ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G902Ju714 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju714 och () Vittnesersättningarna Det är viktigt att alla som döms i det svenska rättsväsendet får en rättvis bedömning. Alla vittnen är värdefulla för att få en rätt uppfattning av vad som hänt i den fråga nämndemännen skall vara med och döma i. Ett vittne tvingas ofta ställa upp på arbetstid och kanske även åka långa vägar. Bara detta att ställa upp som vittne upplever många väldigt obehagligt, vilket ofta leder till att man säger sig inte sett något, trots att de i verkligheten kan ha sett något värdefullt. Om de dessutom får uppleva att de inte kan få full ersättning utan får lägga ut pengar för att de ställer upp som vittnen, kan detta leda till ännu större svårigheter att få vittnen, till men för det svenska rättsväsendet. Ersättningen är maximalt . i förlorad arbetsförtjänst och . per mil i bilersättning och traktamente för mat om man är borta en hel dag. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att hos regeringen begär en översyn av ersättningarna till vittnen i tingsrätt, så att full ersättning kan erhållas för förlorad arbetsförtjänst samt att bilersättning och eventuella traktamenten utgår efter de statliga normerna.
mot · G902Ju715 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju715 m. fl. (vpk) Vittnesersättningen En av grunderna i vårt rättssystem är att i domstol hävda sin rätt och erhålla rättvis behandling. Alla har - och skall ha - rätten att försvara sig. Tillgång till juridiskt biträde garanteras. Vittnen kan inkallas för att styrka en anklagads eller åklagarens sak. Juridiska biträdet är alltid i brottmål garanterad ersättning för sina kostnader och sitt arbete. Antingen av staten eller att staten - det allmänna förskotterar ersättningen. Så är fallet också i de flesta fall för inkallade vittnen. Som regel tar även här det allmänna över ersättningsansvaret. Men vissa fall kommer utanför. I de fall då en anklagad inkallar vittne som inte åklagaren kallat, eller inte anser sig ha anledning att kalla, kan vittnet bli utan ersättning för sina kostnader. Det kan gälla resekostnader, ersättning för förlorad arbetsförtjänst etc. Detta kan ske då den anklagade inte har ekonomisk möjlighet att ersätta därför att han kanske blir dömd till fängelsestraff och, inte så sällan, redan är utslagen. Frågan är om den personen, trots god vilja, kan betala denna tjänst för sin rättssak. Samhället borde därför ta över ersättningsansvaret även i dessa fall. Att ställa upp som vittne är en skyldighet som ingen får undandra sig. Att utebli kostar vite. Att vid ett sådant tillfälle inte heller veta om man får ersättning för sina kostnader i samband med rättegången är otillfredsställande. Även ersättningens storlek måste ses över. Det kan inte accepteras att ett vittne inte får mer än maximalt . i ersättning för förlorad arbetsförtjänst även om målet kräver att fler dagar måste tas i anspråk. Ersättningen bör därför ges fullt ut, dock maximalt motsvarande vad som kan utgå som ersättning enligt lagen om allmän försäkring (sj ukförsäkringen). Med det anförda föreslås att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om ersättning till vittnen i brottmålsprocesser. (vpk) (vpk)
mot · G902Ju716 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju716 har i betänkande 1984/85:23, s. 24, kommenterat en regeringens proposition om bl. a. ändring i delgivningslagen varigenom möjlighet öppnas att använda telefon vid delgivning av enklare föreläggningar, kallelser o. d. Telefonen är ett elektroniskt medium för överförande av meddelanden. Kännetecknande för telefonen är att parterna icke kan identifieras annat än genom erfarenhetsmässigt igenkännande av en röst. Vid telefonsamtal mellan personer som tidigare saknar kännedom om varandra finns över huvud taget ingen möjlighet till identifikation. Begreppet delgivning innebär att en information, eller en handling innehållande information, överförs till en person på sådant sätt att annan part, exempelvis myndighet eller tredje person, äger utgå från att den person som delgivits har kunskaper om det varom han delgivits. Som framgår av dessa båda definitioner strider delgivningsbegreppet mot den tekniska beskrivningen av telefonmediet. Saken kunde möjligen accepteras som en struntsak i rättsutvecklingen. Emellertid utgör denna utveckling av vårt rättsliv ännu ett exempel på hur respekten för grundläggande juridiska värden tunnas ut och försvinner. Det är alldeles orimligt att en enskild person skall kunna drabbas av rättsföljder för det fall att en tjänsteman vid domstol eller myndighet på ett eller annat sätt begått fel vid telefondelgivning. Utskottet har redan i sin skrivning markerat risken av att telefonerande tjänsteman kan begå misstag. Delgivningsförfarandet har tillkommit för att undvika misstag. Med stöd av det anförda yrkar jag att beslutar att de vid 1984/riksdag beslutade ändringarna i 3 § delgivningslagen (1970:328) skall upphävas.
mot · G902Ju718 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju718 (vpk) Översyn av vapenlagens tillämpning Det äldre uttrycket för kulgevär kal 22 long rifle (5,6x 15R) är salongsgevär. Det är helt uteslutet att erhålla tillstånd för ett sådant gevär utan att detta görs varaktigt obrukbart. , polismyndighetssektionen, har vid gjorda förändringar i föreskrifter till vapenlagstiftningen icke gjort några ändringar vad gäller regeln att för tillstånd inneha bl. a. ärvt salongsgevär. Här skall i stället särskild restriktivitet tillämpas vid tillståndsgivningen. Det framgår också klart att för minnesändamål bör krävas att vapnet görs varaktigt obrukbart. Vad som förvånar alla som försöker erhålla tillstånd för t. ex. ett ärvt salongsgevär är att vid inköp av vapen med samma kaliber så möter det inget hinder att erhålla tillstånd. De skäl som anförs för att tillstånd ges för ett nytt vapen av samma kaliber är att det har magasin och har en viss vikt. Det är här att märka att det inte företas någon som helst inspektion av det ärvda vapnet utan avslaget är på förhand bestämt. Det är förståeligt om jägarna, och även andra människor, ställer sig frågande till föreskrifter av denna art. Att två likvärdiga vapen, det ena kallat salongsgevär och det andra jaktstudsare, men med samma kaliber, får så olika behandling är obegripligt. Till detta måste också sägas att denna kaliber är klassad som jaktvapen i klass 4 och att ammunitionen får köpas utan tillstånd. Enligt min mening synes det inte vara nödvändigt att behöva ändra lydelsen i 10 § för att nu nämnt problem skall lösas, utan detta bör vara möjligt genom en ändrad lagtillämpning. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, bör därför se över tillämpningen av 10 § vapenlagen. Riktgivande för denna översyn bör vara att omotiverade föreskrifter och tillämpningar som i motionen påtalats tas bort. Med hänvisning till det anförda föreslås att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om översyn av tillämpningen av 10 § vapenlagen.
mot · G902Ju719 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju719 m. fl. (fp) Rättshjälp till asylsökande Med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86: Sf519 hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om den asylsökandes rätt till offentligt biträde vid gränsen. () () () () () ()
mot · G902Ju720 · 1986-01-24 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju720 m. fl. (m, fp, c) Rättegångskostnader i taxeringsprocessen Med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86:Sk718 hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts i fråga om rättegångskostnad i taxeringsprocess. () () () ()
mot · G902Ju721 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju721 m. fl. (fp) Rättegångskostnader i skatteprocessen Med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86:Sk320 hemställs att hos regeringen begär förslag till sådan lagändring att den som vinner en skatteprocess mot staten får ersättning för omkostnaderna. () () () () () () ()
mot · G902Ju722 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju722 Med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86:Jo776 hemställs att beslutar begära att regeringen återställer rättshjälpen för enskilda miljömål.
mot · G902Ju723 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju723 m. fl. (m, s, fp, c, vpk) Begreppet delikatessjäv I , 4:13, räknas i nio punkter upp omständigheter som innebär att domare skall anses jävig att handlägga mål: Om han själv är part eller eljest har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada; 2. om han med part är eller varit gift eller är i rätt upp- och nedstigande släktskap eller svågerlag eller är syskon eller är i det svågerlag, att den ene är eller varit gift med den andres syskon, eller om han på liknande sätt är parts närstående; 3. om han till någon, som har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada, står i förhållande, som avses i 2; 4. om han eller någon honom närstående, som avses i 2, är förmyndare eller god man för part eller eljest parts ställföreträdare eller är ledamot av styrelsen för bolag, förening eller annat samfund, stiftelse eller annan sådan inrättning, som är part, eller, då kommun eller annan sådan menighet är part, är ledamot av nämnd eller styrelse, som handhar förvaltningen av den angelägenhet målet rör; 5. om han eller någon honom närstående, som sägs i 2, till någon, som har del i saken eller av dess utgång kan vänta synnerlig nytta eller skada, står i förhållande, som avses i 4; 6. om han är parts vederdeloman, dock ej om parten sökt sak med honom för att göra honom jävig; 7. om han i annan rätt såsom domare eller befattningshavare fattat beslut, som rör saken, eller hos annan myndighet än domstol eller såsom skiljeman tagit befattning därmed; 8. om han i saken såsom rättegångsombud fört parts talan eller biträtt part eller vittnat eller varit sakkunnig; eller 9. om eljest särskild omständighet föreligger, som är ägnad att rubba förtroendet till hans opartiskhet i målet. De första åtta punkterna ger vägledning, medan den nionde har karaktären av att avse ospecificerade, men tänkbara situationer, vilka får bedömas från fall till fall. Jäv enligt punkt 9 kallas vanligen delikatessjäv eller grannlagejäv, vilket innebär att det ofta får bli en fråga om vad samvetet bjuder, med de risker detta kan innebära för den allmänna tilltron till de rättsvårdande myndigheterna. Det vore önskvärt, även om det naturligtvis är svårt, att få någon exemplifiering införd beträffande delikatessjäv i lagtexten. Under alla omständigheter är det önskvärt att frågan om innebörden av begreppet ytterligare utreds, om inte annat så för att komplettera förarbetena till lagen. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn av jävbestämmelser i enlighet med vad som i motionen anförts. () () (vpk) ()
mot · G902Ju724 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju724 m. fl. (m, s, fp, c, vpk) Rättshjälp till felbehandlad patient Patientförsäkringen infördes i syfte att stärka patienternas ställning i händelse av skada uppkommen genom felbehandling i den allmänna sjukvården. Det var en angelägen åtgärd som sjukvårdshuvudmännen då vidtog, även om försäkringsskyddet ingalunda har motsvarat alla förväntningar. a. är försäkringsvillkoren förknippade med en treårig preskriptionstid. Anspråk på försäkringen som ställs sedan treårsfristen löpt ut prövas inte. I somliga fall uppkommer emellertid misstanke om att sjukdom eller lyte kan hänföras till behandlingsskada så sent att försäkringsersättning inte kan påräknas. Då återstår möjligheten att begära skadestånd. För åtskilliga är det så pass ekonomiskt betungande att de måste ha rättshjälp för att kunna föra sin talan. Men praktiskt taget alltid avslår rättshjälpsnämnderna ansökan om rättshjälp i dessa fall med hänvisning till ej befogat intresse (8 §, 1 st., 9 p. rättshjälpslagen). Inte heller hemförsäkringen träder in i dessa fall. Vi anser att i patienternas rättsintresse deras skydd måste förbättras i förevarande avseende. Rättshjälpslagen bör ändras så att det framgår att rättshjälp i felbehandlingsärenden kan beviljas utan särskilda skäl om patientförsäkringen således inte kunnat pröva fallet och, om sådan prövning skett, när särskilda omständigheter föreligger. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till sådan ändring i rättshjälpslagen som förordas i motionen i syfte att stärka eventuellt felbehandlade patienters rättssäkerhet. () () (vpk) () ()
mot · G902Ju726 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju726 () Rättegångskostnader i skattemål Fallet med snickaren i som blev krävd på andras skatte- och avgiftsskulder har lyft fram i ljuset några av de snåriga och krångliga bestämmelser som alla småföretagare har att leva med. Fallet har också fokuserat ett förbisett problem, nämligen frågan om kostnaderna för den enskilde att få ett felaktigt myndighetsbeslut upphävt. Det är i regel inte möjligt att få allmän rättshjälp i tvister om skatter och avgifter. Endast i några enstaka undantagsfall har det förekommit att allmän rättshjälp har beviljats i sådana mål. Bakgrunden är förvaltningsprocesslagens bestämmelse (8 §) att rätten skall tillse att målet blir så utrett som dess beskaffenhet kräver; förvaltningsdomstolarnas s. k. utredningsansvar. Detta utredningsansvar är dock ett otillräckligt skydd. Det är inte rimligt att förvänta sig att domstolarna aktivt lämnar råd och upplysningar för att hindra att den enskilde går miste om sin rätt på grund av bristande kännedom om de processuella och materiella reglerna. Ofta är det också en mindre rörelseidkare som är part. Rättshjälp är då i regel uteslutet även av det skälet att tvistefrågan är en angelägenhet i rörelseidkarens näringsverksamhet. Rättsskyddsförsäkringar som täcker kostnaderna för processföringen är heller inte allmänt förekommande bland huvuddelen av småföretagarna. Bestämmelserna om skatter och avgifter är krångliga och svåröverskådliga. På grund av regelsystemets komplexa natur är det ofta nödvändigt med hjälp från advokat eller annat sakkunnigt biträde i tvister med myndigheter. Rättens utredningsansvar kan uppenbarligen inte ersätta den hjälp som ett sakkunnigt biträde kan lämna parten. För en mindre rörelseidkare kan det vara hans fortsatta ekonomiska existens och yrkesverksamhet som står på spel på grund av myndigheters krav. I ett sådant läge vågar han knappast chansa med att få en skatte- eller avgiftsfråga prövad av domstol utan sakkunnig hjälp. Kostnaden för processföringen kan bli betydande, i synnerhet om tvisten kommer att slitas i alla instanser. I dessa typer av tvister gäller inte den principen att vinnande part får sina kostnader ersatta av motparten. Om kraven från myndigheternas sida visar sig vara orättmätiga finns det alltså ingen möjlighet för den enskilde att få ersättning för sina kostnader för att få rättelse. Det är ett fundamentalt rättssäkerhetskrav att den enskilde skall hållas skadeslös när en myndighet har förfarit felaktigt. Ingen skall behöva avstå från rättvisa därför att han inte har råd. Det bör därför införas en regel som ger möjlighet för en enskild att få ersättning för de kostnader som han har åsamkats för att tillvarata sin rätt. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att beslutar att det i förvaltningsprocesslagen (SFS 1971:291) införs en ny paragraf med följande lydelse: Vinnande enskild part skall tillerkännas ersättning av allmänna medel för skäliga kostnader för rådgivning och biträde i rättegången och övriga utgifter som skäligen har varit påkallade för att tillvarata den enskildes rätt. 1985/86 Ju726
mot · G902Ju727 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju727 Rättshjälp åt kvinnliga våldsoffer, m. m. Med hänvisning till vad som anförts i motion 1985/86:A608 hemställer vi 1. att beslutar att kvinnor som utsatts för våld och övergrepp skall ha rätt till juridiskt biträde inom rättshjälpens ram, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen sagts om våld och övergrepp mot kvinnor. () P.-O. () () ()
mot · G902Ju801 · 1986-01-24 00:00:00 — och (vpk) Översyn av vapenlagen Gällande vapenlagstiftning och framför allt dess tillämpning ute i de olika polisdistrikten upplevs ofta av en licenssökande allmänhet som krånglig, tidsödande och ofta onödig. Detta förhållande ledde fram till bildandet av . Bestämmelserna har lett till skärpta krav på förvaring och höjda avgifter på vapenlicenser. I en del polisdistrikt lär man efter sekretesslagens tillkomst ha börjat tillställa de licenssökande formulär där den licenssökande ger polisen tillstånd att via socialmyndighetens register kontrollera nykterhet och annat av myndighetsintresse. Allt större del av polisens resurser binds vid vapenärenden. Enligt uppgift går ca 170 helårstjänster till en beräknad kostnad av 30 milj. kr. åt för vapenärenden. Med förenklingar skulle denna insats kunna minimeras. En översyn och förenkling av reglerna borde göras för att förbilliga och öka snabbheten i handläggningen. Detta skulle också göra det möjligt att sänka licensavgiften. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen hemställer om en översyn av vapenlagen. (vpk) (vpk) I 1985/86.
mot · G902Ju802 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju802 m. fl. (c, s, m, fp, vpk) Översyn av vapenlagen m. m. Cirka tre kvarts miljon svenska medborgare innehar skjutvapen, endera som samlare eller för jakt och/eller tävlingsskytte. Denna stora samhällsgrupp känner sig alltmer insnärjd i vad man anser vara en orimlig och dyrbar byråkrati, som försvårar och fördyrar laglig och samhällsnyttig befattning med vapen. Hanteringen av vapenärenden tar - enligt - ca 170 helårstjänster i anspråk inom polisen till en årlig kostnad av närmare 30 milj. kr. Det medför vidare en stark belastning på länsstyrelserna genom hantering av överklagningsärenden. I tider med hög prioritering av besparing av allmänna medel förefaller det ologiskt att den polisiära delen får belastas så kraftigt för en byråkrati som till största delen kan lösas smidigare. Särskilt onödigt synes det vara att den som redan innehar vapenlicens skall behöva genomgå helt förnyad utredning, om vederbörande anser sig behöva ett nytt vapen eller ytterligare vapen utöver det redan innehavda. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs 1. att hos regeringen begär en översyn av vapenlagen syftande till en förenkling av ansöknings- och utredningsförfarande, 2. att hos regeringen begär förslag om sänkta avgifter för tillståndsbevis i proportion till förenklingen. () () () (vpk) L. () i
mot · G902Ju803 · 1986-01-23 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju803 m. fl. (s) Informationsinsatser mot den ekonomiska brottsligheten Den ekonomiska (eko) brottsligheten hotar ytterst samhällssolidariteten och den välfärd som byggts upp med denna som grund. Det är enligt vår mening en mycket väsentlig förutsättning för ett fortsatt solidariskt samhällsbyggande att vi effektivt kan motverka och ingripa mot eko-brottsligheten. Regeringen har bedrivit ett viktigt arbete med att bekämpa den omfattande eko-brottsligheten i vårt land. Regeringen har redan avlämnat en lång rad förslag till åtgärder, och betydande förslag är under utarbetande. Det har i huvudsak gällt lagstiftning och reformer inom områden som rör polis, åklagare, domstolar, skattemyndigheter, kronofogdemyndigheter, tull m. m. Det har således mest gällt åtgärder syftande till att förbättra samhällets möjligheter att ingripa mot pågående eko-brottslighet. Självfallet är det arbetet nödvändigt och måste med kraft fortsätta. Vi anser att förebyggande åtgärder också är mycket viktiga i kampen mot eko-brottsligheten. Den viktigaste brottsförebyggande åtgärden är att med olika informations- och utbildningsinsatser påverka attityder och värderingar. Det går nämligen inte att bara med kontrollåtgärder vinna kampen mot eko-brottsligheten. Det är av stor betydelse att informationen genomförs på så bred front som möjligt i samhället. Det bör vara informationsinsatser vars syfte är opinionsbildande mot eko-brottsligheten. Sådana informationsinsatser bör genomföras inte bara av stat och kommuner utan även i ökande utsträckning av organisationer som har de goda förutsättningarna för uppgiften, exempelvis fackliga organisationer och branschorganisationer, vars medlemmar är drabbade av eko-brottens skadeverkningar. Där finns såväl kunskap om problemen som den rätta motivationen för uppgiften. I syfte att främja denna typ av informationsinsatser bör staten stödja dessa ekonomiskt. Regeringen bör därför anslå ekonomiska medel för att kunna ge bidrag till organisationer som ansöker om bidrag för att kunna genomföra informationsinsatser mot eko-brottslighet. Vad gäller informationsinsatser mot narkotika har det funnits betydande möjligheter att erhålla ekonomiska bidrag från staten. Det finns enligt vår mening starka skäl som talar för att en likartad möjlighet nu också tillskapas i den nödvändiga men svåra kampen mot eko-brottsligheten. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen om behovet av att stödja organisationer som vill genomföra informationsinsatser mot den ekonomiska brottsligheten. 1985/86 Ju803 () () () () ()
mot · G902Ju804 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:Ju804 () Ersättningen till borgerlig vigselförrättare Enligt KK (1964:678) med närmare föreskrifter om borgerlig vigsel utgår till särskilt förordnad vigselförrättare . för varje vigsel. Har vigselförrättaren förrättat mer än en vigsel utgår ersättning med . för varje vigsel utöver den första. Vigselförrättare är ofta kommunala tjänstemän och förtroendevalda, vilka förordnats av på förslag av sina resp. kommuner. De här aktuella vigslarna förrättas till väsentlig del , samt helgdagsaftnar. Dessa tidpunkter brukar inom arbetsmarknaden betecknas som obekväma. I realiteten spolieras ofta en halv dag i samband med en vigsel. Man bör beakta att också administrationen av vigseln helt sköts av vigselförrättaren själv. T. o. m. resekostnaderna från bostaden till vigsellokalen och åter betalas av vigselförrättaren själv. Detta medför i flera kommuner att vigselförrättaren i verkligheten icke utfår någon som helst ersättning för sitt arbete och i de mest stötande fallen innebär det t. o. m. direkta kostnader. återstår efter skatt och bensinkostnaden för bilresan till och från vigsellokalen uppgår till ett belopp som ofta överstiger nettoarvodet, har gränsen för vad som kan anses skäligt passerats. har fått ett antal förfrågningar om det är möjligt för en kommun att tillskjuta ekonomiska medel så att man som vigselförrättare i varje fall icke åsamkas egna kostnader för uppdraget. Då förrättande av borgerlig vigsel är en statlig angelägenhet saknas möjligheter för kommunerna att inträda ekonomiskt, så att vigselförrättarna får en skälig ersättning. Det är utomordentligt angeläget att en ändring av ersättningsreglerna kommer till stånd. Vidtas inga ändringar i de nuvarande reglerna är det helt klart att en rad ytterligare avsägningar av uppdrag som vigselförrättare kommer att ske. Svårigheterna att förmå nya tjänstemän och förtroendevalda att åta sig dessa uppdrag på nu gällande villkor blir alltmer påtagliga ju går utan att ersättningsreglerna anpassas till en skälig nivå. Det kan tilläggas att den ersättningsnivå som gäller, dvs. för första vigseln och . för följande , gällt . för första vigseln och . för de följande . Denna fantastiska höjning av arvodet som skedde 1977 kunde åstadkommas endast genom en lagändring, vilket väl får antas vara skälet till den otillständiga trögheten. Sett mot bakgrund av dagens arbetstidslagstiftning, avtalen på arbetsmarknaden och den allmänna synen på arbete på obekväm tid kan man utan vidare påstå att staten utnyttjar de borgerliga vigselförrättarna. Enligt min mening bör ersättningsnivån för borgerliga vigselförrättare knytas till ett levnadskostnadsindex, så att skälig höjning kan ske med automatik och inte behöver föranleda författningsändring. Det bör ankomma på regeringen att återkomma till med författningsförslag i enlighet med vad som sägs i motionen. Med hänvisning till vad i motionen anförts hemställs att hos regeringen begär att kungörelsen (1964:678) med föreskrifter om borgerlig vigsel och med uppgift om ersättning härför ändras i enlighet med vad som i motionen anförts. 1985/86 Ju804