mot · G902Sf336 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86: Sf336 m. fl. (fp) Sjukförsäkringen, m. m. Socialförsäkringarna är avsedda att ge ett ekonomiskt skydd vid sjukdom, arbetsskada, invaliditet, ålderdom, arbetslöshet m. m. Skyddet har byggts upp successivt och har utformats på olika sätt vid olika ersättningssituationer. Det finns t. ex. skillnader när det gäller kompensationsnivå och karensdagar. De flesta försäkringarna är obligatoriska medan andra är frivilliga. Administrationen sker också på olika sätt. Genom avtal mellan arbetsmarknadens parter har många grupper ett skydd utöver det lagstadgade. Socialförsäkringarna utgör en omistlig del av det sociala skyddsnätet. Men det finns också inslag som kan behöva ses över. Det statsfinansiella läget gör det nödvändigt att även inom detta område försöka finna besparingsmöjligheter. Sådana besparingar måste utformas så att de inte drabbar redan utsatta grupper. Det finns också områden där tryggheten är alltför dålig, och det är nödvändigt med förbättringar. Ett problem är att sambandet mellan finansieringen av socialförsäkringarna och erhållna förmåner är alltför oklart. Det är önskvärt att detta samband görs klarare för den enskilde. På kort sikt kan den enskilde ges en bättre information t. ex. genom att uppgifter om erlagda arbetsgivaravgifter för olika ändamål redovisas på lönebeskedet till den anställde. Förändrade regler kan också öka sambandet mellan finansiering och förmåner. Den översyn av pensionssystemet som görs inom pensionsberedningen bör leda till att detta samband ökar. Vi vill här påpeka att detta samband har urholkats genom att ATP-avgiften numera erläggs på hela inkomsten medan endast inkomster mellan 1 och 7,5 basbelopp är pensionsgrundande. En ökad valfrihet bör också eftersträvas bl. a. genom att förverkliga tanken om en rörlig pensionsålder. Var och en borde efter eget bestämmande och på rimliga ekonomiska villkor kunna bestämma när han eller hon vill gå i pension . Socialförsäkringens kostnader har stigit kraftigt. Kostnaderna för försäkringen vid sjukdom, handikapp och åldrande har ökat från 1965 till beräknat 136 miljarder . Omräknat till penningvärde har kostnaderna för socialförsäkringen ökat med . fördelade sig kostnaderna för den del av socialförsäkringen 1985/86: SD36 som administreras av och försäkringskassorna, 134 Mot. 1) Totala folkpensionskostnaderna (inkl barnoension och vårdbidrag) blir och totala AtP-kostnaderna blir . De beräknade kostnaderna för samhällets socialpolitik beräknas 1986 av uppgå till . Denna beräkning omfattar då även kostnader för bl. a. hälso- och sjukvård, arbetslöshet och barnomsorg. De ersättningar som utgår från socialförsäkringen och vissa andra stödformer motsvarar, efter skatteavdrag, av den totala konsumtionen. I denna motion redovisas en rad förslag till förändringar inom socialförsäkringarna. o Sjukpenningen sänks från av dagsinkomsten till av dagsinkomsten under de första 30 dagarnas sjukdom . Den s. k. insjuknandedagen görs effektiv. Detta medför en nettobesparing med ca . o Ersättningen från sjukpenningförsäkringen bör ses över och förbättras för dem som arbetar s. k. koncentrerad deltid, delår och för studerande. O Arbetsskadeförsäkringen bör ses över. Man bör bl. a. överväga en förlängning av den s. k. samordningstiden för att förkorta de oacceptabelt långa handläggningstiderna. miljarder kronor, på följande sätt: Folkpension1 (exkl. vårdbidrag och ATP1 (exkl. barnpension) 35 815 1 \ 1 734 I Adm \ Delpension ' 3320 \ 1 135 Barnbidrag Annan utbet. o De orimligt långa väntetiderna för att få ett överklagande av ett beslut fattat av en försäkringskassa prövat måste förkortas bl. a. av rättssäkerhetsskäl. o Högkostnadsskyddet inom sjukvården bör förbättras så att det även omfattar reskostnader. o Avgifterna för inköp av läkemedel och för läkarbesök m. m. höjs något. ändras högkostnadsskyddet så att den högsta kostnaden inte ökar. o Förhållandena för de pensionärer som begärt undantagande från ATP bör ses över av pensionsberedningen. Änkor till dessa pensionärer bör ges rätt till pensionstillskott, o Dagmarsystemet bör avskaffas, o Fri etableringsrätt bör införas för privattandläkare, o Arbetslöshetsförsäkringen bör göras obligatorisk (detta utvecklas närmare i partimotion om arbetsmarknadspolitik). Från sjukförsäkringen täcks kostnader för sjukpenningförsäkringen, föräldraförsäkringen samt vissa kostnader för sjukvården. Sjukpenning utgår av dagsinkomsten upp till 7,5 basbelopp, vilket är . Dagsinkomsten räknas ut som årsinkomsten delad med 365. Sjukpenning utges i princip för varje kalenderdag då arbetsförmågan är nedsatt oavsett om arbete skulle ha utförts den dagen eller inte. För den dag då sjukdomsfallet inträffade utgår dock som regel ingen sjukpenning. Det finns således en karensdag. Som insjuknandedag räknas normalt den dag då anmälan om sjukdomsfallet görs hos . Om en ny sjukdomsperiod inträffar från föregående sjukperiods slut utgår sjukpenning även för insjuknandedagen. För sjukdomsfall som varar i utöver insjuknandedagen gäller en s. k. fridagsregel. Det innebär att sjukpenning inte utges för dagar då den försäkrade ändå inte skulle ha arbetat i sin huvudsakliga sysselsättning, dock högst två sådana dagar. Kostnaderna för sjukförsäkringen täcks till med statsbidrag och till genom sociala avgifter. Kostnaderna för sjukpenningen har utvecklats på följande sätt (milj. Källa: RFV. Uppgifterna för 1985-1987 är uppskattningar. Ca 500 milj. kr. hänför sig till sjukpenning som inte utgår på grundval av inkomst från anställning (företagare m. Den genomsnittliga sjukfrånvaron ökade och större delen av . och har dock sjukfrånvaron minskat. I nedanstående tabell visas antalet ersatta dagar per försäkrad. Sjukfrånvaron är dock något högre eftersom den första sjukdagen normalt inte ersätts från . Källa: RFV. Uppgifterna är en beräkning. Sjukfallsstatistiken visar på stora regionala skillnader. I , och i viss utsträckning i är sjukfrånvaron högre än genomsnittligt. I genomsnitt är varje försäkrad sjuk . Det genomsnittliga antalet ersatta dagar per sjukdomstillfälle är 12. Ungefär tre ljärdedelar av sjukfallen är . En fjärdedel är sjukdomsfall . Den största delen av sjukdagarna, , utgörs dock av de långa sjukfallen (). beräknar RFV att antalet sjukpenningförsäkrade uppgår till 4690000 personer. Sjukpenningen beräknas i medeltal utgå med . per dag, vilket motsvarar en årsinkomst på . Det totala antalet ersatta dagar från sjukpenningförsäkringen uppgick till ca 85 miljoner dagar. Av dessa hänför sig till per försäkrad och år. hänför sig till per försäkrad och år, vilket motsvarar ca 38 miljoner dagar. Många grupper på arbetsmarknaden har genom avtal tillförsäkrat sig ytterligare förmåner. För t. ex. privatanställda tjänstemän som omfattas av avtalet mellan SAF och PTK gäller att arbetsgivaren betalar full lön under insjuknandedagcn (om inte ersättning utgår från ) och att arbetsgivaren erlägger de av dagslönen som inte betalar. Andra grupper på arbetsmarknaden har i olika hög utsträckning genom avtal erhållit förmåner utöver dem som staten ger. anser att det finns flera brister i sjukpenningförsäkringen. Reglerna är i första hand anpassade till heltidsarbetande. De grupper som har sin arbetstid oregelbundet fördelad har i vissa situationer ett mycket dåligt försäkringsskydd vid sjukdom. Det är angeläget att dessa orättvisor rättas till. anser att budgetunderskottet måste minska. Vi har utvecklat detta närmare i vår motion om den ekonomiska politiken. Vi menar där sammanfattningsvis att ett minskat budgetunderskott är nödvändigt för att inflationen och arbetslösheten skall kunna minskas. Vi anser att skattehöj ningar är uteslutna som metod för att minska budgetunderskottet. Då återstår endast att minska kostnaderna. Besparingar i statsbudgeten måste utformas så att de inte drabbar de grupper som tillhör det glömda . Det kan tvärtom krävas ökade resurser t. ex. för att förbättra förhållandena för vissa grupper av handikappade. Behovet av besparingar är stort. Detta kräver att de utformas så att belastningen på varje enskild individ blir så liten som möjligt och att belastningen sprids ut på många människor. föreslår att kompensationsnivån sänks från till . Vid sjukdom som inträffar efter sammanlagt skall ersättningen oförändrat vara av dagslönen. Den genomsnittliga sjukpenningen beräknas uppgå till . En sänkning av kompensationsnivån innebären sänkning till ca , dvs. en minskning före skatt med . 38 miljoner ersatta dagar påverkas av denna sänkning av ersättningen. Statens kostnader minskar således med 38000000 x , dvs. 836 milj. kr. erhålls ersättning från för man är frånvarande från arbetet om man anmäler frånvaron dagen innan, t. ex. genom att ringa kvällen innan om man då känner sig sjuk och troligen inte kan gå till arbetet . Det är inte rimligt att olika villkor skall gälla för den som ringer och sjukanmäler sig jämfört med den som ringer . Insjuknandedagen bör därför göras effektiv så att man är frånvarande från arbetet räknas som insjuknandedag. Denna ändring av ersättningsreglerna för insjuknandedagen beräknas innebära minskade utgifter med 320 milj. kr. (se prop. 1982/83:55). Totalt minskar statens kostnader, med hänsyn till skattebortfallet, med ca . Effekter för den enskilde Den sänkta kompensationsnivån innebär för den som är genomsnittligt sjuk och har en genomsnittlig inkomst en sänkt ersättning , efter skatt, med ca . Förslaget drabbar inte den som är långtidssjuk. För en normalinkomsttagare blir försämringen aldrig större än . Av nedanstående tabell framgår hur effekten blir för personer i olika inkomstlägen. Beräkningarna bygger på förslag till marginalskattesänkning då även den som tjänar . har en marginalskatt på . I beräkningarna har ingen hänsyn tagits till de ändrade reglerna för insjuknandedagen. Inkomst skatt m. m. Minskad sjukpenning efter skatt jämfört med nuvarande regler (dagslön .) (dagslön .) (dagslön ). Genom den utformning av besparingen som har valt försämras således inte ersättningen för den som är långtidssjuk mer än för den som är sjuk kortare perioder. En sänkning av kompensationsnivån oavsett sjukdomstid innebär att den enskilde drabbas av betydligt större inkomstbortfall. förslag till sänkt kompensationsnivå påverkar i princip inte relationerna mellan olika grupper på arbetsmarknaden. Det står givetvis varje grupp fritt att träffa avtal som ger ersättning utöver den som erhålls från . Parterna på arbetsmarknaden har sin fulla frihet att sluta avtal om anställningsvillkor. Varje facklig organisation kan försöka förhandla fram en lösning som innebär att det tillgängliga utrymmet för löneökningar helt eller delvis tas ut i form av förbättrade anställningsvillkor. Koncentrerad deltid m. m. har diskuterat den låga kompensationsnivån inom sjukpenningförsäkringen för vissa grupper. Det gäller dem som arbetar s.k. koncentrerad deltid eller intermittent deltid, dvs. har sin arbetsdag ojämnt fördelad över veckodagarna. Det gäller t. ex. skiftarbetande och dem som jobbar färre än . Det kan också i vissa fall leda till överkompensation. Orsaken till att kompensationsnivån för dessa grupper inte är sammanhänger med att den sjukpenninggrundande inkomsten delas upp på årets oavsett hur den enskilde arbetar. Även studerande som feriearbetar och delårsarbetande får en mycket låg kompensationsnivå. begärde 1983 en fortsatt utredning av frågan om kompensationsnivån för dessa grupper. Detta har dock inte lett till några konkreta I svar på fråga i den 16januari 1986 har socialministern hänvisat till att det pågår ett arbete inom och . Statsrådet hänvisade också till att frågan uppmärksammats av arbetsmarknadens parter. LO och SAF har nämligen träffat en överenskommelse om att gemensamt och i kontakt med statsmakterna utreda nuvarande sjukersättningssystem med syftet att nå likvärdiga villkor för olika kategorier av anställda. Även om denna fråga är tekniskt komplicerad vill vi understryka vikten av ett aktivt utredningsarbete som kan leda fram till ett sjukpenningsystem där alla får samma kompensationsnivå de arbetar. bör ge regeringen till känna vad som här anförs. Arbetsskadeförsäkringen ger i princip full ersättning för inkomstbortfall för den som drabbas av skador i arbetet. Arbetsskadeförsäkringen är samordnad med den allmänna sjukförsäkringen så att ersättning efter skadan utgår enligt de regler som gäller inom sjukpenningförsäkringen, den s.k. samordningstiden. Ersättning för arbetsskada utgår vid en bestående nedsättning av arbetsförmågan i form av en livränta som i princip skall utgöra skillnaden mellan den inkomst som den skadade kan få och den inkomst som han eller hon skulle ha haft om skadan inte uppstått. Antalet skadefall uppgick till 200000 och antalet beräknas öka . Detta har bl. a. lett till att handläggningstiderna har blivit oacceptabelt långa. har i sitt betänkande (SOU 1984:54) sagt: Balanssituationen i försäkringskassorna är alarmerande och kommer att bli ohållbar om inte ärendetillströmningen kan begränsas eller avverkningstakten kan ökas. Med hänsyn till bl. a. de försäkrades befogade krav att försäkringskassorna skall kunna avgöra arbetsskadeärenden utan långa väntetider måste nuvarande balanser nedbringas, och i vart fall måste ökade balanser och därmed ytterligare förlängda väntetider förhindras. Arbetsskadeförsäkringens förslag om bl. a. ökade resurser löser dock inte problemet med ärendebalanserna. Förslaget kan endast ge marginella effekter på de 39000 fall som finns i balans. Detta beror i hög grad på de snäva direktiv som utredningen fick. I budgetpropositionen anvisas 15 milj. kr. i ökade resurser för handläggning av arbetsskadeärenden. Detta torde dock inte lösa situationen. I Socialförsäkring nr 9-85 konstaterar , avdelningsdirektör vid , att även med extra resursförstärkningar på 40 60 milj. kr. torde inte balanserna vara normala förrän . har, trots direktiven, diskuterat en förlängd samordningstid från 90 . Den fann då att en sådan förlängning är en effektiv åtgärd för att begränsa ärendetillströmningen. ar som utredningen redovisar ger vid handen att en samordningstid kan medföra att antalet ärenden sammantaget minskar med . Utredningens beräkningar visar att en sådan samordning inte leder till stora försämringar för den enskilde. Den som har en inkomst på 7,5 basbelopp eller högre skulle, om han inte omfattas av avtalsförsäkringar, maximalt kunna drabbas av en minskad nettoinkomst på I . För flertalet blir dock förlusten mindre. Vi anser sammanfattningsvis att det finns skäl för att överväga en förlängning av samordningstiden. I massmedia förkommer relativt ofta beskrivningar av fall där en person har försökt få ändring i t. ex. beslut om förtidspension, rätt till sjukpenning etc. Kritiken har bl. a. skjutit in sig på att försäkringskassornas beslut är fattade på dåligt underlag och att t. ex. underlag från medicinska experter inte tillmätts tillräckligt stor betydelse. Handläggningstiderna på försäkringskassorna är ibland långa. Dessutom tar det i allmänhet mycket innan överklaganden behandlas i försäkringsrätterna och försäkringsöverdomstolen. Det kan ta innan ett slutligt beslut äntligen fattas. Detta är självfallet oacceptabelt. Den rättssäkerhet som möjligheten att överklaga ger är i praktiken kraftigt urholkad genom de stora ärendebalanserna och långa väntetiderna i försäkringsdomstolarna. Det är självfallet önskvärt att de beslut som försäkringskassorna fattar är grundade på ett så bra underlag att antalet överklaganden kan minimeras. Om ett beslut överklagas bör handläggningstiderna vara korta. I budgetpropositionen redovisas att målbalanserna i försäkringsrätterna har minskat något. fanns dock 13 800 ej avgjorda mål. /86 beräknas 7 500 nya mål komma in och 9500 avverkas. Om ingen förtursbehandling skulle ske innebär detta att många av de mål som fanns i balans inte kommer att behandlas /86. Den genomsnittliga väntetiden minskade något men beräknas enligt uppgifter från öka till omkring 19 månader vid utgången av 1985. 1 budgetpropositionen anförs att måltillströmningen till försäkringsrätter kan beräknas öka. Andelen fall där försäkringsrätten ändrat försäkringskassornas beslut har ökat från 1983 till 1984. Även väntas en ökning. I försäkringsdomstolen är den genomsnittliga väntetiden . Domstolens balans har ökat . Avverkningen har legat på ungefär samma nivå . I försäkringsrätterna har antalet avgjorda mål minskat . Regeringen redovisar i propositionen inte några mål för en minskad väntetid. Vi anser att det krävs en plan som anger mål för minskning av väntetiden, när dessa mål skall vara uppfyllda och vilka åtgärder som krävs för att uppnå desamma. bör hos regeringen begära ett sådant förslag. De gällande reglerna för högkostnadsskyddet omfattar inte resorna. Enligt dessa regler skall den enskilde svara för den del av reskostnaden som överstiger . Vi anser i likhet med (mot. 1984/85:1276) att det är befogat med en översyn av högkostnadsskyddet med syfte att detta även skall omfatta sjukresor. Genom högkostnadsskyddet är kostnaderna för läkemedel och öppen sjukvård maximerade till ca . De nuvarande reglerna innebär dock att den som ofta måste delta i sjukvårdande behandling och har höga reskostnader kan drabbas av totala kostnader på . Detta är givetvis orimligt. Det finns inga sakliga motiv för att högkostnadsskyddet endast skall omfatta patientavgiften men inte kostnaden för den resa som är en förutsättning för patientbesöket. Den försöksverksamhet som bedrivs på vissa håll med ökat ansvar för landstingen torde inte innebära någon lösning på detta problem då den framför allt syftar till att ge ett underlag för ett ställningstagande till om det ekonomiska ansvaret för sjukresor skall överflyttas till landstingen. Kostnaderna för att låta högkostnadsskyddet även omfatta reskostnaderna täcks genom en höjning av patientavgifterna som föreslås nedan. Enligt de gällande reglerna erlägger patienten vid läkarbesök i öppen sjukvård en enhetlig avgift på högst . vid besök hos privatpraktiserande läkare. Avgiften för läkemedelsinköp har höjts till högst . Den totala kostnaden för patientavgifter begränsas dock genom högkostnadsskyddet som innebär att man efter 15 patientavgifter för läkarbesök eiler läkemedel erhåller ett frikort. Behovet av besparingar gör att det finns anledning att höja patientavgifterna. En sådan höjning bör dock dels kombineras med att färre erlagda avgifter skall räcka för ett frikort, dels att även reskostnaderna skall omfattas av högkostnadsskyddet. Vårt förslag syftar således till att den som ofta har behov av läkarbesök och läkemedel inte skall drabbas av ökade kostnader. Den som har höga reskostnader får med vårt förslag lägre kostnader. Förslaget medför i stället att den som endast någon eller uppsöker läkare eller köper medicin får betala litet mer. Vårt förslag innebär att patientavgiften vid läkarbesök höjs till . och att reglerna för läkemedelsrabatteringen ändras så att den maximala kostnaden blir . För läkemedel bör patienten betala halva kostnaden utöver ett karensbelopp på , dock maximalt . I och med att reskostnaderna ingår i högkostnadsskyddet kan reglerna ändras så att reskostnader överstigande . ersätts, innan frikort erhålls. Högkostnadsskyddet förändras i vårt förslag så att en person blir befriad från ytterligare kostnader för vårdbesök och läkemedel efter 12 tillfällen. Det är svårt att beräkna kostnaderna för detta förslag. De höjda läkemedelsavgifterna kan beräknas minska kostnaderna med 170 milj. kr. och de höjda patientavgifterna ger ca 300 milj. kr. Med hänsyn till att högkostnadsskyddet förbättras bedömer vi att statens nettobesparing blir ca 200 milj. kr. Regeringen bör förelägga förslag om den närmare utformningen av ett sådant högkostnadsskydd. Ersättning till landstingen för avskaffande av differentierade avgifter Från anslaget D 1 (Bidrag till sjukförsäkringen) utgår statsbidrag till försäkringskassornas utgifter för sjukförsäkringen. Häri inryms den särskilda ersättning som enligt den antagna lagen om särskild ersättning för sjukhusvård skall utgå till de sjukvårdshuvudmän som tidigare tillämpade differentierade vårdavgifter. Enligt beslut skulle denna ersättning finansieras dels genom höjning av sjukpenningavdraget, dels genom en höjning av den högsta avgiften vid läkemedelsinköp. Besparingarna från dessa åtgärder beräknas motsvara utgifterna för den särskilda ersättningen . Besparingarna kvarstår emellertid även efter 1986, medan däremot någon förpliktelse inte föreligger för staten att efter utge särskild ersättning till landstingen. Vid behandling av proposition 1985/86:43 markerades det klart från socialutskottets sida att ersättningen till landstingen var att betrakta som en övergångskompensation motiverad av att staten ändrade de ekonomiska förutsättningarna för landstingen efter det att deras budgetar var fastställda. Mot denna bakgrund föreslår vi att någon särskild ersättning inte skall utgå till sjukvårdshuvudmännen som kompensation för avskaffandet av de differentierade avgifterna. Detta medför en besparing på 65 milj. kr. för /87 och med 130 milj. kr. räknat per helår. Pensionärer som begärt undantagande från ATP var det möjligt att ställa sig utanför ATP-systemet om man hade inkomst av annat än förvärvsarbete. Detta påverkar rätten till ATP och pensionstillskott. Även änkan till den som begärt undantag från ATP berörs. Det finns flera skäl för att inte pensionstillskott skall utgå. De som berörs har haft möjligheten att gå in i systemet igen. De som utträtt ur ATP-systemet har själva en gång valt att disponera sina inkomster på ett annat sätt. En del har tecknat privata pensionsförsäkringar. En rätt till pensionstillskott skulle också kunna innebära att den som begärt undantag hamnar i en förmånligare situation än den som inte trätt ur och således erlagt sina ATP-avgifter. Vi är medvetna om att en stor grupp av dem som begärt undantag från ATP har haft mycket låga inkomster och lever på en mycket låg standard. Även om de har fått information så har den säkert varit otillräcklig. Pensionstillskottet har också införts senare (1969) och det är skattefinansierat. Vår slutsats blir att det, främst av hänsyn till den grupp som lever på mycket låga inkomster, är angeläget att den tillsatta pensionsberedningen ges i uppgift att återkomma med förslag till förbättrade förmåner för de s. k. undantagande-pensionärer som lever på en mycket låg inkomst. I de direktiv som gäller för pensionsberedningen sägs uttryckligen att denna fråga inte skall utredas. En närbesläktad fråga är pensionen till änka efter person som begärt undantag från ATP. Dessa änkor får, helt utan egen förskyllan, inget pensionstillskott. har ställt sig positivt till att denna fråga löses. Ett förslag ingick även i den proposition om reformerad efterlevandepensionering som dock drogs tillbaka. Denna fråga är nu överlämnad till pensionsberedningen. Det finns inga skäl till att inte lösa denna fråga så att pensionstillskott utgår även till änkor vilkas män begärt undantagande från ATP. Underlag för lagtext finns i den nämnda propositionen om efterlevandepensionering. slår vakt om patienternas valfrihet liksom om etableringsfriheten inom sjukvården. Fördelningen mellan offentlig och privat sjukvård är inte något som skall bestämmas av politiska organ. Det är de vårdbehövande människornas önskemål och värderingar som skall vara styrande. Sjukvårdsersättning för öppenvård utgick t.o. 1984 i förhållande till antalet besök och behandlingar. För att få ersättning för läkarvård krävdes att vården ombesöijs av stat, landsting eller kommun eller av läkare som är ansluten till . För offentlig läkarvård betalade en ersättning för varje läkarbesök. Försäkringsersättningen till privatläkare varierar bl. a. beroende på läkarbesökets svårighetsgrad. träffade staten och landstingen en överenskommelse () som bl. a. innebär att statsbidraget till den psykiatriska vården och ersättningen för den öppna sjukvården omvandlas till en allmän sjukvårdsersättning.