mot · G902290 · 1986-02-12 00:00:00 — Ny förvaltningslag (prop. 1985/86:80) I propositionen berörs på s. 22 kortfattat frågan om det allmännas skyldighet att gottgöra den enskilde för skada som uppstått på grund av att en myndighet gör fel när den fullgör sin serviceskyldighet enligt de nya reglerna (myndigheternas serviceskyldighet). Frågan kan - med utgångspunkt i den enskildes situation - formuleras så här: Vilka upplysningar, uppgifter, kan en tjänsteman lämna utan att hans arbetsgivare eller han själv behöver stå något ansvar för dem? Skall den enskilde kunna inrätta sig efter en erhållen upplysning om innehållet t. ex. i gällande rätt och sålunda kunna anpassa sitt handlande därefter utan att behöva drabbas av ekonomisk skada? Vem står med andra ord risken för att upplysningen, uppgiften, är oriktig? Två praktiska exempel får åskådliggöra min fråga. En person, A, övervägde att inropa en jordbruksfastighet - belägen i - på exekutiv auktion. Innan inropet skedde, diskuterade A med vederbörande kronofogde hur det förhöll sig med lantbruksnämndens tillstånd till förvärvet. Kronofogden uppgav då att det ej skulle vara några problem för A att behålla fastigheten. Även om han fick avslag på sin ansökan hos lantbruksnämnden, kunde han - enligt kronofogden - ånyo förvärva fastigheten när denna såldes vid offentlig auktion. Upplysningen om innehållet i jordförvärvslagen var oriktig. Den som inropar jordbruksfastighet på exekutiv auktion måste avyttra den , om han ej utverkat tillstånd av lantbruksnämnden. Vid sådan avyttring som i sista hand skall ske på offentlig auktion genom kronofogdemyndighetens försorg - får säljaren icke på nytt uppträda som köpare, något som otvetydigt framgår av 17 § samma lag. A som förlitade sig på riktigheten av kronofogdens besked om gällande rätt inropade fastigheten vid den exekutiva auktionen. Sedan A därefter förvägrats förvärvstillstånd, ansåg han sig tvungen att sälja fastigheten. Genom denna fastighetsaffär åsamkades A skada för . A vände sig till justitiekanslern, som först slog fast att kronofogdens upplysningar om innehållet av bestämmelserna i jordförvärvslagen varit felaktiga (JK-Beslut , C 13). För att skadestånd skall utgå enligt skadeståndslagen fordras härutöver att den påtalade felaktigheten ägt rum vid myndighetsutövning, ett ingalunda entydigt begrepp. Sedan JK sökt tolka begreppet med ledning av den av departementschefen åberopade rättskällan (prop. 1972:5 s. 498 ff.) uttalade han: De åtgärder från kronofogdens sida som A anser grunda skadestånds- 1 1 1985/86.3 sami. ansvar för staten utgör ej annat än muntliga upplysningar om innehållet i Mot. Av den ovan lämnade redogörelsen framgår att lagstiftaren inte har åsyftat att varje upplysning i tjänsten till enskilda angående innehållet i och innebörden av gällande lagar och förordningar skall anses lämnad vid myndighetsutövning. För att så skall bli fallet bör fordras att upplysningsskyldigheten är föreskriven i lag eller annan författning. Således kan A:s yrkande inte vinna bifall. I det andra exemplet hade det från i en kommun () lämnats den felaktiga uppgiften att en viss fastighet - som varit föremål för försäljning - varit ansluten till det kommunala VA-nätet. Enligt köparen skulle köpeskillingen ha nedsatts med ca . om han känt till att så i själva verket icke varit fallet. Enligt högsta domstolen (dom nr DT 47/1985) hade det felaktiga beskedet ej avsett innehållet i något beslut. Det hade inte heller rört något aktuellt ärende hos kommunen. Upplysningen hade således icke haft karaktären av förhandsbesked e. d. Inte heller i övrigt kunde upplysningen anses ha haft ett sådant samband med kommunens myndighetsutövning att det varit fråga om en åtgärd vid myndighetsutövning. Det grundläggande villkoret för skadeståndsansvar enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen var därmed enligt högsta domstolen icke uppfyllt. Som framgår innebär gällande rätt att den enskilde i stor utsträckning själv får bära de ekonomiska konsekvenserna av att han litar på riktigheten av och alltså inrättar sig efter besked som tillhandahålls honom från våra myndigheter. Utgångspunkten bör självfallet vara att myndigheten ansvarar för riktigheten av de uppgifter som en tjänsteman vid myndigheten lämnar, uppgifter vilka den enskilde förlitar sig på. Dagens rättsläge innebär - med viss tillspetsning - att motsatt utgångspunkt gäller, nämligen att myndigheten saknar ansvar och att det därför blir den enskilde som själv får bära de ekonomiska konsekvenserna. Situationen skulle kunna beskrivas så att myndigheterna - genom begränsningen för skadeståndsansvar till att avse myndighetsutövning - i stor utsträckning är friskrivna från de ekonomiska konsekvenserna av sitt handlande. Gällande ordning är så mycket mindre tillfredsställande från den enskildes synpunkt som lagstiftaren i andra sammanhang hävdat ståndpunkten att den som lämnar en uppgift också skall vara ansvarig förden. Enligt min mening är det stötande att den enskilde i de angivna exemplen själv måste bära den ekonomiska skada som uppstått genom att han förlitat sig på att myndighetens uppgifter om gällande rätt eller om något rättsligt faktum varit riktiga. Rättsläget är emellertid invecklat; s. 335 ff. Det ligger därför nära till hands att göra en översyn av reglerna för det allmännas skadeståndsansvar. Det finns så mycket större anledning för vidtagande av sådan översyn nu som den nya förvaltningslagen är avsedd att öka myndigheternas skyldighet att bistå den enskilde (myndigheternas serviceskyldighet). Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos regeringen begär översyn av det allmännas skadeståndsansvar enligt de riktlinjer som anges i motionen.