mot · G902Sf340 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86: Sf340 m. fl. (m) Privata vårdgivare Det råder tämligen bred politisk enighet i om att det vid sidan av de stora offentliga vårdorganisationerna skall finnas även privata vårdgivare: privatpraktiserande läkare, tandläkare och sjukgymnaster samt privata vårdhem. Däremot finns klara meningsmotsättningar rörande hur omfattande den enskilda vårdsektorn bör vara. Vi anser att den bör inte bara tillåtas utan även stimuleras att växa, så att den kan svara för en väsentligt större andel av det totala vårdutbudet än som är fallet. Detta skulle stärka patienternas ställning och öka valfriheten, bidra till utveckling och framåtskridande inom vårdsektorn, ge bättre ekonomi och möjliggöra för vårdpersonalen att välja mellan olika arbetsgivare och mellan arbete som egna företagare eller som anställda. I andra moderata motioner framläggs skälen för en vidgad privat vårdsektor och anvisas vägar och medel för en utveckling i denna riktning: ett reformerat försäkringssystem, slopade etableringsbegränsningar m.m. Här skall vi huvudsakligen uppehålla oss vid den akuta kris som hotar nästan all privat vårdverksamhet i . Även om det, som nämnts, åtminstone officiellt råder enighet om att i vaije fall någon privat vård skall få förekomma, så håller den ekonomiska grunden härför på att undermineras i sådan takt, att om inga snara motåtgärder vidtas många privata vårdgivare kommer att tvingas upphöra med sin verksamhet. Den går helt enkelt inte ekonomiskt ihop. Att antalet privat verksamma läkare nedgått starkt beror inte bara på den s.k. Dagmarreformen, som ju bl. a. slagit ut ett stort antal svårumbärliga fritidspraktiker. Ett av de viktigaste Dagmarmålen, att förbättra glesbygdernas läkarförsörjning, har alls inte uppnåtts. Detta torde mest bero på att även om en läkare lyckas få avtal med om etablering i en sådan bygd, så kan han inte räkna med att kunna försörja sig på sitt arbete på grund av orimligt låga ersättningstaxor. Den regionala läkartätheten är relativt jämn i . I många glesbygdslän finns fler läkare per 1 000 invånare än i andra delar av landet. Den sämsta tillgången på läkare har några tätbefolkade landsting i som , och . Skillnaderna är dock inte så stora som ofta hävdas i den allmänna debatten. Däremot kan det inom resp. län vara svårt att rekrytera läkare till glesbygden. Den fria etableringsrätten i stödlänen, inom ramen för Dagmarsystemet, har inte tillfört underförsöijda områden några nya läkare. En tillfällig taxeförhöjning , som avtrappas och är helt borta , räcker inte som etableringsstimulans. Vem vågar etablera ett företag som med stor säkerhet kan beräknas vara olönsamt innan gått? För att förbättra förhållandena i glesbygd föreslår vi att vid nyetablering av privat läkarpraktik i sådan bygd medges en högre taxa under förslagsvis en tioårsperiod, eftersom de fasta kostnaderna är särskilt höga . Även därefter bör läkartaxan i glesbygd utan tidsbegränsning ligga kvar på en högre nivå än i landet i övrigt. Det är emellertid inte bara i glesbygderna som privatläkarna kämpar med stora ekonomiska svårigheter. Den uttalade avsikten för taxeutvecklingen har varit att privatpraktiker skulle ha möjlighet till en inkomst i nivå med biträdande överläkare i landstingstjänst. Så har det på intet sätt blivit. Trots att de biträdande överläkarna haft den kanske sämsta löneutvecklingen av alla löntagargrupper, har privatläkarna släpat ytterligare långt efter. Trots en hård rationalisering, som knappast kan drivas längre utan att gå ut över vårdkvaliteten, befinner sig många privatläkarmottagningar i ekonomisk kris. För att återställa en inkomstnivå, som tidigare ansetts rimlig, skulle behövas en taxehöjning på inemot . En sådan höjning i ett steg är givetvis inte möjlig, men det är hög tid att påbörja en återhämtning. Annars är risken stor att de privatläkare som så kan tvingas arbeta utanför försäkringen och många andra att upphöra med verksamheten, i båda fallen ytterst till skada för patienterna. Då det nuvarande systemet med taxeförhandlingar mellan tandläkarna och infördes tillsammans med tandvårdsförsäkringen 1974 angavs som en riktpunkt för taxeutvecklingen, att privatpraktiserande tandläkare skulle tillförsäkras samma inkomstutveckling som de offentliganställda tandläkarna. Denna utfästelse har alls inte infriats. har folktandvårdens praktikkostnader stigit , privattandläkarnas , konsumentprisindex (allt t.o. 1984), medan tandvårdstaxan höjts med och privattandläkarnas inkomst före skatt, vilket innebär en halvering av realinkomsten. Liksom läkarna har privattandläkarna försökt möta reellt sjunkande intäkter med hård rationalisering, men även de har nått en gräns där fortsatta besparingar inte är möjliga utan att det går ut över utveckling, utrustning och vårdkvalitet. Skulle de privatpraktiserande tandläkarna, som svarar för en dominerande del av vuxentandvården, tvingas arbeta utanför tandvårdsförsäkringen - vilket alltmer öppet böijat antydas - så skulle den redan urgröpta tandvårdsförsäkringen förlora det mesta av sitt återstående innehåll. Även för tandvårdstaxan gäller att den behöver räknas upp med i stor leksordningen , om givna utfästelser skall infrias, inte heller här lär detta vara möjligt, eller ens begäras, i ett steg. Men det är överhängande bråttom att påbörja restaureringen. Sjukgymnasterna i samma klämma Privatpraktiserande sjukgymnaster utförde drygt två miljoner behandlingar, av alla sjukgymnastiska behandlingar i riket. För detta uppbar de ett medelarvode på . , som skall täcka alla kostnader för lokal, utrustning m. m. och dessutom, om möjligt, ge någon lön för mödan. Taxeutvecklingen ligger långt under utvecklingen av konsumentprisindex. Antalet verksamma sjukgymnaster går ned. var det 2 134, 1567. beräknas ytterligare minskning ha inträffat med 90-100 i stället för att man enligt tidigare trend kunnat förvänta en ökning med ca 75 verksamma sjukgymnaster. Nedgången beror uppenbarligen på en kombination av s. k. Dagmareffekter och eftersläpande taxa. Nyetablering av sjukgymnastpraktik är inte längre möjlig annat än för den som kan komma över en mycket billig lokal och begagnad utrustning till mycket lågt pris. Även många redan etablerade får allt svårare att hålla sig kvar i arbetet. Men de legitimerade sjukgymnasterna gör en helt oumbärlig insats i sjukvården, inte minst för många svårt handikappade patienter. Det vore till stor skada om antalet verksamma sjukgymnaster skulle fortsätta nedåt eller om de privatpraktiserande sjukgymnasterna även de skulle tvingas att försöka arbeta utanför sjukförsäkringen. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär snara åtgärder för förbättring av de ekonomiska möjligheterna att bedriva privat vårdverksamhet.