mot · G902So438 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:So438 m. fl. (s) Kompetens för läkarundersökning i brottmål I 7 § lagen om personundersökning i brottmål () stadgas att rätten när skäl därtill äro kan besluta att inhämta läkarintyg angående misstänkt. I döms runt 40 000 personer för brott som icke är bagatellbrott. Antalet årliga § 7-undersökningar har i hela landet legat något under 2 500, vilket talar för att en hård sovring sker i domstolarna. I de förslag till ändrad psykiatrisk lagstiftning, som lades fram (SOU 1984:64), berörs rättspsykiatriska undersökningar, men personundersökningslagen nämns inte alls, varför man väl får förmoda att den åtminstone inte kommer att förändras. När personundersökningslagen trädde i kraft framhölls det önskvärda i att psykiatrer så långt möjligt anlitades för läkarintygen, men på grund av rådande psykiaterbrist ansågs det böra bli obligatoriskt endast om någon första gången skulle dömas till internering, om någon skulle dömas till ungdomsfängelse eller någon skulle överlämnas till öppen psykiatrisk vård. Av de påföljderna finns endast den sistnämnda kvar och är mycket sällan aktuell. finns inget annat kompetenskrav på den som skriver § 7-intyg än att han/hon skall vara leg. läkare, utom i det sistnämnda fallet. § 7-intyg räcker inte för domstolsöverlämnande till sluten psykiatrisk vård om inte vederbörande redan är omhändertagen för sådan vård och då efter hörande. Däremot utgör intyget ett viktigt urvalsinstrument för rättspsykiatrisk undersökning; dessutom viktigt för domstolarna vid ställningstagande till påföljder, som något avviker från praxis, t. ex. vissa fall av rattfylleri eller rymning från militärtjänst där annan påföljd än fängelse ibland kan vara motiverad. Verksamheten saknar huvudman. I Förslag till rättspsykiatrisk regionvård 1981 föreslogs rättspsykiatrin få ansvar för § 7-intygen i regionerna; samma föreslogs i den (1983:661) som redovisade en översyn av personundersökningsverksamheten i brottmål. Ingenting har heller hänt i detta avseende. Det är känt att domstolarna betraktar § 7-intygen" som viktiga och seriösa dokument och vill ha dem skrivna av psykiatrer, helst rättspsykiatrer. Begäran om § 7-intyg kan avse både häktade och icke häktade personer. När det rör häktade föreligger ofta svår tidsnöd, men man vet var personen finns. När det gäller icke häktade finns problemet att patienterna inte alltid kommer när man ber dem, inte alltid finns på angivna adresser etc. I anges behovet av § 7-undersökningar öka. Verkligheten i regionen ser grovt ut så här: försöker rättspsykiatrer klara. I har allmänpsykiatrerna försökt ta hand om intygen, samma gäller i , sannolikt också i och (). I gör allmänpsykiatrerna en del, med hjälp från . och Luleå-Boden-områdena (inkl. ) är bekymmersamma. Vi anser att tankar om en regionaliserad rättspsykiatri med ansvar även för § 7-intygen är vettiga. Omen sådan kommer till stånd med ett minimum av resurser skulle man för norra regionens vidkommande tänka sig att rättspsykiatrin finge närmast ett samordningsansvar: möjlighet att t. ex. vid regionträffar informera, i någon mån utbilda och intressera kolleger, så många och spridda, och med beredskap för handledning, detta naturligtvis i fall där vederbörande bor så långt bort att undersökningen inte gärna kan göras i . I andra regioner med mindre geografiska avstånd kan man centralisera all § 7-verksamhet till de rättspsykiatriska enheterna. Här uppe skulle det inte var möjligt, inte ens om vi finge de två utredningstjänster som socialstyrelsen- och har föreslagit. Det skulle med hänsyn till avstånden inte heller vara humant. Men bara möjlighet till samarbete och kontakt inom regionen skulle lösa rätt många problem och sannolikt också göra bedömningarna någorlunda enhetliga. Så länge det varken finns huvudman för verksamheten eller kompetenskrav på den som skall utföra arbetet och resurser i övrigt saknas går det emellertid inte att lösa problemen. Med det ovan anförda hemställer vi att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad i motionen anförts om behovet av huvudman för § 7-undersökningar och kompetenskrav på den som skall utföra arbetet. () () 1985/86 So438