämna fråga av hithörande slag till en domstol där ledamöterna, även de lagfarna, dessutom förordnas för en period av i sänder. Det har - enligt professor , vice president i Europeiska Mot. kommissionen för de mänskliga rättigheterna (Colloquium i hovrätt) - satts i fråga, att organ med inslag av intresseledamöter inte skulle uppfylla kravet i artikel 6 i om opartisk domstol (an independant and impartial tribunal). En slutsats av det nu anförda blir, att den nuvarande handläggningen av frågor om disciplinansvar och avskedande icke står i samklang med det skydd som enligt regeringsformen bör tillkomma ordinarie domare. En domares skiljande från tjänsten bör uteslutande prövas av allmän domstol. Denna fråga bör med hänsyn till dess konstitutionella vikt brytas loss ur spörsmålet om tjänsteansvaret i ett vidare sammanhang. Den röda tråden i min motion har varit att korporativismen erhållit en maktställning som icke står i samklang med portalparagrafens ord i regeringsformen om att all offentlig makt utgår från folket. Det måste därför vara en allmän för demokratins villkor avgörande fråga att få den närmare förekomsten av korporativism utredd och värderad utifrån vårt statsskicks grunder (jfr KU 1984/85:30 s. 23). Ingen borde ha anledning att motsätta sig att så sker. Med hänvisning till det anförda hemställer jag 1. att begär att regeringen tillsätter en parlamentarisk utredning med uppgift att utreda och värdera förekomsten av korporativism i förhållande till statsskickets grunder, 2. att begär att regeringen låter utreda hur den enskildes äganderätt skall kunna tryggas på ett bättre sätt än vad som kommit till uttryck i 2 kap. 18 § regeringsformen, [3. att ger regeringen till känna att talan mot beslut enligt 15 kap. 4 § lagen om offentlig anställning skall såvitt angår ordinarie domare (utom justitieråd och regeringsråd) föras hos och i sista hand hos högsta domstolen,1] [4. att hos regeringen begär förslag till lag om ideella föreningar,2] [5. att begär att regeringen lämnar den sittande rättegångsutredningen i uppdrag att framlägga förslag till avskaffande av hyresnämnd och bostadsdomstol.3] 11985/86:A702. Z1985/86:L202. 31985/86:Ju401.