mot · G902Jo253 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86: Jo253 (m) Utredning av verksamheten för rådgivning till jordbrukare I proposition 1985/86:74 kap. 4 tar föredragande statsrådet upp rådgivningen i jordbruket. Vikten av rådgivning om produktionsmetoder som innebär ökat hänsynstagande till miljöskydds- och naturvårdshänsyn betonas. Till detta fordras enligt föredraganden ytterligare resurser till lantbruksnämnderna. Finansieringen av denna rådgivning föreslås ske med medel som flyter in genom miljöavgiften på bekämpningsmedel och handelsgödsel, vilket innebär att jordbrukarna får betala såväl det i propositionen föreslagna forskningsprogrammet som kostnaderna för information och rådgivning. Det är intressant att se hur jordbruksrådgivningen utvecklats under senare årtionden. Från att ha varit en jordbrukets egen angelägenhet med stort inflytande av näringen har den utvecklats till att bli en samhällets angelägenhet. senast har kostnaderna återigen börjat att överföras på näringen, medan utformningen av rådgivningen är kvar hos samhället. Detta måste anses otillfredsställande. 1984 beräknas jordbrukets rådgivningskostnader ha varit och kommer troligen 1985 att ha varit , vilket är nära . En ytterligare arealminskning medför ytterligare kostnadshöjningar. Ett färre antal - men ytterligt specialiserade - yrkesutövare kommer att ställa stora krav på rådgivning som, om man skall betala denna, också kommer att ställa krav på inflytande över utformningen. Svenskt jordbruk har sedan efterkrigstiden genomgått en stark utveckling och är ett av världens effektivaste både i vad gäller produktion och kvalitet. Denna utveckling kommer att fortgå och ställa ytterligare krav på kunskap hos jordbrukarna. Problemen med en än mera specialiserad växtodling, ökad produktion inom aminalieproduktion och ökad användning av modem teknik måste uppmärksammas. Den debatt om livsmedelskvalitet som pågår liksom frågorna kring alternativa odlingsformer kan innebära stora omställningsproblem för jordbruket och kräva en mera företagsinriktad utbildning och rådgivning. Den ekonomiska rådgivningen kommer att få ökad betydelse. Jordbrukets grundläggande utbildning sker på jordbruksskolorna. Utbildningen är dyrbar och fordrar stora investeringar i mark, byggnader och utrustning. Det stora biologiska, ekologiska och tekniska kunnande och den kompetens som finns inom den aktiva lantbrukarkåren utnyttjas dåligt och måste kunna förbättras. De hårda krav samhället kommer att ställa inte minst inom miljö- och kvalitetsområdena innebär vidareutbildning av de aktiva jordbrukarna. Dessa har en mycket varierande utbildning och kunskapsnivå, vilket innebär att denna utbildning måste i högre grad än nu vara individuell och företagsinriktad. Som tidigare nämnts är jordbrukets rådgivning mycket dyrbar men också mycket splittrad. De forskningsresultat och den rådgivning som jordbrukaren behöver når honom nu via flera kanaler. Lantbruksstyrelsen är genom sina regionala organ lantbruksnämnderna ansvarig för den statliga rådgivningen. Hushållningssällskapen har ökat sin rådgivning och riktar främst in denna mot det enskilda företaget. Därtill kommer ett antal kooperativa och enskilda företag som i sin kommersiella verksamhet också bedriver någon form av rådgivning. Av ekonomiska skäl avgiftsfmansierar staten alltmer av sin rådgivning. De övriga rådgivarna har alltid tvingats ta betalt för sina tjänster. Den totala kostnaden för all rådgivning kommer att belasta näringen och dess utövare jordbrukaren och även konsumenten. I en vikande näring med låg lönsamhet är detta ohållbart. En möjlighet att förbilliga men effektivisera rådgivningen kan vara att inom t. ex. ett län bilda någon form av lantbrukscentra. Detta skulle med fördel kunna byggas upp kring någon ^bildningsanstalt, t. ex. lantbruksskola. Stat, landsting, skola och näringsliv skulle här kunna bilda en enhet som skulle stå till förfogande för skolans och lantbruksnäringens utbildningsbehov. Till dessa centra kan man förlägga den rådgivningsverksamhet som berör produktionen samt lokalt forsknings-, försöks- och utvecklingsarbete. Den nära kontakt som ett sådant centra skulle få med näringen skulle också verka stimulerande och mera konkretiserande på utbildningen. Diskussionen om den framtida rådgivningen förs nu inom olika organisationer. Det är nu tid att mera aktivt sammanföra dessa tankar och diskussioner. Staten bör ta initiativ att tillsammans med representanter för näringen, utbildningen, forskningen och rådgivningen starta en utredning som ser över lantbrukets rådgivning och hur denna bäst skall organiseras. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär att rådgivningen till jordbruket blir föremål för utredning. 1985/86 Jo253