mot · G902kr268 · 1986-01-24 00:00:00 — 1985/86: Kr268 (c) Kulturpolitiken 1985/86 Kr268269 Kultur växer fram i vardagstillvaron. Kulturmönster bildas av allt det som har med människors skapande att göra - av tankar, bild, form och ton, men också av arbete, traditioner, värderingar och normer. Enkelt uttryckt av människors sätt att vara och leva tillsammans. Kulturen är det kitt som fogar samman vårt samhälle. I tider med kärv ekonomi och social stagnation är ett rikt kulturliv ytterst angeläget. Kulturupplevelser som berör vårt innersta kan lyfta oss som människor, stärka självkänslan, ge oss råg i ryggen, öppna nya möjligheter och bygga broar av samhörighet och gemenskap. Kulturen kan hjälpa oss att systematisera, förklara och erövra vår egen verklighet. Kulturen kan fråga efter varje människas medhjälp, räkna just henne som omistlig. Kulturpolitiken måste därför ta sikte på varje människas rätt att få vara ett aktivt subjekt, att dela med sig av sina tankar och idéer, ta initiativ och ansvar, låta skaparlustan blomma, i samverkan med andra skapa kultur. Att ge alla människor tillgång till ett rikt kulturutbud är därutöver nödvändigt. Konstnärers arbete ger oss perspektiv på vardagen. Konstnärerna hjälper oss att tänka i nya banor, uppleva nya känslor och hylla nya värderingar. Litteratur, bildkonst, musik, teater, dans, film, och alla de andra konstarterna lyfter tanken på färd, vidgar vyerna, men ger också perspektiv på näraliggande förhållanden. Konstnärerna roar och oroar, gör verkligheten synlig. Konstnärer är dessutom ovärderlig tillgång som inspiratörer och handledare åt många amatörer. Men hur rik den konstnärligt skapade kulturen än är kan den inte ensam säkerställa ett levande, lokalt förankrat kulturliv. Det lokala kulturlivet bärs upp av de många människorna - och därför måste kulturpolitiken nå ända ut i vår vardagsmiljö. Behovet av kulturpolitiska mål Ett levande lokalt kulturliv åstadkommes, naturligtvis, inte av kulturpolitik allena. Det fordrar aktiva människor, amatörer och yrkesverksamma konstnärer, med beredskap att mobilisera andra. Men kulturpolitiken behövs för att stödja, uppmuntra, skapa nya möjligheter och leda resurserna i nya banor. De kulturpolitiska insatserna skall få sin inriktning av klart formulerade 1 1 1985/86. Nr Kr268 -269 Mot detta synsätt anförs emellanåt att målformulering är onödig pappersexercis och att det är handling som räknas. Vår uppfattning är att utan tydliga mål för statens//kommunens insatser kan dessa bli gjorda på måfå. Det kan bli så att de som hörs mest, de som ställer flest krav, de som tar flest initiativ styr kulturpolitiken. De som inte förmår uttrycka sina behov, de som inte känner sig hemma i mötet med de sköna konsterna blir stående vid sidan av. Centerpolitiken är av hävd en jämlikhetspolitik. Rättvisekravet är grunden också för vår kulturpolitiska syn. Det betyder inte att vi vill skapa identiskt lika förhållanden i hela landet. Vi vill däremot ge varje människa - oavsett varifrån hon kommer, vilken socialgrupp hon tillhör eller var hon är bosatt rent geografiskt - goda förutsättningar för ett variationsrikt kulturliv. All vår erfarenhet visar att förutsättningarna är vitt skilda - beroende på familjens traditioner, ekonomiska villkor, grannskapets karaktär och kulturlivets geografiska tillgänglighet. Olika grupper av människor och olika bygder är således i behov av olika mått av stöd. Opera är inte en gång för alla förbehållen dem som vant rör sig i den fina kulturens salonger. Hembygdskulturen angår inte bara dem som växer upp på landsbygden. Olikheten inför boken får inte förbli skrämmande stor - besöker bara knappt fyra av tio arbetare och två av tio bönder över huvud taget biblioteken, medan siffran för tjänstemän med akademisk utbildning är . Demokratin börjar i rätten att tala, säger människor som lever under politiskt förtryck. I , där såväl vår författning som folkrörelserna uppmanar oss att tala, är det aktiva folkstyret nära förbundet med klimatet i det lokala kulturlivet. Kulturlivet i närmiljön avgör om vi skall våga och vilja tala och påverkar direkt förutsättningarna för väl fungerande demokrati. Ett rikt och mångsidigt lokalt kulturliv i alla bygder - i alla kvarter, stadsdelar, tätorter, byar och glesbygdsområden - är, enligt syn, ett självklart, överordnat kulturpolitiskt mål . Det betyder att kulturpolitiska redskap, i form av ekonomiska resurser, kulturprogram och kulturinstitutioner, i första hand skall riktas till människors närmiljöer. står för en offensiv kulturpolitik tar avstånd från de politiska strömningar, som har kommit till uttryck första hälft och som vill dra in samhällets stöd till kultur- och fritidsverksamhet, lägga ned kulturråd och kulturnämnder och överlåta åt marknadskrafterna att ensamma styra kulturens utveckling. Vi föreslår en parlamentariskt sammansatt beredning med uppgift att, utifrån kulturpolitiska beslut, vidareutveckla kulturpolitiken, prioritera mål och uppgifter inför 1990-talet. Vi gör det för att följa upp och gagna kulturpolitiska mål. Vi vill ge kulturpolitiken ökad genomslagskraft och styrka. Riksdagsbeslutet var banbrytande därför att alla partier samlades kring en vidgad kulturpolitik, där konstpolitik skulle få sitt utrymme, men där folkrörelseidealen jämlikhet, människors gemensamma skapande och hembygdskultur också skulle vara väsentliga beståndsdelar. riksdagsbeslut var naturligtvis inte det första steget mot en decentralistiskt inriktad kulturpolitik. Beslutet kan i stället ses som en manifestation, som bekräftade att staten hade anammat den inriktning som folkrörelser och studieförbund i praktiken under många årtionden hade tillämpat: Oavsett boendeort eller ekonomisk ställning skall varje människa ha rätt att uppleva och delta i kulturella aktiviteter för att därigenom utveckla både sig själv och sin bygd. Amatörteatern, ungdomsdanserna, studiecirklarna, studiecirkelbiblioteken, den breda föreningsverksamheten, lika väl som föreläsningar, riksomfattande teaterturnéer, gamla Folket i Bilds bokombud och mycket annat hade under flera generationer bidragit till kulturell utveckling. Den folkrörelseförankrade kulturen vidgade perspektiven, överraskade och fick människor att tycka om det, som de inte anade att de skulle uppskatta. Den gav roller till många. Den gav rättesnören för människors förhållningssätt gentemot varandra. Alla folkrörelsefamiljer, center- och bonderörelsen, arbetar-, nykterhets- och frikyrkorörelserna, bidrog till att staka ut vägen till den nya samhälleliga kulturpolitiken. 1980-talets verklighet är en annan än det tidiga 1970-talets. Den nya statliga kulturpolitiken formades i , fortfarande präglad av ekonomisk expansion. Bland ungdomarna var solidaritetsrörelserna starka. Reaktionen mot kommersialismens negativa uttryck var spontan och stor. är det ekonomiska klimatet bistrare. Många, både ungdomar och vuxna, ställs inför arbetslöshet. Tryggheten och förhoppningen kan då svikta. Fler och fler intryck tränger sig på - inte minst genom ständigt nya landvinningar på mediaområdet. Dialogen får, alltför ofta, stå tillbaka för envägsinformation. är det omöjligt att, utan hänsyn till den explosionsartade medieutvecklingen, i ett brett perspektiv diskutera kulturpolitik. Men dessa trender bryts mot andra strömningar i tiden. Människor går samman för att ta saken i egna händer. Småföretag, ibland kooperativa, startas för att uträtta nyttigheter, ge människor arbete och framtidstro. Ungdomar vägrar låta sig ledas av uppifrån skapade trender, de skapar själva mode och kultur. Kulturell förnyelse sker ständigt. II Utgångspunkter för den kulturpolitiska beredningen Målen kulturpolitik äger alltjämt giltighet. Kulturen är öppen och känslig, i långa stycken är den en individuell upplevelse. Kulturen kan därför aldrig enbart skildras i kvantitativa termer. Men kulturpolitiken skall vara mångsidig och nydanande. Den kan inte tjllåtas att stelna i sina former. Ständigt måste den utmanas och förtydligas. Det är hög tid att lyhört lyssna till vilka resultat människor i olika grupper kan avläsa av 1970-talets kulturpolitiska nyorientering. I motion 1983/84:2266 har presenterat några utgångspunkter för diskussionen om framtida kulturpolitik. Därefter har många andra kulturdebattörer och utredare lämnat värdefulla bidrag, som tillför erfarenheter och synpunkter och som ytterligare förstärker motiven för ett förnyat, gemensamt avstamp inför kommande 1 * 1985186.3 sami. Inte minst statens kulturråds egna utredningar och försök, liksom den nu pågående granskningen av roll, understryker behovet av en sammanfattad kulturpolitisk prioritering inför 1990-talet. noterar att finns en rad intressanta utredningsresultat, erfarenheter från utvecklingsarbeten och därtill personliga debattinlägg, som - om de systematiseras - är en utmärkt grund för en början till en helhetsbedömning av kulturpolitikens inriktning till år 2000.1 det här sammanhanget vill vi bara notera följande: Översynen av statens kulturråds framtida uppgifter har, så här långt känt, resulterat bl. a. i förslag att starkare markera roll som central myndighet inom det kulturpolitiska området. För oss i , som förespråkar decentralisering och regional rättvisa, känns det angeläget att betona att denna politik i sig förutsätter en målmedveten fördelningspolitik detta också på det kulturpolitiska området. Vi vill också se ett statligt kulturråd som, i riksperspektiv, följer upp kulturpolitiska intentioner. uppgift bör vara att, utifrån kulturpolitiska helhetssyn, ha det övergripande ansvaret för de statliga insatserna på konst- och kulturområdena. Myndighetsrollen bör inte splittras på ett flertal centrala organ. Vi vill också redan nu markera att vi tolkar utvärderarens synpunkter på rådsstyrelsens sammansättning så att både kunskapsmässig bredd och förankring i de olika politiska grupperingarna skall finnas även framgent. Detta är en förutsättning för att den parlamentariskt fastlagda politiken genom rådet skall få sin logiska uppföljning. De nominella belopp som avsätts för kulturändamål uppvisar en ökning år . Om man emellertid sätter dessa belopp i relation till statsbudgetens utveckling finner vi att trenden är vikande. Vid utgången av och tog kulturanslag i anspråk av statsbudgeten. I den nu presenterade budgetpropositionen är motsvarande andel . Det är i huvudsak två saker som är frapperande när man tar del av dessa relationstal. Det ena är hur liten del av statsbudgeten det egentligen är som går till kulturen. Det andra är att anslagsdelen reducerats med nästan en fjärdedel . Denna vikande anslagsutveckling måste bl. - kostnadsövervältring på kommunerna För framtiden är det angeläget att få belyst vilka konsekvenser en fortsatt vikande anslagsandel skulle komma att få. a. måste också statsanslagen i sin tur sättas i relation till BNP-utvecklingen i stort. Mycket tyder på att anslagsutvecklingen även ur denna aspekt har varit vikande. Till uppgiften att utvärdera beslut och formulera handlingslinjer framemot är det nödvändigt att ställa frågor som dessa: Vilka konsekvenser skulle en fortsatt nedgång av kulturanslagens andel få? Är en sådan över huvud taget acceptabel? Skulle det gå att samla en bred uppslutning kring ett kulturellt enprocentsmål för ? Finns det kompletterande finansieringskällor som kan vara intressanta i detta sammanhang? Vi vill för vår del bara peka på vårt förslag att inrätta en kultur- och folkrörelsefond med medel från en alltmer expanderande statlig spel- och lotteriverksamhet. Samverkan och gemensamt resursutnyttjande kulturpolitiska beslut fick decentraliseringsmålet en mycket framskjuten ställning. Detta har bl. a. lett till en omfattande utbyggnad av regionala kulturinstitutioner - teatrar, musikinstitutioner och museer. Den utbyggnaden kommer att fortgå ännu innan acceptabla miniminivåer har uppnåtts i alla landsdelar. Trots denna kraftiga utbyggnad ger ändock det institutionella svenska kulturlivet ett mycket centraliserat intryck. Det är främst satsningar på , och de statliga museerna i som gör att denna centraliserade bild framträder. Enligt mening är det nu angeläget att kulturpolitikens decentraliseringsmål utvecklas genom att dessa Stockholmsbaserade institutioners ansvar för kulturlivet i hela landet markeras och utvecklas. De är en nationell resurs som inte enbart skall förbehållas . Detta bör bl. a. innebära följande: o Turnéverksamheten måste utvecklas. För Operan och måste fastställas en viss andel föreställningar som skall ges i andra delar av landet. För museerna måste det bli en naturlig del i deras planering att förse hela landet med vandringsutställningar av skilda slag. o Skådespelare och musiker som under kortare eller längre tidsrymder ej deltar i uppsättningar på eller måste, på förmånliga villkor, kunna lånas ut till såväl regionala scener som fria grupper. Internationella jämförelser har bl. a. givit vid handen att Operans resurser utnyttjas mycket bristfälligt. Det är angeläget att dessa utnyttjas för att skapa en levande musikteater över hela landet. Detta bör beaktas bl. a. i avtalssammanhang och vid planering av uppsättningar, o Förutom de permanenta utställningar som de statliga museerna i visar finns ofta betydande magasin med konst och föremål som borde kunna lånas ut för att komplettera de regionala samlingarna. Härvid kan dock finnas exempelvis vissa försäkringsfrågor som måste lösas, o Samverkan mellan radio/TV och levande teater, musik, opera och balett måste utvecklas. Budgetpropositionen ger här en engångsanvisning för att åstadkomma bättre förmedling via TV. Det är emellertid angeläget att det också läggs fast principer för framtiden som bygger på utgångspunkten att medborgaren dels via avgifter, dels via skatter har byggt upp såväl televisionen som kulturinstitutionerna. En nära samverkan dem emellan till allmänhetens tjänst och gagn är därför både naturlig och nödvändig i den mediasituation som framtiden kan komma att erbjuda. Samverkan mellan radio/TV och regionala kulturinstitutioner måste också utvecklas. Det är nu angeläget att ett kulturpolitiskt utvecklingsarbete inleds där bl. a. de förslag vi här presenterar vidareutvecklas. Detta kan med fördel ske i den parlamentariska kulturberedning som vi ovan krävt. En politik som syftar till samverkan och gemensamt resursutnyttjande är en rimlig strävan för att nå en bred uppslutning och förståelse över hela landet för de betydande ekonomiska satsningar som görs på centrala riksinstitutioner. Om man beräknar att Operan under det kommande budgetåret kommer att ha samma antal besökande som redovisas för det föregående innebär regeringens förslag till medelsanvisning att varje besök subventioneras med . Motsvarande belopp för är . Detta understryker behovet av att utveckla dessa verksamheter så att de kan komma hela landet till del. Beslutet om kulturpolitiken gav decentraliseringsmålet en framskjuten roll. De stora geografiska skillnaderna i kulturutbudet måste motverkas och en bättre balans måste eftersträvas. Eftersatta kulturbehov i skilda delar av landet måste beaktas. Det ligger också i decentraliseringsmålet att vara vaksam mot nya koncentrationstendenser inom kulturlivet. Ett av de viktigaste instrumenten för att främja decentraliseringsmålet är en successiv utbyggnad av den regionala kulturverksamheten och en decentralisering av beslutsfunktioner till regionala organ. De regionala kulturinstitutionerna såsom läns- eller regionteatrar, regionala musikinstitutioner, länsmuseer och länsbibliotek har kommit att bli en betydelsefull del av vårt kulturliv. I många län är de regionala kulturinstitutionerna en kulturell basresurs som ger positiva effekter långt utöver den egna verksamheten. För många invånare i vårt land har också tillkomsten av regionala kulturinstitutioner inneburit att de fått en mer regelbunden kontakt med professionella kulturarbetare. Enligt vår mening är det nu än mer angeläget att få till stånd en samlad utvärdering. Denna bör bl. a. ta sikte på att belysa hur stödet till de regionala institutionerna kommit de skilda regionerna till godo. Är det de mest underförsörjda regionerna som har fått mest eller är det de redan relativt starka som har närmat sig huvudstadsutbudet? Det är också angeläget att belysa frågan om vi håller på att få en kulturell centralisering till länens huvudorter. Syftet med decentraliseringsmålet inom kulturpolitiken måste vara att kultursatsningarna skall komma alla bygder till godo. Det bör också övervägas om stödgivningen skall ha formen av grundbelopp till vissa bestämda institutioner. Det kan tänkas att det går att konstruera ett statligt regionalt kulturpolitiskt stöd som sammanfattar flera nu utgående bidrag i en mer schabloniserad form och som därmed ger ökad frihet åt människorna i resp. region att, utifrån lokala förutsättningar, forma sin kulturprofil. Man kan tänka sig att i bidragssystemet bygga in utjämningseffekter på samma grund som inom det kommunala skatteutjämningssystemet. Det är naturligt att den rikspolitiska kulturdebatten i betydande utsträckning uppehåller sig vid anslagsfrågor och situationen vid centrala och regionala institutioner. Detta får emellertid inte skymma det mycket omfattande arbete som kommer till stånd på lokalt initiativ med litet eller inget allmänt ekonomiskt stöd. Musicerandet enskilt eller i grupp är omfattande. Körverksamheten blir alltmer livaktig. Ungdomen har skapat sin egen musikkultur med rock och synth - som inte bara innebär passivt lyssnande utan också stimulerar till eget aktivt utövande. Det växande antalet nyårsrevyer är bara ett exempel härpå. Uppgiften för framför allt kulturpolitik blir i detta läge att snarare stimulera och uppmuntra det konstruktiva kaos som präglar situationen än att styra och reglera. Flexibiliteten måste vara stor liksom möjligheterna att improvisera. vill mot denna bakgrund arbeta för en lokal kulturutveckling som kan sammanfattas i följande idealbild: o Föreningslivet är mångsidigt och livskraftigt. Här finns utrymme för amatörteater, tonårsrock, studiecirklar, politiska möten, internationellt solidaritetsarbete, naturstigar, föreläsningar och mycket annat. Kommunen ger grundstöd, men styr inte verksamheten, o En bra, gärna föreningsägd, samlingslokal finns som träffpunkt. Kommunen ger ekonomiskt stöd till lokalorganisationen, o Folkbibliotekets böcker finns tillgängliga att låna - genom filialbibliotek eller genom bokhörna i samlingslokalen. Bokbuss kan komplettera denna utlåning. o Möten med de yrkesverksamma konstnärerna och deras verk sker regelbundet . Teatergrupper gästspelar med små ensembler. Författare levandegör sin litteratur. Bildkonst ställs ut. Filmer visas, o I områden med flerfamiljshus får de boende själva ansvaret för den yttre miljön - och för gemensamma utrymmen inomhus. Odlingslotter, bärodlingar och t. o. m. en dansbana kan ställas i ordning. 0 Gemensamma utfärder till de stora teatersalongerna, musikevenemangen och konstmuseerna ordnas av studieförbund eller av föreningslivet i samverkan med kommunen. Statens eller kommunernas roll bör således inte vara styrande i förhållande till det lokala kulturlivet. Detta utesluter emellertid inte att staten gör satsningar för att åstadkomma ett lokalt utvecklingsarbete. 1 boendemiljö, som arbetat med , är enligt mening ett sådant utvecklingsprojekt som bör stödjas av statsmakterna. III Förslag till reformer Till detta långsiktiga perspektiv vill vi foga några förslag till reformer, som kan bidra till att stärka det lokala kulturlivet. Delaktigheten i kulturlivet är praktiskt taget lika klassbunden som . Den nya kulturpolitiken har ännu inte lyckats bryta mönstret. Många faktorer i samhällsutvecklingen konserverar nuvarande struktur. Ändringar i kultur- och levnadsvanor är också långsamma processer. Staten måste visa prov på målmedveten uthållighet på en rad etablerade kulturområden som den satsar väsentligt mer på kultur på arbetsplatser, i bostadsområden, i skola och förskola. Att låta människor ta del av och bli en del av kulturlivet är ett av kulturpolitikens viktigaste mål. Det praktiska ansvaret ligger i många fall på föreningslivet: inom studieförbund, fackföreningar, boendeorganisationer och kulturföreningar. Så motiverar i sin anslagsframställning behovet av kulturinsatser riktade till människors vardagsmiljö. Mot detta har vi inga invändningar. I arbetet med att stimulera till kulturellt växande måste vi, som påpekar, ta till vara de kontaktytor som både boendemiljön och arbetslivet/ skolan ger. Den ena kan inte sättas före den andra. Insatserna är som två sidor av samma mynt. Fr. o. m. innevarande budgetår finns ett anslag om 2 milj. kr. avsett för kulturellt utvecklingsarbete i arbetslivet. Anslaget föreslås vara oförändrat under kommande verksamhetsår. Däremot får framställan om medel för lokalt förankrat kulturarbete i boendemiljöer inget gehör i budgetpropositionen. Vi i ställer oss frågande inför regeringens bedömning. vill främja gemenskap och solidaritet som sträcker sig över de osynliga gränser som finns mellan olika grupper i vårt samhälle. Vi vill stärka kontakterna mellan generationer, mellan invandrare och svenskar och mellan grupper med olika social bakgrund. I denna strävan är boendemiljöerna ett naturligt forum. sammanfattar motiven för kultur i boendemiljö så här: Utvecklingen mot det storskaliga samhället, de stora befolkningsomflyttningarna och massmediernas genomslagskraft är hot mot lokalt grundad kulturgemenskap och möjligheterna att tillgodose kulturella behov i den egna boendemiljön. Ett stort problem är att vissa grupper drabbas hårdare än andra om lokala kulturella särdrag slätas ut eller utplånas. Bland grupper som är särskilt beroende av boendemiljön, grannskapet, för att utveckla kulturgemenskap nämner de, som av ekonomiska eller arbetsmarknadsmässiga skäl tvingas att flytta från sin hembygd till anonyma storstadsområden, många invandrare - särskilt invandrarkvinnor ensamstående, barn från splittrade familjer, lantbrukare och andra som genom sitt yrke och geografiska avstånd är starkt bundna till landsbygdens/ glesbygdens byar. slutsats av utvecklingsprojektet i boendemiljö är denna: Lokalt förankrat kulturarbete kan leda till processer som ökar deltagarnas kunskaper om den egna miljön, deras möjligheter att beskriva den, deras gemenskap och deras beredskap att kollektivt påverka denna miljö. föreslår att ett nytt bidrag till studieförbunden inrättas för att initiera projekt med inriktning på lokalt förankrat kulturarbete i boendemiljöer. Bidraget skall utgå till utbildning av uppsökare, uppsökande verksamhet och andra insatser i samband med starten av ett utvecklingsarbete. Det skall speciellt avse arbete för att nå fram till och engagera grupper som erfarenhetsvis har visat sig vara svårt att nå. ansluter sig till bedömning och föreslår att ett bidrag till stöd för studieförbundens initiativ till rikare lokalt kulturliv inrättas. Bidraget bör för /87 uppgå till 2 milj. kr. Vi förutsätter att med studieförbunden som huvudmän för utvecklingsarbetet finns de allra bästa förutsättningar också för folkrörelser och fria kulturutövare, konstnärer, att medverka. Uppgiften är spännande - det gäller att utmana fantasin, visa på möjligheter, mobilisera, men inte ge på förhand givna lösningar. Lokalt kulturliv kan bara formas av människorna i kvarteren eller byn. Kulturarbetarnas ekonomiska villkor är självfallet starkt beroende av de satsningar som stat och kommun gör. För många kulturarbetargrupper tillkommer därutöver att de skall finna avsättning på en marknad för de alster de skapar. Därvid är de lika beroende av det allmänna ekonomiska klimat som andra enskilda näringsidkare. En aktiv kulturpolitik kan i större eller mindre grad eliminera de olägenheter som uppstår, men måste konstateras att många av kulturarbetarnas problem måste finna sin lösning inom ramen för samhällets skatte- och avgiftspolitik. Från sida har vi i andra motioner bl. a. föreslagit o Sänkt sjukförsäkringsavgift o Avgiftsfritt grundbelopp på .