mot · G902Sk328 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86: Sk328 och () Skattereglerna för idrottsföreningar, m. m. För samhället utgör idrotten ett viktigt inslag i många avseenden. En aktiv idrottsutövning leder oavsett nivå till bättre hälsa och välbefinnande och kan därför ses såsom ett led i den förebyggande sjukvården. Umgänget i kamratkretsen, anpassningen till regler och domslut fostrar de unga och lärin ett socialt normsystem till gagn för framtiden. Stat och kommun har skyldighet att stimulera och underlätta idrottsutövning såväl inom idrottsrörelsens ram som enskilt. Många medborgare är aktiva idrottsutövare, och ännu fler deltar passivt som åskådare vid olika idrottsevenemang. Idrotten ger därmed såväl ungdomar som äldre, såväl aktiva som passiva utövare, en meningsfull fritid. Idrottsrörelsen måste förbli en fri, obunden och demokratiskt uppbyggd folkrörelse. Det offentliga stödet till idrotten får inte utformas så att bidragsgivaren kan styra verksamheten. Alla former av idrottsutövning är likvärdiga. En uppdelning i elitidrott, annan tävlingsidrott, motionsidrott, korporationsidrott, friluftsverksamhet etc. är inte något uttryck för värdering utan en vedertagen metod för systematisering. Mellan elitidrott och breddidrott föreligger ett ömsesidigt beroende - inte något motsatsförhållande. Elitidrotten är i många avseenden idrottens reklamaffisch som stimulerar och lockar unga till aktiv idrottsutövning. Men elitidrotten ger också de många hundratusentals människorna som följer den som åskådare en fritidssysselsättning, som kan jämställas med andra kulturella verksamhetsformer. Breddidrotten rekryterar dem som kommer att delta i elitidrotten. De många talanger som fostrats i tusentals mindre klubbar runt om i landet är en grundförutsättning för att svensk idrott skall kunna fortsätta att framgångsrikt konkurrera internationellt. I begreppet full delaktighet ligger att ingen på grund av handikapp eller annat funktionshinder skall helt eller ens delvis ställas utanför samhällsgemenskapen. Knappast någon idrott har som handikappidrotten genomgått en så snabb utveckling. Bakgrunden härtill står att finna i den viktiga kombinationen av sportslig prestation och rehabilitering. För inånga handikappade har deras idrottsintresse och möjlighet till träning helt förändrat deras liv och skapat en meningsfull tillvaro. På handikappidrottens område är ett föregångsland, inte minst visar svenska handikappidrottare detta genom mycket framstående insatser i internationella sammanhang. Denna position som ledande nation inom handikappidrotten är viktig. Den visar förutom på intresse för aktiv rehabilitering också på en solidaritet med dem som av olika skäl råkat illa ut. Möjligheten för handikappade att delta i idrottstävlingar tillsammans med ej handikappade är ett fortsatt viktigt steg på vägen mot målet full delaktighet. En fortsatt satsning på utvecklandet av handikappidrotten på än fler områden är ett viktigt led i en social idrottspolitik. I detta arbete bör de handikappades organisationer aktivt delta i samverkan med idrottens förbund, distrikt och föreningar. Det är i denna samverkan som målet kan nås. Stat och kommun skall aktivt stödja denna utveckling. Vi menar att begreppet full delaktighet innebär att handikappidrotten skall jämställas med all annan idrott. Det väsentliga är inte om man genomför en löpsträcka i rullstol eller genom löpning, det är prestationen i sig som är viktig. Därför bör beteckningen handikappidrott avvecklas och de handikappade som alla andra idrottsmän/kvinnor träna och tävla i klubbar inom de olika specialdistriktsförbunden. Handikappade som idrottsmän kan naturligtvis inte tävla mot de ej handikappade. Sådan tävlan sker inte på samma villkor, lika lite som juniorer och seniorer kan tävla mot varandra. Exempelvis är en rullstolsbunden vida överlägsen en ej handikappad på löpningsdistanser och bör därför rimligen tävla i en egen klass, men i samma tävling som övriga. Det finns ca 800 000 handikappade i , dvs. var tionde svensk har något handikapp. För många av dessa, inte minst de unga, kan idrotten utgöra vägen till ett nytt och innehållsrikt liv. Problemen som ensamhet och isolering' kan genom ett idrottsligt engagemang brytas. Redan här spelar handikappidrotten en synnerligen viktig roll. För handikappade är ledarfrågan viktigare än för andra idrotter, fler och mer mångsidiga ledare krävs. I detta arbete gör många handikappade uppoffrande insatser, men här behövs ett ännu aktivare stöd från samhällets sida. Varje handikappad som hålls utanför en meningsfull tillvaro och gemenskap är ett socialt misslyckande och ett samhällsekonomiskt slöseri. Därför menar vi att varje satsad skattekrona på handikappidrott är en socialt riktig investering. Privat drivna tränings- och rehabiliteringsccentra för bl. a. trafikoffer och andra handikappade bör erhålla hjälp och stöd från samhällets sida. I dessa anläggningar liksom vid rehabiliteringsenheter i övrigt väcks ofta handikappade till insikt om sina egna möjligheter. Genom denna verksamhet rekryteras många till ett aktivt idrottsutövande som därmed kanske bryter sorg och tristess och som också ger en positiv rehabiliteringseffekt. På grund av idrotten får många ett nytt hopp om framtiden. För idrotten är möjligheten till anpassade studier av särskilt stor vikt för att ungdom skall kunna satsa på en idrottskarriär. Kombinationen studier och rationell träning är inte längre ett problem endast på högskolenivå, utan också gymnasienivå och grundskolenivå. Detta beror inte på att träningsvolymen ökat dramatiskt i lägre åldrar. I de allra flesta fall är det konkurrensen om träningslokaler och planer i storstadsområden som gör att förläggningen av träning måste ske på tider som kan kollidera med skolan. Oberoende av skäl, är det angeläget med anpassade studier för de elever som drabbas av dessa problem. För högstadium, som det i första hand gäller, bör man i likhet med gymnasieskolan kunna erbjuda en jämkad studieplan, som medför att elevernas intresse- och färdighetsinriktning tillvaratas. Det borde gå att genom olika tillvalsmöjligheter ge eleven möjligheter att också i högstadium profilera utbildningen något utifrån personliga intressen och utöver vad själva läroplanen anger. Hur en sådan konstruktion skall se ut bör närmare studeras. Idrotten som hobby och de idrottsprestationer man utför skänker i allmänhet stor tillfredsställelse och personlig harmoni. Det finns gott om exempel där goda idrottsprestationer går hand i hand med goda studieresultat och ett tryggt socialt liv. På gymnasial nivå är det viktigt att idrottsgymnasietanken fortsätter att utvecklas och att fler platser kan erbjudas i sådan utbildning. För den elitsatsande ungdomen är det av stort värde att yrkesutbildning och universitetsstudier kan genomföras under den aktiva idrottstiden. I det arbetet måste samhället ständigt sträva efter att möta de behov som finns. Ett aktivt idrottsintresse får inte innebära att man väljer bort en civil tillvaro. Det bör vara samällets uppgift att svara för att en sådan tillvaro kan byggas upp jämsides med ett elitidrottsutövande. Antalet idrottsutövande kvinnor har och 1980-talets första hälft ökat mycket snabbt. Detta är en från många synpunkter mycket positiv utveckling, men som knappast ägt rum på grund av någon samhällets åtgärd utan trots de magra insatserna för kvinnor. Mest påtaglig har kvinnornas inträde varit på fotbollens och motionslöpningens områden. Damfotbollen har t. ex. avancerat fram till den näst största idrotten deltagarmässigt i vårt land, endast herrfotbollen är större. Denna utveckling har inte bara varit en kvantitativ företeelse, utan också kvalitativ. tillhör de absolut ledande nationerna i på damfotboll med bl. a. ett vunnet EM. Kraften i idrotten som intresse och idrottsrörelsen som folklig rörelse har här visat sin styrka. Trots att denna utveckling ägt rum, står kvinnorna på undantag när det gäller tider för bastu, omklädningsrum, hallar och fotbollsplaner. saknar många äldre anläggningar omklädningsrum för damer. En genomgång av landets idrottsanläggningar är därför nödvändig för att ge kvinnor likartade möjligheter som män när det gäller idrottsutövning. Kommunala insatser är nödvändiga för att säkerställa tillgången på idrottsoch friluftsanläggningar. Kommunerna bör stödja och samarbeta med idrottsföreningar. Kommunala idrotts- och fritidsanläggningar bör med fördel kunna drivas av de föreningar som nyttjar anläggningarna. Därmed vinner kommunen ekonomiskt, och föreningen får en viktig uppgift som samlar medlemmarna och ger idrottsintresset också en ny dimension. Det torde stå klart att ansvarsmedvetna idrottsledare knappast torde missbruka ett förtroende att sköta en anläggning särskilt om föreningen är medansvarig för materielens skötsel. Kostnaden för både kommun och förening skulle sjunka kraftigt och bidra till att kanske fler anläggningar kan uppföras. I många mindre kommuner är det uteslutet med annat än kommunalt ägda anläggningar. I större kommuner med storklubbar finns ofta en önskan att inom vissa idrotter ha en träningsanläggning vilken man själv äger och bestämmer över. Kanske finns det föreningar som tillsammans är intresserade av en sådan satsning. Deras huvudproblem är en markanvisning inom kommunen. De önskar också ett tomträttsavtal med en avgäld som är möjlig att betala för en ideell förening. När dessa problem finns skall kommunen aktivt stödja föreningen eller föreningarna och satsa på deras verksamhet såsom en viktig social insats och medverka till en markanvisning som gör det möjligt för föreningarna att expandera och stärka idrottsintresse och utveckling i kommunen. Stora idrottsanläggningar av betydande regionalt och riksintresse bör med stor fördel kunna drivas i aktiebolagsform av de föreningar som huvudsakligen nyttjar anläggningen eller tillsammans med kommunen där anläggningen finns. Driftkostnaderna förs därmed över på bolaget och avlyfts från den kommunala budgeten. Ett sådant bolag blir aktivare i sin marknadsföring av anläggningen också till andra ändamål än de rent idrottsliga. Vinster i en sådan verksamhet skall naturligtvis fördelas mellan bolagsmännen och på ett proportionellt sätt mot aktieinnehavet. Skattelagstiftningen har inom idrottsområdet medfört att flertalet idrottledare har fått en allt besvärligare redovisningssituation inom beskattningsområdet. Detta problem är dels av ekonomisk art, men också i mycket stor utsträckning av administrativ karaktär. Idrottsledare är utbildade till sådana, men måste mer och mer fungera såsom föreningens skattekonsult än , inte minst som många föreningar måste söka pengar på allt mer ovanliga vägar. infördes nya regler för beskattning av ideella föreningar. Dessa regler skulle, menade man, underlätta väsentligt för de små föreningarna med liten administrativ kapacitet. Man införde i princip en befrielse från inkomstskatt för inkomstkällor som har en naturlig anknytning till den idrottsliga verksamheten eller som av hävd varit inkomstkälla inom en förening. Momsskattebefrielse infördes på vissa reklaminkomster och upp till en omsättning på . på momsskattepliktiga intäkter. Reklamskatt utgår endast om reklamintäkterna är högre än . Detta kan till synes vara mycket förmånliga regler, men tittar man närmare på dem blir bilden en annan. I en förening inträder tvång på redovisning av moms i t. ex. följande lägen, o man köper in overaller i enhetlig utförande och säljer dem vidare till medlemmarna utan påslag 30 st ggr . o man säljer kaffe med bröd och korv vid åtta hemmamatcher till åskådarna till inköpspris. Syftet är att skapa en trivsam miljö vid dessa åtta hemmamatcher. Denna förening är således skyldig att föra en speciell redovisning för momsen och redovisa till . På mervärdesskatteenhet skall man registreras, skatten räknas ut och allt kontrolleras. Resultatet av denna hantering blir såvitt framgår noll för statskassan eftersom ingående moms är avdragsgill mot utgående dito, enbart onödigt arbete har uträttats hos föreningen och hos . Kraft har offrats på att skriva onödiga papper, kraft som kunnat ges till ungdomsverksamheten. Andra exempel står att finna i mängder. Liksom ovan har fallen närmast varit beklämmande för myndigheten enär det gällt fiskala insatser mot föreningar och engagerade idrottsledare som endast skapat resurser för att föreningen skulle kunna leva vidare. För att här i detta avseende komma till rätta med ren småskurenhet bör samhället tillämpa en frizons-princip för föreningar som innebär följande: o beskattningsfrihet . för ledare och instruktörer inom idrotten, o mervärdesskattefrihet upp till en omsättning av . o återgång till . i omsättning beträffande reklamskatt. Tydligare och enklare regler för taxeringsmyndigheten när det gäller beskattningen av idrottsföreningar är nödvändiga. Idrottsrörelsen har traditionellt hämtat sina inkomster från olika typer av lotterier och bingospel. har staten genom olika spelformer ökat medborgarnas intresse för spel och omsätter de statliga lotterierna närmast astronomiska summor. I den takt med den statliga spelverksamhetens omsättningsökning har idrottsrörelsens lotterier och bingospel fått det allt svårare att göra sig gällande i konkurrensen. Särskilt har detta märkts beträffande bingsospelet. Från att tidigare ha varit en mycket stor inkomstkälla, som kunnat ge en utdelning överstigande av omsättningen, är det numera vanligt att nettobehållningen understiger . Eftersom staten erhåller betydligt högre skatteinkomster från den statliga spelverksamheten anser vi nu tiden mogen att staten befriar idrottsrörelsen från bingoskatt, därmed skulle idrottsrörelsens avkastning på denna verksamhet stiga och vara ett välbehövligt tillskott i verksamheten. utfärdades anvisningar om schablonavdrag för idrottsutövare, varigenom dessa kunde erhålla ett särskilt avdrag (3 000) för sina kostnader i samband med idrottsutövning. Enligt vår mening kan det finnas skäl att räkna upp denna summa. Samhällsnyttan med en livskraftig idrottsrörelse är ostridig. Det kan därför vara en viktig principiell handling att underlätta ekonomiskt för idrottsutövare så att de själva kan finansiera verksamheten. Det bör enligt vår mening utredas och övervägas var den nya schablonavdragsnivån bör ligga. Avslutningsvis när det gäller frågan om arbetsgivaravgifter inom idrotten, hänvisas till en motion 1985/86:Sf322 av (). Här skall kort endast följande anföras: Enligt anvisningar kommer föreningarna icke att behöva erlägga arbetsgivaravgifter för utbetalda ersättningar till idrottsmän understigande ett halvt basbelopp (11 650). Detta kommer att betyda att åtskilliga t. o. m. relativt små och ekonomiskt svaga föreningar dras in i en kostnadsökning som direkt kommer att hota verksamheten. Starka skäl talar för att en grupp elitidrottare som huvudsakligen försörjer sig på inkomster från sitt idrottsutövande skall erhålla de förmåner som vårt socialförsäkringssystem tillförsäkrar medborgarna i övrigt. Antalet sådana idrottare är emellertid mycket litet och torde kanske utgöra ca 700 st. i landet. Övriga idrottare försörjer sig på arbetsinkomster utanför idrotten. Gränsen för avgiftsfrihet bör därför sättas betydligt högre och inte under två och ett halvt basbelopp. För dagen skulle det innebära att ersättningar . skulle kunna utbetalas utan att föreningen skulle behöva erlägga arbetsgivaravgifter. Beloppet är så avvägt att det inte kan utgöra huvudinkomst, utan endast är av ersättningsomfattning. Mot bakgrund av vad vi ovan anfört hemställs 1. att hos regeringen begär en översyn av de olika skatteregler som försvårar idrottens möjlighet till ökad självfinansiering, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs rörande beskattningen av idrottsledare, mervärdeskattefrihet och reklambeskattningen av idrottsföreningar, 3. att hos regeringen begär en översyn syftande till en höjning av schablonavdraget för idrottsersättningar, [4. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts beträffande gräns för uttag av arbetsgivaravgift inom idrotten.1] () () 11985/86:Sf322.