mot · G902253 · 1986-01-13 00:00:00 — Motion till 1985/86:253 ställning i krig (prop. 1985/86:15) Under den tyska ockupationen av flydde regeringen till och utövade därifrån regeringsmakten i den omfattning som var möjlig. Kvar i blev praktiskt taget hela den gamla administrationsapparaten, både statlig och . Ett försök gjordes att i inrätta ett administrationsråd av norska medborgare. Till en början tycktes ockupationsmakten finna vissa fördelar med att kunna förhandla med ett auktoritativt norskt organ. Men ställdes från ockupationsmakten sådana krav som administrationsrådet med hänsyn till bl. a. gällande norsk konstitution inte kunde tillmötesgå. avgick, efter att ha fungerat . Därefter övertog , genom Quislingregeringen förvaltningen av . Den tyska ockupationsförvaltningen ställde krav och genomförde åtgärder som stred mot norsk lag. Sådana exempel var: Nyordning av den kommunalpolitiska verksamheten och av de fackliga organisationerna i syfte att genomföra de nationalsocialistiska ledarprinciperna och att tillförsäkra parti () den faktiska makten. Tvångsutskrivning av arbetskraft, bl. a. till befästningsarbeten. Krav på lojalitetsförklaring av polispersonal. De som vägrade avge sådan förklaring deporterades till . Tagande och arkebusering av gisslan. Deportation av de medlemmar av yrkesgrupper som inte godtog nyordning och av judar. Ekonomiska transaktioner genomfördes, varigenom avhändes värden i en storleksordning som inte stod i proportion till befintliga resurser och civilbefolkningens behov. Arkebusering av en polisfullmäktig (Eilifsen), som vägrade arrestera tvångsutskrivna kvinnor för utebliven inställelse till arbetstjänst. (Den norska regeringen hävdade att tvångsutskrivningen avsåg ändamål som låg utanför lantkrigsreglemente och att avrättningen därför var folkrättsstridig.) I avrättade ockupationsmakten nära 400 människor. Antalet fängslade uppgick till nära 5 000, och omkring 1 000 deporterades. I förekom en omfattande rekrytering av arbetare till . Tyskarna hotade med att avbryta leveranser av kol och koks till om inte danskarna sände arbetskraft till för att delta i eller frigöra tysk inte danskarna sände arbetskraft till för att delta i eller frigöra tysk Mot. 1985/86:253 arbetskraft för kolbrytning. Värvningen var i princip frivillig men arbetssökande som inte åtog sig anvisat arbete i kunde vägras socialhjälp. När den danska arbetsstyrkan i var som störst () utgjorde den omkring 35 000 man. Vill man ha aktuella beskrivningar av situationen i ockuperade grannländer till erbjuder , och skrämmande exempel på deportationer, förryskning och förtryck. har inte egna erfarenheter av ockupation. Därför kunde man vänta att regeringen skulle föra mer av resonemang innan den föreslår att svensk polis skall ställas till ockupationsmaktens förfogande om hela eller delar av landet ockuperas. I propositionen föreslås att polisens uppgifter för landets försvar skall minskas. Propositionen grundas på ett förslag års polisutredning, som uttryckligen sade att då ett land eller delar av det besätts av främmande makt är det angeläget att det finns förutsättningar för den inhemska polisen att upprätthålla sin verksamhet och att möjligheterna härtill torde allmänt sett öka om polisen inte tilldelas stridsuppgifter eller åtminstone endast begränsade sådana. Tankegången är alltså att om polisen deltar mindre i försvaret av landet får den större möjligheter att verka vidare i ockupationsmaktens regi. Tanken må vara logisk, men jag har svårt att se att ockupationssituationen tillmäts större betydelse än försvarssituationen. Huvudförslaget i propositionen är att polisen bör utnyttjas så litet som möjligt för landets försvar. Den ställning polisen haft i svensk lag som kombattant i händelse av anfall mot landet bör upphävas. Folkrättsligt betyder kombattant att vederbörande räknas som krigsman och därmed inte kan straffas för stridshandlingar. Propositionen föreslår inte helt ut att polisen undantas från kombattantstatus. Vid överraskande anfall - kuppanfall - är det nödvändigt att nyttja polisen, som på sina håll kan utgöra den enda direkt gripbara resursen. Och skall polispersonal delta i försvarssammanhang -1, ex. för att bevaka viktiga mål - är det nödvändigt att ge det skydd som följer av kombattantstatus. I annat fall kan inträffa - om vederbörande tas till fånga - att han eller hon anklagas för mord eller mordförsök till följd av försvarshandlingar. har större behov än flertalet andra länder av att kunna nyttja också polisen i försvarssammanhang. Detta beror på att vårt värnpliktsförsvar inte kan verka förrän det åtminstone delvis mobiliserats. De tekniska möjligheterna till överraskande angrepp har ökat påtagligt . Vi har också fått flera påminnelser om att gränsen mellan fred och krig inte är klar utan att det finns betydande gråzoner däremellan. har förekomsten av sabotageförband uppmärksammats, alltså små militära enheter som kan sättas in långt inne i vårt land, innan en mobilisering genomförts. I är antalet direkt gripbara poliser långt större än antalet utbildade soldater i tjänst. Polisen har en dygnet runt fungerande ledning och modern sambandsutrustning. Man kan uttrycka saken så att polisen får räkna med att ingå i försvaret om 3 något överraskande inträffar. Det är bara i lägen då försvaret är mobiliserat Mot. 1985/86:253 som den funktionen kanske inte behövs som gripbar resurs. Man kan tänka sig kriser i vårt närområde som leder till att mobiliseringar följs av hemförlovning, innan ny mobilisering följer. I sådana fall kan det möjligen bli svårt även för den enskilde polismannen att hålla reda på om han för tillfället bör räknas som potentiell kombattant eller inte. Att skifta folkrättslig status är ingen bra lösning. Antag att regeringen skulle anse att polisernas status bör ändras från kombattant till civil dagen efter ett kuppanfall, då man anser att försvarsmakten blivit tillräckligt mobiliserad. Hur meddelar man alla polismän detta? Och ännu svårare: Hur når man ut med beskedet till alla soldater på den anfallande sidan, eftersom dessa ju har att agera på olika sätt mot kombattanter och civila. Enligt uppgift skall förändringar i folkrättslig status notifieras mellan stater innan förändringen genomförs. Hur går det till? Med hänvisning till vad jag ovan anfört hemställer jag att avslår propositionen.