mot · G902Sf336 · 1986-01-27 00:00:00 — Denna ersättning, som främst är avsedd för primärvård och övrig öppen vård, utgår i förhållande till antalet invånare inom . Från detta belopp avräknas sjukförsäkringens utgifter för läkarvård och annan sjukvårdande behandling hos privatpraktiserande läkare och sjukgymnaster. Därutöver utgår en särskild ersättning per invånare för hemsjukvård, öppnare vårdformer inom psykiatrin, förebyggande åtgärder samt hjälpmedel för handikappade. Ersättningen för sjukhusvård utgår även enligt denna överenskommelse per vårddag. Överenskommelsen mellan staten och bygger på ett förslag från den s. k. Dagmargruppen. Namnet kommer av att gruppen startade sitt arbete på Dagmardagen. De totala kostnaderna för hälso- och sjukvården uppgick till ca . Staten har genom sjukförsäkring och statliga bidrag ersatt sjukvårdshuvudmännen med ca . Ersättningen till privatpraktiker utgjorde ca 500 milj. kr. varav ca 80 milj. kr. utgick till s. k. fritidspraktiker. Dagmaröverenskommelsen omfattar när det gäller ersättningsvillkoren. Totalt utgår 11259 milj. kr. varav huvuddelen 8242 milj. kr. utgår i form av allmän sjukvårdsersättning. Då antalet vårdprestationer varierar starkt mellan landstingen finns särskilda övergångsregler för den allmänna sjukvårdsersättningen. har på förslag av regeringen ställt sig bakom Dagmaröverenskommelsen. Det nya ersättningssystemet innebär att privatläkare på hel- eller deltid inte kan träffa avtal med utan att har tillstyrkt att ett sådant avtal träffas. Detta innebär således en etableringskontroll för privatpraktiker. Inom stödområdet gäller fri anslutningsrätt till sjukförsäkringen för privatläkare, dock ej fritidspraktiker. Fritidspraktiker har fritt kunnat ansluta sig till sjukförsäkringen. Detta har medfört att antalet fritidspraktiker har ökat relativt kraftigt. Dagmaröverenskommelsen innebär att fritidspraktiker inte längre har möjligheter att ansluta sig till . För att kunna fortsätta att bedriva sin verksamhet krävs att de träffar ett avtal med . De erhåller då ersättning från för sin verksamhet. Dagmaröverenskommelsen har enligt uppfattning bl. a. inneburit följande: Patienternas valfrihet har minskat. Många fritidspraktiker har inte fått fortsätta med sin verksamhet genom att inte har varit berett att träffa något avtal med dem. Det innebär att de patienter som tidigare gått till dessa fritidspraktiker i fortsättningen måste vända sig till eller vara beredda att betala den fulla kostnaden för vården. Landstingen får ett ekonomiskt intresse av att hålla tillbaka den privata sjukvården eftersom deras egna budgetmedel minskar om man tillåter många privatpraktiserande läkare. Utrymmet för förnyelse av svensk sjukvård minskar. De fördelar för patienterna som t. ex. eller privatpraktikernas hembesök utgör skulle aldrig uppstått om Dagmarsystemet hade gällt då denna verksamhet startade. Utrymmet för nytänkande beskärs. finns det en risk för att antalet hel- och deltidspraktiserande privatläkare minskar. Fritidspraktik är för många en inkörsport till senare heltidspraktik och den vägen försvåras . Detta innebär också att ett genomförande av husläkarsystemet kan försvåras. Den regionala fördelningen av läkare blir inte bättre av att man förhindrar fritidspraktiker att verka i storstadsområdena. Erfarenheterna t. ex. från visar att har kompenserat indragen fritidspraktikerverksamhet med att anställa fler läkare i . En läkare flyttar naturligtvis inte till inland därför att han inte får bedriva fritidspraktikerverksamhet. Ett inrättande av fler fasta tjänster i t. ex. innebär tvärtom att det blir svårare för glesbygdsområdena att rekrytera läkare. Många sjukgymnaster har drabbats hårt av den etableringskontroll som Dagmarsystemet inneburit. Härigenom försämras servicen för de grupper som är i behov av hjälp från sjukgymnaster. Dagmaröverenskommelsen innebär att man fjärmar sig alltmer från synen på sjukförsäkringen som ett försäkringssystem. Socialförsäkringsavgifterna för sjukvården betraktas som en allmän skatt som staten och landstingen har att fördela efter eget gottfinnande. anser att sjukförsäkringsersättningen, liksom tidigare, bör baseras på en ersättning som utgår i förhållande till den vård som bedrivs. Det är väsentligt att på olika sätt försöka undanröja den nuvarande sneda fördelningen av läkarresurserna inom olika delar av landet. De landsting som har lägst läkartäthet bör t. ex. kunna få visst tilläggsbidrag. De landsting som har låg läkartäthet har extra höga kostnader för att kunna besätta läkartjänsterna i form av höga sökkostnader, långa söktider och särskilda förmåner som behöver utges, vilket motiverar detta extra bidrag. Privatläkare som etablerar sig i glesbygd bör få högre ersättning från sjukförsäkringen. Det finns också anledning att söka pröva mer okonventionella metoder för att öka rekryteringen av läkare till glesbygden. Trots att antalet läkare har ökat från 11000 till 22000 är det svårt att rekrytera läkare till vissa delar av landet. Bristerna är särskilt kännbara i inland bl. a. på grund av de långa avstånden. Staten har försökt att styra nytillskotten av läkare till bristområdena genom en ransonering av läkartjänster i centralt belägna landsting. Styrningen har dock inte fått den avsedda effekten, eftersom det har varit möjligt för landstingen att vid sidan av tilldelade läkartjänster anställa extra läkare som vikarier för långa perioder. Styrningen och regleringen leder uppenbarligen inte till det önskade målet. Det är hög tid att pröva olika former av stimulansåtgärder för att göra läkartjänsterna i glesbygden attraktiva. Huvudansvaret för sådana åtgärder vilar i huvudsak på arbetsgivarna. Staten kan dock göra en viktig insats på ett område som den disponerar, nämligen studiefinansieringen. En läkare som tar examen efter minimum 5 1/studier har . Återbetalningen av denna skuld kommer att under vara en tung post i läkarfamiljens hushållsbudget, särskilt som skuldbeloppet skrivs upp med och avbetalningarnas storlek ökar . En nedskrivning av studieskulden för läkare som arbetar i glesbygden skulle därför verka kraftigt rekryteringsbefrämjande. Det kan diskuteras hur en nedskrivning av studieskulder bör utformas för att få största möjliga rekryteringseffekt. En tänkbar utformning är att läkaren dels får amorteringsfrihet under de år han eller hon tjänstgör i glesbygd, dels får studieskulden minskad med en bestämd procentsats Inte bara offentligt anställda läkare utan också läkare med egen heltidspraktik bör få del av skuldnedskrivningen så att etableringen av privat praktik i glesbygden stimuleras. Systemet bör också omfatta de läkare som är verksamma i av såväl rättviseskäl som praktiska skäl. Man måste sålunda undvika att det blir totalt stopp i rekryteringen i väntan på att bestämmelserna skall träda i kraft, eller att läkare som arbetar i glesbygd frestas att flytta ut för att sedan som nyinflyttade vara kvalificerade för en skuldnedskrivning. tillsatte en arbetsgrupp inom ramen för hälso- och sjukvårdsberedningen med uppgift att arbeta med läkarförsöijningsfrågor i . Man räknar med att skall ge kunskaper om hur en effektiv läkarrekrytering till glesbygdslän kan byggas upp, och att arbetet därför kan bli vägledande för läkarförsörjningen i andra landsting med samma problem. Denna arbetsgrupp bör vara ett lämpligt forum att diskutera de rekryteringsbefrämjande effekterna av en nedskrivning av studieskulder för läkare som arbetar i glesbygden, och hur en sådan nedskrivning lämpligen bör utformas. Fri etableringsrätt för tandläkare Det är väsentligt att den enskilda medborgaren själv kan välja vilken tandläkare han eller hon vill gå till. Det måste finnas ett fritt val mellan privatpraktiserande tandläkare och folktandvården. Om det råder konkurrens mellan olika tandläkare och mellan tandvård som bedrivs av olika huvudmän säkerställs att verksamheten bedrivs så effektivt som möjligt. anser därför att det skall finnas en fri etableringsrätt för tandläkare. Det skall vara möjligt för varje tandläkare att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen oavsett var han eller hon bor. Etableringskontrollen infördes när det rådde stor brist på tandläkare. är situationen helt annorlunda. Därmed har det grundläggande motivet för etableringskontrollen fallit. Det är uppfattning att det är bättre att låta människors efterfrågan på tandvård styra etableringarna än att de avgörs i administrativ ordning. I stället har regeringen genomdrivit en permanent etableringskontroll. Om man möjliggör ett fritt val av tandläkare leder detta också till att kostnaden minimeras. Det blir betydligt mer kostsamt att låsa sig till att folktandvården skall byggas ut i takt med att privata tandläkare upphör med verksamheten. Regeringen anser däremot att folktandvården skall byggas ut till att svara för av allmäntandvården för vuxna. Vi anser att bör uttala att ett sådant mål inte bör anges. Regeringen anför numera att det främsta skälet för att begränsa tandläkarnas anslutning till tandvårdsförsäkringen är de begränsade ekonomiska resurser som står till buds för tandvården. Det är mycket tveksamt om de totala kostnaderna för tandvården hålls nere genom etableringskontroll som minskar konkurrensen. Den socialdemokratiska tandvårdspolitiken innebär en strävan mot att landstingen skall svara för en viss minsta del av vuxentandvården oavsett om det finns efterfrågan på tandvård från folktandvården eller inte. De undersökningar av tandvårdens kostnader som gjorts visar att de privata tandläkarna har lägre kostnader än folktandvården. Det pågår ett arbete inom folktandvården för att minska de höga kostnaderna, som framför allt beror på att kostnaderna för administration och liknande är höga. Förutsättningarna för att dessa strävanden efter en rationellare verksamhet skall bli framgångsrika torde vara större om det finns en fri etableringsrätt. Risken för att en fri etableringsrätt innebär att tandvården skulle öka väsentligt i omfattning bedömer vi som liten. Vi anser att en fri etableringsrätt ger de största förutsättningarna för att vi skall få en tandvård som är anpassad till patienternas behov. Den tandläkare som önskar etablera sig som privatpraktiserande tandläkare måste givetvis bygga sin verksamhet på en företagsekonomisk planering, vilket i sin tur kräver en tillräckligt stor kundkrets. Statens kostnader för tandvården bör inte styras genom en etableringskontroll som motverkar konkurrens och gynnar den verksamhet som bedrivs inom den offentliga sektorn. Vi anser dock, i likhet med regeringen, att det samhällsekonomiska läget är sådant att statens kostnader för tandvården inte kan öka. Det är viktigt att det finns valmöjligheter och konkurrens även inom specialisttandvården. De begränsningar som gäller för specialisttandläkares möjligheter att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen bör därför avskaffas. Tandvård för barn och ungdomar 1 tandvårdslagen sägs att folktandvården skall svara för tandvården för barn och ungdomar. Det avgörande får inte vara i vilken regi vården ges utan att vården ges så bra och så effektivt som möjligt. Det bör vara naturligt att landstingen, där så är lämpligt, samverkar med privattandläkare. Det kan i vissa fall vara motiverat att barn och ungdomar behandlas av annan tandläkare än av folktandvården. Landstingen bör inta en generös attityd till att betala tandvårdskostnaden i dessa fall. Statsbidraget till landstingens tandvård för barn och vuxna bör bibehållas. Även när det gäller tandvård vid sjukhus och andra institutioner bör samverkan kunna ske med privatpraktiserande tandläkare. Det finns således inte någon anledning att förorda att vården skall ges av folktandvårdens personal. Med stöd av det ovan anförda hemställs 1. att hos regeringen begär förslag till förändrade regler i sjukförsäkringen så att kompensationsnivån fr. o. m. budgetåret sänks till för vilka sjukpenning utbetalas, 2. att hos regeringen begär förslag till förändrade regler i sjukförsäkringen för insjuknandedagen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om kompensationsnivån för dem som arbetar koncentrerad deltid, delår eller under ferier, 4. att hos regeringen begär en översyn av den s.k. samordningstiden i arbetsskadeförsäkringen, 5. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om en plan för att minska väntetiderna i försäkringsdomstolarna, 6. att hos regeringen begär förslag till höjda avgifter från för läkarbesök och läkemedel i enlighet med vad som anförts i motionen, 7. att hos regeringen begär förslag till förbättrat högkostnadsskydd i enlighet med vad som anförts i motionen, 8. att beslutar att någon särskild ersättning fr. o.m. 1987 inte skall utgå till sjukvårdshuvudmännen som kompensation för avskaffandet av de differentierade avgifterna, 9. att hos regeringen begär förslag om att ersättningen till vårdgivaren från sjukförsäkringen skall relateras till utförd vårdprestation, 10. att hos regeringen begär förslag till fri anslutning av läkare och sjukgymnaster till sjukförsäkringen, 11. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om åtgärder för att stimulera läkarrekryteringen till glesbygd, 12. att hos regeringen begär förslag till ändring av lagen om allmän försäkring så att tandläkare ges rätt att ansluta sig till försäkringskassa, 13. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om specialtandläkares rätt att ansluta sig till tandvårdsförsäkringen. 14. att som sin mening ger regeringen till känna vad Mot. som i motionen anförts om samverkan med privatpraktiserande Sf336 tandläkare i barn- och ungdomstandvården och vid institutioner samt om möjligheterna för barn och ungdomar att anlita annan tandläkare än folktandvårdens, 15. att som sin mening ger regeringen till känna att något procentmål för folktandvårdens utbyggnad inte skall finnas, 16. att beslutar att ersättning från den allmänna tandvårdsförsäkringen även fortsättningsvis skall utgå enligt nu gällande regler för barn- och ungdomstandvård. () ()