mot · GA02So103 · 1986-10-22 00:00:00 — m. fl. (c) Förslag till bl. a. vissa ändringar i sekretessreglerna för effektivare insatser mot spridningen av /HTLV-1I1 (prop. 1986/87:2) Efter de första chockartade reaktionerna på AIDS-problematiken börjar frågans politiska dimensioner klarna. Vi ställs inför nya svåra avvägningar. Detta virus skapar nya problem och ger orsak till ställningstaganden av yttersta principiella betydelse. Vi har att göra med ett virus, där vi inte känner någon metod att en smittad kan bli kvitt viruset. Det skaparen otrygghet i samhället som människor inte accepterar. Härav kommer krav om hårda ingripanden. Mot detta måste ställas att smittade människor inte kan göras rättslösa i vårt samhälle. Den som är beredd att leva ett normalt liv med HIV-viruset och med maximal hänsyn till andra människor måste ha rätt och möjlighet att göra detta. Den personliga integriteten skall inte trädas för när för dessa människor. Avgörande i kampen mot AIDS är att stoppa smittvägarna. Samhällets insatser har också i hög utsträckning inriktats för detta. Det gäller såväl information som lagstiftning. Ytterligare insatser måste emellertid vidtas. I massmedia har förekommit uppgifter om att stora grupper som lever i andra miljöer än den svenska smittats. av FN-soldaterna från vissa länder uppges HIV-smittade. Är den siffran korrekt finns sannolikt samma tendens i andra yrkesgrupper med utlandsarbete. AIDS-delegationen bör följa upp denna uppgift och pröva vilka åtgärder som kan vara nödvändiga. Homosexuella och bisexuella män är en av de hårdats drabbade grupperna. Medvetenheten inom gruppen om riskerna är totalt sett stor. Ändå fortsätter oskyddade sexuella kontakter på exempelvis bastuklubbar i främst storstäderna. Även om enbart var tionde eller tjugonde kontakt är oskyddad är det tillräckligt för att HIV-smittan på ett oacceptabelt sätt skall föras vidare. Situationen har redan uppmärksammats av RSFL och RKSL m. fl. Organisationerna har också vidtagit direkta åtgärder i syfte att sprida kunskap och information om riskerna med oskyddade sexuella kontakter. Enligt vår uppfattning har informationer och insatser från sådana intressegrupper stor betydelse inte minst för att bidra till en attitydförändring inom och mellan riskgrupper så att smittspridning hindras. AIDS-delegationen bör underlätta denna attitydskapande verksamhet som organisationerna bedriver men också kontinuerligt följa utvecklingen. I det fall uppföljningen visar att riskerna för smittspridning inte kan hejdas genom dessa frivilliga och ideella insatser för AIDS-delegationen pröva andra åtgärder av mer ingripande karaktär för att hejda smittspridningen. I den allmänna debatten fokuseras ofta riskerna för smittspridning till de s. k. riskgrupperna. Utvecklingen internationellt tyder dock på att smittspridningen via heterosexuella kontakter tilltar. Även i vårt land har ett litet fåtal människor, som inte tillhör eller har tillhört de s. k. riskgrupperna, smittats. Särskilt allvarligt är det faktum att vi även i vårt land har barn som smittats som av sina mödrar. Vi måste redan nu redovisa de erfarenheter som utvecklingen internationellt visar. Möjligheterna att kartlägga de människor som via heterosexuella kontakter utsatts för risk för smitta är ännu inte utvecklade. AIDSdelegationen bör pröva möjliga insatser för att skapa en medvetenhet hos allmänheten om detta. Samhällets insatser när det gäller smittskyddsarbete regleras i SmL och i SmK. De sjukdomar som betraktades som smittsamma (epidemiska) räknas upp i SmK. Under gruppen veneriska sjukdomar anges bl. a. gonorré och syfilis (6 §). Regeringen beslöt att komplettera uppräkningen med HIV-infektion. Dåvarande utformning av smittskyddslagen innehöll stadganden om straffsanktioner mot den som led av venerisk sjukdom men som trots detta utsatte annan för risk för smitta (26 §). 1985/86:13 föreslog regeringen att 26 § i SmL skulle upphävas. Därefter har därför människor med vissa smittsamma sjukdomar ålagts att följa smittskyddsläkares rekommendationer. Den "staffsanktion som fortfarande finns är stadganden enligt 14 och 15 §§ med innebörden att en smittspridare i vissa fall tvångsvis får vårdas på sjukhus. Länsrätten är den instans som avgör om fara för smittspridning föreligger. Till skillnad från exempelvis vård enligt LSPV eller LVM saknar SmL stadganden om överprövningsmöjligheter liksom om tidsgränser för omprövning av tvångsvårdsbeslutet. Skälen för detta står säkert att finna i det förhållande att de sjukdomar som anges i SmK antingen kan botas eller effektivt förebyggas genom exempelvis vaccination. En infektion med HIV däremot är enligt vad vi nu vet livslång och kan inte förebyggas genom riktade medicinska insatser. Kraven på ett förändrat livslångt beteende blir därför med nödvändighet stora. I ett sådant perspektiv borde det vara rimligt att reglera också formerna för överprövning och omprövning av beslut rörande tvångsvård på sjukhus eller annan institution. En sådan ordning överensstämmer också med de principer som i övrigt präglar den lagstiftning som ger samhället rätt att ingripa på beskostnad av enskilda människors integritet. Enligt vår mening skulle en väsentlig förbättring av propositionen ske om vissa kompletterande åtgärder vidtogs så atf den enskildes rättssäkerhet bättre tillgodoses. Rättsskyddet för den som intas för tvångsvård är bristfälligt. Vi bör jämföra med de regler som gäller i LVM och LSPV. SmL bör kompletteras med regler som gäller såväl överprövning som omprövning av länsrättens beslut. Vederbörande utskott bör formulera lagtext för detta. skall styra vilka myndigheter som åläggs att byta uppgifter" med varandra. Formuleringen i 18 § är olycklig. Uttrycket "varje myndighet" bör inte åläggas uppgiftsskyldighet. Denna bör inskränkas till de myndigheter som diskuteras i propositionen. Varje myndighet bör därför specificeras så som föredragande statsråd själv anvisar i propositionen s. 32, 3:e stycket. Med stöd av det anförda hemställs 1. att beslutar att som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts om ytterligare insatser från AIDS-delegationen när det gäller att stoppa smittvägarna för HIV-virus, 2. att beslutar om sådan ändring i förslaget till SmL att möjligheter öppnas till om- och överprövning av länsrättens beslut i enlighet med det anförda, 3. att beslutar att 18 § SmL ges följande utformning: Om regeringen har föreskrivit det beträffande en viss venerisk sjukdom, är myndigheter inom , hälso- och sjukvården, polisen, kriminalvården och försvaret, skyldiga att på begäran av den läkare som utsetts enligt 2 § andra stycket lämna denna de uppgifter om en enskild person som läkaren behöver för att kunna fullgöra sina åligganden enligt denna lag. Samma skyldighet har inom enskild hälso- och sjukvård personal som i sin yrkesutövning står under tillsyn av . () () () () () ()