mot · G902448 · 1986-04-02 00:00:00 — Motion till 1985/86:448 m. fl. (fp) Lag om näringsförbud, m. m. 1985/86:126) Näringsfriheten är en förutsättning för marknadsekonomin och därmed för ett öppet och fritt samhälle. Näringsfrihet innebär möjlighet för var och en att utan hinder utöva en näring. Näringsfrihet innebär också en möjlighet för konsumenter att välja mellan skilda produkter och tjänster. När näringsfriheten garanterades i lag var detta ett stort genombrott för liberala idéer. Alltsedan dess har liberaler slagits för att skydda näringsfriheten och utvidga den. mer än är näringsfriheten en symbol för marknadsekonomi, frihandel, konkurrens och rätt att testa nya idéer på marknaden. Det är också en symbol för samhällets attityd till företagare som personer. Kärnfrågan nu och är om attityden skall präglas av socialistisk misstro eller liberal tilltro. För är svaret givet. Näringsfriheten skall stärkas. Det är därför vi under en följd av år har krävt att näringsfriheten skall ges samma grundlagsskydd som t. ex. yttranderätten. Därigenom stärker vi försvaret för marknadsekonomin och människors rätt att starta eget. Näringsfriheten i är inte oinskränkt. Det är i huvudsak okontroversiellt att näringsfriheten i vissa sammanhang inskränks genom etableringskontroll för t. ex. rätten att utöva visst yrke såsom läkare eller möjligheten att starta viss typ av verksamhet typ bank och försäkringsbolag. Kontroversiellt är det däremot att det inom två branscher, transport- och restaurangbranscherna, krävs särskilt tillstånd, yrkestrafiktillstånd resp. utskänkningstillstånd, för att medgivande skall ges att bedriva åkeriverksamhet resp. att ansvara för alkoholutskänkning. För dessa två branscher föreslås nu i propositionen ytterligare skärpningar genom en försöksverkamhet med utökad vandelsprövning. kan näringsfriheten också inskränkas genom att domstol under vissa förutsättningar kan förordna om generellt näringsförbud för näringsidkare som gått i konkurs. Den nu föreliggande propositionen innebär att möjligheterna att utfärda sådant näringsförbud utvidgas. Propositionens förslag innebär att näringsförbud skall kunna komma i fråga i tre alternativa situationer. Då en person i egenskap av näringsidkare gjort sig skyldig till brott som inte är ringa, då han har underlåtit att betala skatt m. m. och underlåtelsen inte är ringa samt då han har försatts i kon kurs och därvid förfarit grovt otillbörligt mot sina borgenärer eller på annat Mot. 1985/86:448 sätt har grovt åsidosatt vad som ålegat honom i näringsverksamhet. Som ytterligare förutsättningar gäller att näringsidkare med hänsyn till de sammantagna oegentligheterna grovt skall ha åsidosatt sina åligganden i näringsverksamhet och att ett förbud är påkallat från allmän synpunkt. Propositionens förslag grundar sig på näringsförbudskommitténs betänkande (SOU 1984:59) Näringsförbud. I den avgörande frågeställningen, vilka förutsättningar som skall gälla för att näringsförbud skall kunna utfärdas, var kommittén splittrad. Detta återspeglas också bland remissinstanserna. Även om vi inte är beredda att biträda de förslag som presenteras i propositionen kan det, med tanke på den starka kritik vi tidigare framfört mot regeringens propositioner vad gäller ekonomisk brottslighet, finnas anledning att ge föredraganden en eloge för det föredömliga sätt på vilket han redogjort för de skiljaktiga uppfattningar som har presenterats i kommittén och bland remissvaren. Propositionen ger därmed goda förutsättningar för en korrekt och allsidig behandling av frågeställningarna. Den centrala frågan från framför allt rättssäkerhetssynpunkt är om näringsidkaren skall ha begått brott för att näringsförbud skall kunna meddelas. Enligt nuvarande regler kan näringsförbud meddelas endast i samband med konkurs. Propositionens förslag innebär som framgick ovan att tilllämpningsområdet utvidgas så att förbud skall kunna meddelas även utan konkurs. Den uppfattningen överensstämmer i huvudsak med den som intogs av majoriteten i utredningen. Mot denna uppfattning reserverade sig en minoritet som förordade att en nödvändig förutsättning för förbud skall vara att näringsidkaren har gjort sig skyldig till brott. Den uppfattningen biträddes bl. a. av justitiekanslern, riksåklagaren, , näringslivets organisationer. Justitiekanslern skriver i sitt remissvar: För egen del kan jag i huvudsak ansluta mig till vad reservanterna har anfört i detta sammanhang. Jag vill särskilt framhålla att det ur rättssäkerhetssynpunkt är väsentligt att de objektiva rekvisit som erfordras för en så ingripande påföljd som näringsförbud skall kunna meddelas, är tillräckligt klart angivna i lagtexten. Ett brottsrekvisit uppfyller just detta krav. En näringsidkare har då möjlighet att själv bedöma om ett visst förfarande är av sådan beskaffenhet att han riskerar att drabbas av ett näringsförbud. Med hänvisning till vad minoriteten i kommittén och de remissinstanser som stöder denna har anfört anser vi att förutsättningen för att en näringsidkare skall kunna ådömas näringsförbud skall vara att vederbörande har gjort sig skyldig till brott i näringsverksamheten som inte är ringa. Vi avvisar därmed de två ytterligare rekvisiten som regeringen föreslår, konkurs eller underlåtenhet att betala skatt, tull eller avgift. Som redovisas i propositionen sammanfaller i praktiken rekvisitet brott med konkursfallen och i flertalet fall underlåtenhet att betala skatt. Av kommitténs undersökning av de 126 näringsförbud som meddelades mellan och framgår att domstolen bara i ett fall som grund för förbudet åberopade enbart andra omständigheter än brott. 1 minst 93 av de 95 fall då domstolen nämnt de 12 rekvisit som enligt konkurslagen är förutsättning för näringsförbud enligt Mot. 1985/86:448 huvudregeln att näringsidkaren har grovt åsidosatt sina åligganden som näringsidkare har ett eller flera av brotten oredlighet, vårdslöshet eller mannamån mot borgenärer, bokföringsbrott, skattebedrägeri och grova bedrägerier funnits med i bilden. Vårt förslag, att förutsättningen för näringsförbudet skall vara ett brott, innebär således en förstärkning av rättssäkerheten i förhållande till propositionen utan att detta de facto minskar möjligheterna att meddela näringsförbud där detta är motiverat. När det sedan gäller vilka brott som skall anses begångna i näringsverksamhet är vi inte beredda att acceptera alla de exempel föredraganden anför i propositionen. Enligt dessa skall näringsidkare bl. a. kunna meddelas näringsförbud om han misshandlar en kund som besvärar honom med klagomål på näringsidkarens sätt att uppfylla sina förpliktelser. Detta är en helt oacceptabel exemplifiering på vad som skall anses ha anknytning till näringsverksamhet. Konsekvensen skulle i det enskilda fallet kunna bli att en näringsidkare som framgångsrikt sköter ett företag, fullgör sina förpliktelser som leverantörer och betalar skatt och avgifter men som på grund av ett hetsigt temperament misshandlar en kund som klagar på sålda produkter ådöms näringsförbud och därmed tvingas avveckla sin verksamhet och under en följd av år förbjuds att vidare driva näring detta utöver ett eventuellt botes- eller fängelsestraff för misshandel. För att anknyta till ytterligare några av de exempel som nämns i propositionen anser vi heller inte att näringsförbud bör komma i fråga för den som driver taxirörelse och gör sig skyldig till rattfylleri. En sådan företagare drabbas troligen i vanlig ordning av fängelse samt indraget körkort. Han kommer därmed inte längre själv att kunna köra taxi men bör inte hindras att driva taxirörelse med anställda förare. Brott i näringsverksamhet bör enligt vår uppfattning inskränka sig till att avse ekonomisk brottslighet, dvs. brottsliga beteenden som har syftat till att öka den ekonomiska vinningen för företaget eller företagaren personligen. Inget av de här kommenterade exemplen misshandel och rattfylleri kan huvudsakligen sägas vara utförda för att öka den ekonomiska vinningen. Någon enhetlig definition på begreppet ekonomisk brottslighet torde inte finnas men i olika sammanhang bl. a. i justitieutskottets betänkande angående riktlinjer för arbetet mot ekonomisk brottslighet (JuU 1984/85:28) har hänvisats till den definition som samma utskott gjorde i sitt betänkande JuU 1980/81:21. Vad som där har angetts, och som vi här citerar, anser vi vara en god utgångspunkt för att bedöma vad som är sådana brott som bör anses begångna i näringsverksamhet. Enligt den beskrivning av begreppet som de brottsbekämpande myndigheterna, dvs. i första hand polis- och åklagarmyndigheterna, använder bör till ekonomisk brottslighet räknas först och främst sådan kriminalitet som har ekonomisk som motiv. Härutöver skall brottsligheten för att betraktas som ekonomisk kriminalitet ha en kontinuerlig karkatär, bedrivas på ett systematiskt sätt och förövas inom ramen för näringsverksamhet som i sig inte är kriminaliserad men som i det enskilda fallet utgör själva grunden för de kriminella handlingarna. De ekonomiska brotten anses ofta vara av kvalificerad art i den meningen att de enskilda brotten har stor omfattning, rör stora samhälleliga värden ' ^ och drabbar grupper av enskilda. Brotten är i regel svåra att uppdaga och Mot. Som exempel på vad som brukar hänföras till ekonomisk brottslighet i här avsedd mening kan nämnas brott som skattebedrägerier, valutabrott, bedrägerier och gäldenärsbrott. Till den ekonomiska brottsligheten anses inte höra den s. k. organiserade brottsligheten. Med organiserad brottslighet avses i allmänhet sådana brott som vissa grövre narkotikabrott, koppleri i form av organiserad prostitution, organiserad häleriverksamhet m. m. Till skillnad mot propositionens förslag anser vi alltså att förutsättningarna för att ådöma näringsidkare näringsförbud bör inskränkas till att avse brottslighet som inte är ringa. Bortsett från den ovan behandlade avgränsningen av begreppet brott i näringsverksamhet anser vi att de krav som propositionen ställer upp: att näringsförbud skall vara påkallat från allmän synpunkt, att åsidosättandet skall vara systematiskt eller syfta till betydande , att det varit menat att medföra betydande skada eller att näringsidkaren tidigare blivit dömd för brott i näringsverksamhet, är tillräckliga krav som skydd för att näringsidkare inte skall dömas till näringsförbud på grund av slarv eller oskicklighet. Också förslagen som gäller verkan av näringsförbudet samt möjligheterna att ge dispens från detsamma finnér vi väl avvägda. En minoritet i näringsförbudskommittén förordade att ansvaret för tillsynen borde överflyttas från kronofogdemyndigheterna till polisen. Med hänsyn till att vi har inskränkt de förutsättningar under vilka näringsförbud skall kunna meddelas till att bara avse brottsliga förfaranden är det naturligt att det i fortsättningen blir polisen som har ansvaret för tillsynen av meddelade förbud. Vi delar därför utredningsminoritetens uppfattning att kronofogdemyndigheterna i fortsättningen inte bör ha tillsynsansvaret. I propositionen anges också en rad motiv till varför det i och för sig är rimligt att polisen har tillsynsansvaret: övervakningen av att straffsanktionerade regler efterlevs är en polisiär uppgift, polisen har bättre vana och bättre resurser för spaning på fältet, polisen har rutin att hålla förhör vid brottsmisstanke och tillgång till tvångsmedel etc. Därtill kommer att polisen under har fått förstärkta resurser i syfte att effektivisera bekämpandet av ekonomisk brottslighet. Näringsförbud är en utomordentligt ingripande åtgärd, både principiellt som avsteg från näringsfriheten och i praktiken för den enskilde näringsidkaren. Näringsförbud får därför bara användas undantagsvis och får inte ses som en straffrättslig påföljd som används för att plussa på ett vanligt straff eller ersätta ett sådant. Med tanke på näringsförbudets allvarliga konsekvenser är det angeläget att det sker en fortlöpande bevakning av lagens tillämpning och hur den i praktiken drabbar enskilda. I propositionen föreslås vidare att yrkestrafiklagens bestämmelser om prövning av lämpligheten hos den som söker tillstånd att bedriva trafikrörelse skärps så att det uttryckligen framgår att den sökande för att få trafiktillstånd skall vara lämplig inte bara som med hänsyn till yrkeskunnande och personliga och ekonomiska förhållanden utan också med avse- 14 ende på laglydnad och på benägenhet att fullgöra sina skyldigheter mot det Mot. 1985/86:448 allmänna. På motsvarande sätt föreslås att lämplighetskravet vid tillståndsprövningen för servering av alkoholdrycker också skall innefatta en prövning av lämpligheten avseende laglydnad och benägenheten att fullgöra sina skyldigheter mot det allmänna. För både transport- och restaurangbranschen föreslår föredraganden att den utökade vandelsprövningen skall utgöra en försöksverksamhet och att resultatet av denna skall ligga till grund för en bedömning huruvida vandelsprövningen skall införas i fler branscher. Näringstillstånd genom utökad vandelsprövning föreslogs av den s. k. eko-kommissionen. Enligt denna skulle vandelsprövning införas i totalt fem branscher. Som redovisas i propositionen har förslaget om näringstillstånd mötts av kraftig kritik från remissinstanserna. a. har flertalet av de centrala myndigheterna avvisat förslaget. I jämförelse med kommissionen innebär propositionens förslag också en inskränkning främst genom att vandelsprövningen inskränks till de två branscher där det förekommer en lämplighetsprövning av näringsidkaren. vänder sig bestämt emot förslaget att utöka vandelsprövningen för transport- och restaurangbranschen. Det är en orimlig tanke att myndigheterna på förhand skall kunna avgöra vilka personer som efter det att de har startat en näringsverksamhet kommer att fullgöra sina skyldigheter mot det allmänna. Genom att införa näringstillstånd för transport- och restaurangbranschen utpekar man alla som vill starta verksamhet inom dessa branscher som potentiella brottslingar. Prövningen av huruvida en person har förmåga eller vilja att exempelvis betala skatt kan aldrig avgöras annat än i efterhand. Den som då visar sig eventuellt ha begått kriminella handlingar skall lagforas för detta i sedvanlig ordning. I undantagsfall kommer det att Finnas förutsättningar att döma till näringsförbud. Därefter skall det vara fritt för näringsidkaren att utan prövning på nytt starta verksamhet. Den enda form av lämplighetsprövning som accepterar för att driva en näringsverksamhet är den som sker vid tillståndsgivning för utskänkning av alkoholhaltiga drycker. Denna lämplighetsprövning är motiverad som ett led i samhällets alkoholpolitik. Den bör inte sättas i samband med ansträngningarna att bekämpa ekonomisk brottslighet och skall därför heller inte ses som exempel på en vandelsprövning i den bemärkelse som regeringen nu förordar. har i konsekvens med detta tidigare krävt att yrkestrafiklagstiftningen skall liberaliseras så att såväl behovsprövning som lämplighetsprövning avskaffas. Med anledning av vad vi i motionen anfört hemställer vi 1. att beslutar om sådan ändring i lagförslaget att 1 § får följande lydelse: 1 § Näringsförbud får, om det är påkallat från allmän synpunkt, meddelas den som i egenskap av enskild näringsidkare grovt åsidosatt vad som ålegat . honom i näringsverksamhet och därvid gjort sig skyldig till brottslighet som Mot. 1985/86:448 inte är ringa, 2. att beslutar att 2 § i lagförslaget skall utgå, 3. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad vi i motionen anfört angående innebörden i begreppet brott i näringsverksamhet, 4. att beslutar om sådan ändring i 24 § i lagförslaget att det av denna framgår att det är polismyndigheten som har att utöva tillsyn av meddelade förbud. (fp) ()