mot · G902Jo738 · 1986-01-23 00:00:00 — Arbetet måste bedrivas längs flera linjer. Lämpliga instrument finns till stor del men de måste användas i större utsträckning och på ett mer målmedvetet sätt. Av grundläggande betydelse är att bibehålla eller återskapa lämpliga miljöer för de aktuella arterna. Särskilt värdefulla miljöer måste avsättas som naturreservat e. d. Detta är dock inte tillräckligt, utan därutöver krävs ökad hänsyn till växt- och djurlivet från jord- och skogsbrukets sida. Tvingande regler om tillräckligt långtgående sådan hänsyn är nödvändiga. Växtarter som hotas av blomplockning måste skyddas genom fridlysning enligt naturvårdslagen. På samma sätt måste djurarter som hotas av förföljelse, insamling e. d. fridlysas enligt jaktlagstiftningen eller naturvårdslagen. Till skydd för djurarter som hotas av störning (främst fåglar och sälar) måste komma till stånd djurskyddsområden enligt naturvårdslagen, reglering av småbåtstrafik med stöd av sjötrafikförordningen e. d. Vidare krävs fortlöpande inventering och kartläggning av åtskilliga växtoch djurarter liksom i många fall aktiva insatser för djurlivet i form av utfodring, bevakning av bon, uppfödning och återinplantering m. m. En databank för utrotningshotade växt- och djurarter bör byggas upp. På dessa områden görs stora ideella insatser av naturskyddare, ornitologer, jägare m. fl. vilkas betydelse inte kan överskattas. Däremot är statens engagemang helt otillräckligt. Arbetet hämmas i hög grad av brist på medel. har också genom åtagit sig att skydda utrotningshotade växt- och djurarter. Från naturvårdshåll har länge efterlysts ett särskilt faunavårdsanslag som kan användas dels för myndigheternas faunavårdsarbete, dels för bidrag till de ideella organisationernas arbete på detta område. Så har t. ex. begärt medel för faunavård. Vi föreslår att ett nytt anslag för flora- och faunavård inrättas och att 2 milj. kr. Jordbrukslandskapet har stor betydelse för landskapsbild och miljö. Många inom jordbruket har också en genuin känsla för miljö- och naturvård. Men modernt jordbruk innebär också en rad naturvårdsproblem. Jordbrukslandskapet består av monokulturer. Olika ursprungliga naturslag söker man bli kvitt. Det sker genom ogräsbekämpning, dikning av smärre återstående våtmarker, borttagande av åkerholmar etc. Syftet är att effektivisera jordbruket. De långsiktiga ekologiska konsekvenserna av detta är dock inte klarlagda. Det finns inslag i dagens rationella jordbruksdrift som innebär ett hot också mot jordbrukets långsiktiga effektivitet. Det är hög tid att miljö- och naturvården ges större vikt inom ramen för jordbrukspolitiken. Det räcker inte att i allmänna ordalag markera att miljöfrågorna skall beaktas. De traditionella målen för jordbrukspolitiken bör därför kompletteras med ett uthållighets- och miljömål med samma tyngd De miljömässiga aspekterna skulle då få väsentligt större tyngd t. ex. i utrednings- och förhandlingssammanhang. Lagregler har införts om naturvårdshänsyn inom jordbruket. Det är bra. Det kan noteras att de många mindre jordbruken har positiva effekter för naturvården, t. ex. genom att de håller landskapet öppet och vårdar skogen. Vi vill dock understryka vikten av att lagstiftningen ges stringenta former. Erfarenheterna från skogsbruket, där det finns entydiga bestämmelser i skogsvårdslagen, visar att det inte räcker med portalparagrafer. De måste följas av klara regler också i tillämpningsföreskrifter. Statligt stöd till rationalisering inom jordbruket bör vidare inte utgå till sådana åtgärder som strider mot starka naturvårdsintressen. Vi vill vidare hänvisa till motioner från om jordbrukspolitik. Skogen är vår viktigaste naturresurs. Den ger sysselsättning och stora exportinkomster. Men skogsbruk är inte den enda nyttan vi kan ha av skogen. Den har livsviktiga ekologiska funktioner och den ger rekreationsmöjligheter. Den är viktig som producent av vilt, bär och svamp. Denna mångsidighet framstår som alltmer väsentlig. Skogsbruk måste bedrivas rationellt men med hänsyn till att skogen har olika användningsområden. Det är då nödvändigt att skogsbruket tar tillräckliga hänsyn till bl. a. naturvårdens krav. Sådan hänsyn kan innebära att de mest radikala metoderna inte används i områden med särskilda natur- eller friluftsvärden, att hyggenas storlek begränsas, att man låter bli att avverka i vissa känsliga områden, att ursprungliga skogstyper bevaras m. m. I skogsvårdslagen finns bestämmelser om naturvårdshänsyn. Dessa anger att skogsbruket måste bedrivas under vissa restriktioner. Vissa skärpningar har skett av föreskrifterna. De begränsningar man kunnat göra med hänvisning till skogsvårdslagen har dock varit få och av ringa omfattning. Så snart konflikter uppstått mellan skogsbruket och naturvården har frågan om insatser enligt naturvårdslagen aktualiserats. Bristen på pengar har sedan gjort att man inte kunnat skapa naturreservat i tillräcklig omfattning. Detta innebär att de återstående resterna av naturskogar, urskogar och andra värdefulla områden snabbt håller på att försvinna. Många av de skogsbruksåtgärder som är mest negativa för naturvården möjliggörs eller stimuleras i hög grad genom statsbidrag. Stödet till skogsbruket bör enligt vår mening utformas så att det inte utgår till beredskapsarbete och skogsbruksåtgärder som strider mot starka naturvårdsintressen. Denna princip har sin betydelse när det gäller t. ex. 5:3-skogarna och fjällskogarna, dikning av våtmarker m. m. Av gammelskogen återstår bara mindre fragment. Det är högst angeläget att spara dessa gamla skogar. De utgör hela och relativt opåverkade ekosystem. En rad arter återfinns bara i dessa områden. De behövs som referenser vid skoglig forskning och som genbanker. Vi har ett ansvar för kommande generationer att orörda naturtyper bevaras. Gammelskogens situation är ytterst allvarlig. ket är stora. Resurserna för att skydda områdena genom att bilda naturreservat är alltför små. Det finns uppenbara risker att också merparten av de små rester som finns kvar av gammelskogen kommer att försvinna medan naturvården inventerar och väntar på bättre anslag. Därför måste samtliga kända sådana områden ges ett tillräckligt skydd mot avverkning i avvaktan på ett ambitiöst bevarandeprogram. Det är inget drastiskt krav att några promille av vår skogsmark bevaras. Ett sådant bevarandeprogram kommer givetvis att dra kostnader, särskilt för att betala skogsägarna för att de låter skogen stå kvar. Med tanke på den betydelse gammelskogen har också för skogsbruket är det rimligt att delar av inkomsterna från skogsvårdsavgifterna används för att finansiera detta program. En annan hotad naturtyp är ädellövskogarna, som finns i Syd- och . Folkpartiregeringen uppdrog åt och att ta fram ett förslag till skydd för dessa skogstyper. Ett lagskydd har sedermera införts. Vissa ändringar bör därutöver göras i skogsvårdslagstiftningen som innebär att från naturvårdssynpunkt värdefulla lövskogar undantas från dagens krav på avverkning och barrskogsplanering (5 ^-skogar). Vidare vill vi understryka att värdefulla lövurskogar måste undantas från skogsbruk och skyddas enligt naturvårdslagen. De s. k. 5:3-skogarna är områden som inte utnyttjas tillräckligt effektivt ur skoglig synvinkel. Konflikten uppstår i de fall dessa områden också har betydande intresse från natur- och friluftssynpunkt. Olika tvångs- och stimulansåtgärder har införts för avverkning och insatser i syfte att öka skogsproduktionen i dessa områden. Vi ifrågasätter inte behovet av ökade skogliga insatser. Det är som tidigare understrukits ytterst angeläget att skogsbruket bedrivs med stor hänsyn till naturvård och friluftsliv. Så har inte skett inom 5:3-programmet. Försurningen börjar nu ge skador på skog och skogsmark även i . Vi har tidigare i motionen behandlat denna fråga. Det är angeläget att även skogsbruket omprövar sina metoder så att det inte självt bidrar till försurningen. Det är främst skogsgödslingen, helträdsutnyttjandet och trädslagsblandningen som är av betydelse för försurningen och måste omprövas. Föreskrifter om en anpassning av skogsbruksmetoderna så att den accelererande försurningen motverkas också denna väg måste utfärdas. Vi har här pekat på en rad nackdelar för naturvården till följd av vissa inslag i skogsbruk och skogspolitik. Den avvägning som sker är till naturvårdens nackdel. Detta är i ett långsiktigt perspektiv inte en ansvarsfull miljö- och skogspolitik. Vi anser att bl. a. följande modifieringar bör göras: Skogsvårdslagen ses över och förenklas. Skogsvårdsavgifterna bör finansiera sådana naturvårdsinsatser som i ett långsiktigt perspektiv är till nytta för skogsbruket. Utskogar och urskogsliknande områden (gammelskogen) ges ett varaktigt skydd. Statligt stöd skall ej utgå till skogsvårdsinsatser som skadar väsentliga naturvårdsintressen. 5:3-programmet bör successivt trappas ned och inriktas på glesa barrskogar och andra områden utan större värde från naturvårdssynpunkt. Vi vill understryka att dessa förändringar inte på något avgörande sätt påverkar skogsbrukets ekonomi i stort. Ersättningsreglerna bör också ha en sådan utformning att de ekonomiska förutsättningarna för enskilda skogsägare inte försämras. Mineralhanteringen är sannolikt den näring där hänsynen till naturvård är minst. 1 analogi med vad som gäller för skogsbruket och jordbruket bör regler om naturvårdshänsyn införas också i den lagstiftning som styr mineralhanteringen. Motiven är lika starka. En översyn görs av denna lagstiftning. Motionens yrkande bör överlämnas till minerallagstiftningskommittén. Det anslag som anvisas i statsbudgeten för att inrätta bl. a. naturreservat är av central betydelse för naturvårdsarbetet. Skyddsbehoven är mycket stora. Utvärderingar som gjorts visar att de mål som satts upp vad avser reservatsbildning långt ifrån uppnåtts. Läget är prekärt eftersom ett stort antal naturområden nu hotas av exploatering och måste avsättas som reservat . Det gäller särskilt urskogar och naturskogar. Resurserna för reservatsbildning har legat på en alltför låg nivå. Statsbidrag bör utgå med tillräckligt högt belopp men det är också nödvändigt att ange mer långsiktiga riktlinjer och principer: O Statlig mark av stort naturvårdsvärde bör utan vederlag kunna överföras till Naturvårdsfonden. O Skogsbruket bör genom skogsvårdsavgifter finansiera bevarandet av urskogar o. dyl. O Möjlighet bör öppnas att utnyttja avbetalningssystem för vissa reservat på privat mark. Det är inte rimligt att under då inventeringar är klara finansiera hela bevarandeprogram. O Domänverksmark bör kuna erbjudas enskilda som ersättning för mark som görs till reservat. Anslaget för för naturvård bör utgå med 45 milj. kr., en höjning med 5 milj. kr. Vi föreslår vidare at Domänfondsmark till ett belopp av 15 milj. kr. utnyttjas för att ersätta enskilda vilkas mark avsätts som reservat. Anslag utgår också för vård av naturreservat. Medlen används för underhåll av äldre odlingslandskap, byggnader, anläggningar, ledsystem m. m. har också betydande AMS-insatser gjorts. Medlen har successivt urholkats. Genom omprioriteringar har AMS-insatserna skurits ned kraftigt. Situationen har därmed blivit ohållbar. Vi föreslår att anslaget ökas med ytterligare 3,8 milj. kr. och utgår med av äskat belopp av 40 milj. kr. Sorn framgår av motionen är naturvårdslagen i vissa avseenden otillräcklig. Den fyller inte dagens krav. Det är därför tid för en allmän översyn av lagen. Därvid bör man också eftersträva att i en ny naturvårdslag inarbeta bestämmelser och regler från annan lagstiftning, så att man får en samlad naturvårdslagstiftning. Lagen bör också utgå från regler om naturvårdshänsyn skall införas i den lagstiftning, som reglerar verksamheter som påverkar naturen. Härmed kan också naturvårdsarbetet koncentreras och förenklas. Ett mer konkret kommunalt ansvar bör slås fast. Frågan om friluftsreservat bör tas upp. Den fysiska riksplaneringen är ett utomordentligt viktigt medel också inom naturvårdspolitiken. Den har väsentligt bidragit till att öka kunskapen om naturförhållanden och skapat ökad förståelse för naturvård. Den har också bidragit till att styra olika exploateringsföretag till områden av mindre intresse för naturvården. Flera av riktlinjerna inom den fysiska riksplaneringen syftar till att skydda viktiga naturområden. har riktlinjernas värde urholkats. har länge hävdat den fysiska riksplaneringens betydelse och att riktlinjerna borde ges en ökad tyngd, konkretiseras och lagregleras. Vi vill här hänvisa till vår motion om naturresurslagen. Det styrmedel som dominerat inom miljöpolitiken är administrativ reglering. Det finns dock andra styrmedel som skulle kunna användas, såsom ekonomiska styrmedel. Nya styrmedel skulle kunna medverka till större effektivitet och mindre krångel. har dessa styrmedel ej utnyttjats i större grad beroende på bristande kunskap och ideologisk blockering. Priset på envara bör i princip omfatta alla kostnader i kedjan från råvara till slutlig hantering (avfallsdeponering eller återvinning). Principen tillämpas dock inte fullt ut. Det finns en rad miljökostnader som inte räknas in i priset och som alltid får bäras av någon annan än den som producerar eller konsumerar. I stället för att betala för hela varan man köper övervältrar man en del av kostnaden på någon annan. Sådana kostnader kan vara påtagliga, t. ex. renhållning på offentliga platser och längs vägarna. De kan också vara mer svårgripbara t. ex. förlust av naturvärden. Genom att använda miljöavgifter kan vi komma närmare principen att förorenaren betalar. Miljön står då inte längre gratis till förorenarens förfogande. Varor eller tjänster som medför stora miljökostnader, vilka nu inte finns inräknade i priset, blir dyrare och därmed mindre efterfrågade. Utsläppen kan begränsas. Nya ekonomiska resurser kan tillföras miljöarbetet. Ekonomiska styrmedel bör därför utnyttjas i större utsträckning. Miljöavgifter kan konstrueras på flera sätt. Man kan ibland mäta miljöskadorna och sätta avgifter därefter. Avgifter kan också utnyttjas i avskräckningssyfte och för att förhindra kalkylerade överträdelser av bestämmelser. Avgiftsintäkterna kan vara specialdestinerade. Exempel på det kan vara en avgift på olja för att finansiera bättre oljeskydd och insatser för att minska försurningens effekter t. ex. kalkning av sjöar, tillsynsavgifter etc. De kan också vara generella. En viss verksamhet kan sägas medföra miljöskador som är svåra att mäta eller definiera. Avgifterna kan då gå till miljövårdssektorn eller statskassan. Då är emellertid skillnaden gentemot vanliga punktskatter liten. Ekonomiska styrmedel har avvisats med mer eller mindre vederhäftiga tekniska, ekonomiska eller fördelningspolitiska argument. har dock införts avgifter för prövning och tillsyn enligt miljöskyddslagen, täktavgifter samt avgifter på gödselmedel och bekämpningsmedel. Ett annat ekonomiskt styrmedel är olika försäkringslösningar. Företag kan t. ex. försäkra sig för olika miljörisker som produktionen medför. Premierna sätts beroende av risken. Därmed skapas incitament att minska riskerna. Även andra alternativ finns. Det är angeläget att ekonomiska styrmedel utvecklas och utnyttjas som alternativ till administrativ reglering. 4.2 Avfall och återvinning Förbättrad återvinning kan minska de risker som uppstår vid förbränning av sopor och vid deponering. Det är angeläget att minska den miljöförstöring och det resursslöseri med såväl råvaror som mark för deponering, som de gängse metoderna för avfallshantering innebär. 4.2.1 Återvinning och källsortering Avfall måste i högre utsträckning betraktas som en resurs, en råvara för vidare produktion. Vid återvinning måste återvinningsprodukterna ha hög kvalitet och innehålla låga halter av andra förorenande ämnen. De centrala sopsorteringsanläggningar som byggs i anslutning till sopförbränningsstationer har sällan kunnat uppfylla dessa krav. En ökad satsning på källsortering, sopsortering i hushållen, måste därför göras möjlig. Människor kan och vill ta ansvar för sin miljö. Pappersinsamling fungerar i många kommuner. Tyvärr händer det att returpapperet bränns i förbränningsverk, då värmevärdet i papperet överstiger pappersvärdet. Returpapperets hantering bör därför granskas, och föreslår att de ekonomiska aspekterna i hanteringen utreds. Utgångspunkten bör vara att öka återanvändningen av returpapper. Glas är ett av de besvärligaste ämnena vid sopförbränning. Den höga förbränningstemperaturen är svår att uppnå, och den svårplacerade slagg som lämnar sopförbränningsstationerna nehåller mycket glas. Svårigheterna med att hålla temperaturerna i förbränningsugnarna ökar risken för dioxinbildning. I ca 70 kommuner bedrivs återvinning av glas genom centralt, strategiskt utställda containers, ofta i form av s. k. igloos. Verksamheten kräver även här en insats av hushållen genom att returglaset på ett eller annat sätt måste förpassas till de centralt utställda behållarna. Glasåtervinningen befinner sig fortfarande i ett inledande skede, men kommer säkerligen att öka med en förbättrad information och framför allt vid en förbättrad prissättning från glasbruken. De flesta av de engagerade kommunerna måste tillskjuta egna medel för att täcka kostnaderna för glasåtervinningen. Genom att glas inte tillförs de centrala avfallsförbrännings- och sorterings/komposteringsanläggningarna vinns fördelar i dessa. Driftproblemen minskar i förbränningsanläggningarna och kvaliteten på producerat kompost förbättras avsevärt genom att det störande glasinnehållet reduceras. beslut om ett fungerande återglassystem måste genomföras. Vid sidan om utbyggnad av återglassystemet bör returglassystemet behållas och förbättras. Systembolagets ökande återtagning av returglas är ett exempel på förbättrad återanvändning av glasflaskor. Inom bryggerinäringen pågår i samverkan med glasindustrin ett utvecklingsarbete at ta fram en mer lätthanterlig returflaska. Riksdaen bör uttala att det ur såväl resurssom miljösynpunkt är angeläget att returglashanteringen förbättras. Aktiva insatser bör göras för att påskynda utvecklingen. Ett stort antal nedlagda soptippar finns spridda över hela vårt land. är de olämpligt lokaliserade och miljöskyddsanordningar saknas helt. Därför läcker föroreningar och gifter ut i omgivningen och påverkar yt- och grundvatten. De inventeringar av sådana depåer, som pågår på vissa håll, bör intensifieras och utökas till att gälla hela landet. I ca 100 kommuner bedrivs en separat insamling för återvinning av miljöfarliga batterier, främst de med kadmium- och kvicksilverhaltigt innehåll. Det är oftast mindre batterier, för kameror, radioapparater, hörapparater och liknande. Batterierna ger upphov till betydande störningar i miljön om de tillförs förbrännings-, komposterings- eller deponeringsanläggningarna. Rökgaserna från förbränningsanläggningarna innehåller kvicksilver, komposten förhöjda halter av samma ämne och risk finns för avgång av ångformigt kvicksilver från deponeringsplatserna. Genom insamling av batterier vinns således betydande fördelar från miljösynpunkt. har beslutat att de produktansvariga (batteriföretagen) skall ta sitt ekonomiska ansvar för att insamlingen, återvinningen och den slutliga destruktionen av detta i hushållsavfallet specifikt miljöfarliga avfall skall kunna . Det har också uppdragits åt batteribranschen att ta sitt produktansvar och successivt ersätta de miljöfarliga batterierna med miljövänligare material. Det har visat sig att branschen haft svårigheter att leva upp till den av beslutade målsättningen. Det bör också observeras att miljövänligare material möjligen kan ersätta kvicksilver men ej kadmium. Om branschen inte klarar att fullfölja målsättningen måste kostnader för ett fungerande insamlingssystem ingå i varans pris. Förbränningen av tungmetaller från batterier får inte fortgå och bör ånyo besluta om insamlingssystem för batterier som innehåller kvicksilver. Det Finns ett hundratal transformatorer och cirka hundratusen kondensatorer som innehåller PCB i vårt land. PCB destrueras vid SARAB. Bästa tillgängliga teknik används inte vid förbränningen. Trots att rekommendeade att förbränning skulle ske i vanlig cementugn sker så inte. Vid förbränningen av PCB bildas bl. a. dioxiner. För att påskynda utbytet av de PCB-haltiga generatorer och kondensatorer som är i drift, krävs statliga insatser. Regeringen bör redovisa en avvecklingsplan för PCB-innehållande utrustning. En annan produkt där såväl miljöskäl som återvinningsskäl talar för ett annat omhändertagande än dagens är bilbatterier. Det finns inom landet ett företag som har kapacitet at återvinna blyet från samtliga bilbatterier som skrotas i . Tyvärr är det bara ca en tredjedel av alla batterier som blir föremål för återvinning. Det övervägande antalet hamnar på soptippen eller i komposten eller i förbränningsanläggningen. Även här skulle ett ekonomiskt styrmedel (pant eller destruktionsavgift som tas ut vid försäljningen) kunna vara verksamt när det gäller att återföra fler batterier till återvinning och därigenom minska behovet av importerat bly. S. k. freoner, eller klorfluorkolföreningar, misstänks kunna orsaka allvarliga förändringar i det skikt av ozon som inns i atmosfären. Såväl i som i några andra länder har restriktioner införts mot en del av användningen av freoner. I är användning av freoner som drivgas i sprayförpackningar förbjuden . Liknande åtgärder mot den industriella användningen av dessa ämnen har inte vidtagits. Situationen är likartad i åtskilliga andra länder. Vissa restriktioner förekommer, men i industrin finns fortfarande en omfattande freonanvändning. har i betänkande 1983/84:33 framhållit att ett omfattande internationellt arbete pågår bl. a. inom för att minska utsläppen av de beständiga klorfluorkolföreningar som anses utgöra ett hot mot ozonskiktet i stratosfären. Det finns anledning att mer på allvar börja hantera frågan om vår inhemska industriella användning i övrigt av freoner. Som i så många andra sammanhang kan våra möjligheter att nå resultat i det internationella samarbetet vara beroende av om vi själva är så framsynta att vi föregår med gott exempel när det gäller miljövården. Användning av freoner tycks framför allt förekomma i samband med tillverkning av skumplast samt i kylanläggningar. Plastindustrins förbrukning av freoner är omfattande. Utredningsarbetet att lösa de problem som vållas av freonanvändningen i plastindustrin är mycket angeläget. På grundval av de resultat man får fram när det gäller denna och annan industriell användning, bör frågan om utvidgning av restriktionerna mot freonanvändning prövas. Freoner används också i kylanläggningar. I större anläggningar kan finnas åtskilliga hundra kilo av dessa gaser. Utsläpp av freoner kan här äga rum bl. a. vid servicearbeten och då anläggningar skrotas. En teknik som medger återanvändning är angelägen. När det gäller skrotning av anläggningen kan liknande teknik möjligen vara av intresse. I sammanhanget bör också påpekas att frågan om utvidgning av bilskrotningslagstiftningen till att omfatta elektriska hushållsmaskiner bör aktualiseras. har med anledning av reservation i betänkandet JoU 85/86:5 beslutat att ge regeringen till känna uppdrag att minska eller få bort användningen av freoner i skumplast. Regeringen redovisar i budgetpropositionen intensifierad forskning kring freoner. Forskningsinsatser är angelägna men ej tillräckliga och vi finner att vad vi i motionen anför om utvidgning av bilskrotningslagstiftningen och i övrigt vidgade restriktioner vid användningen av freoner bör vinna bifall. Listan på ämnen som inte hanteras på ett från miljö- och resurssynpunkt riktigt sätt skulle kunna göras lång. Vi saknar en lag som innehåller ett generellt krav på återvinning. Flera andra länder har uppmärksammat behovet av en sådan lag. En sådan lag skulle kunna påskynda utvecklingen mot slutna system vid tillverkning, samverkan mellan olika tillverkningsindustrier samt sådan sammansättning av produkter att återvinning underlättas.