mot · G902So252 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:So252 m. fl. (m) och sjukvårdens ansvar inom missbrukarvården i98,5/,86 Missbruket ett av de största problemen 3 Oenighet om missbrukarvården 3 Debatten har hämmat missbrukarvården 4 Ny lag nödvändig 4 skall ha det övergripande ansvaret 4 Vård mot missbrukarens vilja 5 Frågan om kvarhållningsrätt 6 Förordnande av stödperson 8 Upprättande av behandlingsplan 8 Beslut om vård 9 Genomförande av beslut 9 Hälso-och sjukvårdslagen (HSL) 15 Lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV).... 16 Socialtjänstlagen (SoL) 16 Lagen om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) 16 Sjukvården och inom missbrukarvården en fråga om samverkan 17 Den nuvarande lagstiftningen ett hinder mot en samordning av insatserna inom missbrukarvården 18 1 1985/86. Nya utgångspunkter för lagstiftningen 1985/86 So252 Förordnande av stödperson 20 Grunder för vården 21 Utredning och ansökan om vård 22 Rättens beslut bemyndigande för socialnämnden att föranstalta om vård 23 Anstånd om verkställighet 25 Valfrihet i vården 27 Förordnande av stödperson 33 Upprättande av behandlingsplan 34 Beslut om vård 34 Genomförande av beslut 36 I det följande framlägger vi ett förslag till en lag som skall ersätta LVM (Lagen om vård av missbrukare) och som syftar till att underlätta samverkan i vården av missbrukare. Vi tänker då framför allt på samverkan mellan och sjukvården. Med nuvarande lagstiftning försvåras en i samverkan mellan olika samhällsorgan fortsatt utbyggnad av missbrukarvården. Möjligheterna att bereda missbrukarna erforderlig vård har begränsats påtagligt. Det av oss framlagda förslaget är för att vara en riksdagsmotion ovanligt ingående och fullständigt. Vår avsikt är emellertid inte att ställa inför valet att anta eller förkasta författningstexten. Vårt yrkande innebär i stället att förslaget efter erforderlig remissbehandling och lagrådsgranskning skall läggas till grund för en regeringsproposition. Vi anser att den lagändring vi föreslår bör kunna träda i kraft tidigast , men bör inte gärna göra det senare än . Vi tänker inte här beröra alla de kontroversiella frågor som kan förknippas med missbrukarvården. I stället redovisar vi först övergripande vad vi anser särskilt viktigt som bakgrund för det därpå följande författningsförslaget. Därefter berör vi gällande bestämmelser samt gör en mer ingående allmän motivering under ett antal rubriker. Sedan följer specialmotivering och som sista avsnitt före hemställan en sammanfattning av våra synpunkter. En begränsning, som vi särskilt vill nämna, är att vi lämnat resursfrågorna därhän. Detta har skett fullt medvetet för att renodla förslaget. Men vi är självfallet införstådda med att en effektiv missbrukarlagstiftning, som den vi här föreslår, ställer krav på utbyggnad av vårdresurserna. En sådan resursförstärkning måste ges hög prioritet. Missbruket ett av de största problemen Missbruk av alkohol och narkotika utgör ett av vår tids största sociala problem. Missbruket får följdverkningar inom många områden av samhällslivet. För den enskilde, och för missbrukarens anhöriga, kan missbruket när det har nått tillräckligt långt innebära en social och ekonomisk katastrof. Barnen i missbrukarfamiljer kan berövas möjligheten till en ordnad framtid genom de psykiska skadeverkningar som missbruket kan medföra för dem. En av ombudsmän, , 1984 gjord undersökning Tvångsomhändertagande av barn och ungdom visar att missbruk hos föräldrarna är den utan jämförelse vanligaste orsaken till att barn omhändertas för vård. Samhällets kostnader för missbruket och dess konsekvenser är betydande. Det har pågått en intensiv debatt om hur vården av vuxna missbrukare skall ordnas. gällande lagstiftning om vård av missbrukare kan ses som en kompromiss mellan i och för sig oförenliga ståndpunkter om hur tvångsvården skall ordnas och vilka förutsättningar som skall gälla för vården. Vi anser, liksom stora grupper bland vårdpersonal och socialarbetare, att LVM medger alltför korta vårdtider och att möjligheten att ingripa på ett tillräckligt tidigt stadium av ett begynnande missbruk är alltför begränsade eller obefintliga. Andra anser att det förhållandet att vissa möjligheter till tvångsvård ändå finns, om än i begränsad omfattning, gör att missbrukarens vilja till vård för att komma ifrån sitt missbruk begränsas. Debatten har hämmat missbrukarvården Att tvångsfrågan kommit att dominera i debatten har medfört att andra viktiga frågor skjutits i bakgrunden till skada för missbrukarvården i stort. Föga intresse har ägnats frågan om en utbyggnad av de förebyggande insatserna och om ett effektivare utnyttjande av samhällets och enskilda resurser. De motstridiga uppfattningarna i tvångsfrågan har vidare kommit att prägla vård- och behandlingsarbetet. Osäkerhet har lett till ett minskat engagemang inom för vården av missbrukare och till att den helt uteblivit även i fall då den har varit i hög grad påkallad. Osäkerheten om yrkesroller, ansvars- och kompetensområden har utgjort ett hinder mot en fortsatt utbyggnad av samarbetet mellan och hälso- och sjukvården. Ofta har skjutit ifrån sig ansvaret under hänvisning till att det grava missbruket är en angelägenhet i första hand för sjukvården. Försöken att lagstiftningsvägen överbrygga de motsättningar i uppfattningar som föreligger har utmynnat i en lag som för många framstått som så komplicerad att de möjligheter till vård som lagen trots allt anvisar inte har tagits i anspråk. Vi anser att allt talar för att det är nödvändigt med en ny lag som baseras på det ansvar som samhället alltid har för missbrukaren och som inte ensidigt syftar till en reglering av samhällets tvångsbefogenheter. Det torde numera råda bred enighet om att vården av missbrukare inte är en angelägenhet endast för . För ett effektivt utnyttjande av samhällets resurser och för att kunna nå ändamålsenliga stöd- och hjälpåtgärder är det nödvändigt att och sjukvården samverkar. skall ha det övergripande ansvaret Det är viktigt att regelsystemet inte som knyter an till enbart ett vårdområde, . Men står det klart att ett organ i samhället måste ha det övergripande ansvaret för att den enskilde får det stöd och den hjälp som han behöver. Det ansvaret bör läggas på socialnämnden i enlighet med de regler som gäller enligt socialtjänstlagen. Det innebär bl. socialnämnden vid behov skall inleda samarbetet med sjukvården. Det innebär också att socialnämnden bör söka förmå missbrukaren att ta emot den hjälp som erbjuds honom, men också att motivera missbrukaren att vid behov själv söka vård på sjukhus eller i hem för vård eller boende. I det förebyggande arbetet är det ofta nödvändigt att nå en nära, fortlöpande personlig kontakt med missbrukaren. Personalomsättningen på en socialförvaltning kan emellertid utgöra hinder mot en sådan kontinuitet. I syfte att skapa bättre förutsättningar för att fullgöra sina uppgifter bör möjlighet öppnas att utse en stödperson med uppgift bl. a. att förmedla och underlätta insatser från socialnämnden men också att hjälpa missbrukaren i kontakterna med andra myndigheter. Viljan att ta emot den vård som erbjuds missbrukaren inom och sjukvården beror oftast på kvalitén på den erbjudna vården och på en öppen redovisning av de insatser som planeras. Det bör därför åligga och sjukvården att i samråd upprätta en behandlingsplan när missbrukaren behöver beredas vård. Vård mot missbrukarens vilja Har missbrukarens vårdbehov inte kunnat tillgodoses på de vägar som har anvisats bör, såsom är fallet , missbrukaren kunna beredas vård mot sin vilja. Länsrätten bör liksom nu besluta i en sådan fråga. Rättens beslut skall bygga på en redovisning av de insatser som planeras eller har gjorts inom och hälso- och sjukvården. Med utgångspunkt från reglerna om ett sammanhållet ansvar för socialnämnden framstår det som rimligt och nödvändigt att socialnämnden också gör ansökan till länsrätten när ett beslut om vård behövs för att nämnden skall kunna fullgöra sina uppgifter. Det finns med den här valda konstruktionen inga skäl som talar för att funktionerna och ansvaret fortsättningsvis skall vara splittrade så att , eller annan myndighet, tilläggs som enda uppgift i sammanhanget att göra ansökan om vård med stöd av lagen. Det är till uppenbar skada för vården att socialnämnden som sker avhänds sitt ansvar i en situation, då insatserna från framstår som de mest betydelsefulla. Länsrättens beslut bör innefatta ett bemyndigande för socialnämnden att föranstalta om den behövliga vården. Det blir således socialnämndens uppgift att medverka till att missbrukaren får den vård som han behöver, oavsett om den vården skall ges inom eller inom sjukvården. Det har mot bakgrund av de erfarenheter som vunnits av LVM framstått som nödvändigt att socialnämnden ges ett övergripande ansvar för . I det av oss här framlagda förslaget anges en längsta tid av . Under den tiden skall socialnämnden noga följa missbrukarens förhållanden och medverka till att missbrukaren får den hjälp och den vård som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Detta innebär givetvis inte att missbrukaren hela den angivna tiden måste beredas vård i ett sådant hem som avses i socialtjänstlagen eller på sjukhus. Syftet med den föreslagna bestämmelsen är i stället att öppna möjlighet för nämnden att vid behov föranstalta om behövlig vård. ter som därvid bör tillkomma nämnden är rätten att påkalla polishandräckning. får på så vis ett sammanhållet vård- och behandlingsansvar som rymmer inte bara skyldigheten att medverka till den behövliga vården utan även att lämna eller förmedla all annan hjälp som missbrukaren kan behöva för att komma ifrån sitt missbruk. Ett bemyndigande med det innehåll som angetts måste också rymma möjligheten att avstå från att ta i anspråk de tvångsbefogenheter som lagen anvisar efter rättens beslut. Visar det sig efter rättens beslut att missbrukaren frivilligt vill ta emot den erbjudna vården, bör nämnden kunna låta anstå med verkställighet av beslutet. Men nämnden bör inte få vidta tvångsåtgärder med stöd av lagen förflutit från det rättens dom vann laga kraft. Rättens beslut om vård skall således innebära en rätt och en skyldighet för socialnämnden att föranstalta om den behövliga vården. Missbrukaren bör liksom nu kunna omhändertas då hans hjälpbehov är akut. Med den här redovisade utgångspunkten bör beslut i sådana frågor dock fattas av socialnämnden och inte som av polismyndighet. , vars uppgift skall vara att noga följa missbrukarens förhållanden och vid behov anvisa och förmedla behövliga vårdinsatser, måste anses ha de största förutsättningarna att bedöma när förhållandena är sådana att ett omhändertagande för vård är nödvändigt. Det bör emellertid alltid åligga polismyndighet att genast underrätta socialnämnden eller dess ordförande när polisen kommer i kontakt med en missbrukare vars situation är sådan, att ett omhändertagande för missbrukarvård kan antas vara påkallat. Det har övervägts om den vård som ges på sjukhus skall vara förenad med en kvarhållningsrätt på sjukhuset. Vi anser att en sådan kvarhållningsrätt inte kan förenas med de grundläggande principer om frivillighet som gäller för hälso- och sjukvården. Vården och behandlingen på sjukhuset förutsätter och skall förutsätta patientens medgivande. Bereds patienten vård med stöd av lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) täcker de bestämmelser som finns i den lagen behovet av att kunna hålla kvar patienten oberoende av samtycke. På motsvarande sätt bör någon kvarhållningsrätt inte gälla för den vård som bereds inom . Såväl för denna vård som för sjukhusvården bör som regel socialnämndens bemyndigande inte omfatta något annat än en skyldighet att se till att missbrukaren kan få den behövliga vården och en rätt att påkalla polishandräckning för att föra missbrukaren till hemmet eller sjukhuset eller för att återföra honom dit om han har avvikit. Precis som bör dock inom även fortsättningsvis finnas särskilda hem för de missbrukare som behöver stå under särskilt noggrann tillsyn. Vård som beslutats enligt den av oss föreslagna lagen skall inledas på landstingskommunalt eller kommunalt hem för vård eller boende. Orsaken är att vården är förknippad med tvångsbefogenheter, som det i synnerhet i fråga om de hem som anpassas för särskilt noggrann tillsyn bör åvila samhället att ta ett direkt ansvar för. För den sistnämnda vårdhemskategorin, som alltid kommer att ha en skäligen begränsad omfattning, och för de övriga landstingskommunala eller kommunala hemmen för vård av missbrukare gäller enligt vårt förslag generellt att socialnämnden har rätt att begära polishandräckning för återförandet av missbrukare som avvikit. Vår tanke är emellertid att i normalfallet vård enligt lagen skall vara kort, helst mycket kort, och att missbrukarna sedan skall slussas ut till andra vårdformer. Enligt vår mening är då enskilda vårdhem ofta ett förstklassigt resurstillskott. Därför skall det tas till vara. I händelse av att missbrukare avviker från enskilt vårdhem återförs de med den här valda regelkonstruktionen till landstingskommunalt eller kommunalt vårdhem för missbrukare sedan genom socialnämndens försorg polishandräckning rekvirerats. Vi är emellertid angelägna om att nuvarande institutionsplaner skall kunna kompletteras med enskilda hem för vård eller boende som särskilt godkänts för den typ av missbrukarvård som avses i vårt nu föreliggande förslag. Vi inskränker oss här till att påpeka detta, eftersom det för en sådan vidgning av institutionsplanerna krävs ändringar i främst andra författningar än i den vi föreslagit. 1 den skall endast behövas smärre följdändringar. 1 andra motioner utvecklas den moderata synen på enskild vårdverksamhet ytterligare samt framställs förslag om att enskild vårdverksamhet i större utsträckning skall tas i anspråk och få verka på rättvisa villkor. Vårt nu framlagda förslag syftar således till att i en nära samverkan mellan vårdområdena skapa bättre förutsättningar för det förebyggande arbetet inom missbrukarvården, öppna möjlighet att kunna anvisa och bereda missbrukaren behövlig vård samt ge ett ökat ansvar för det uppföljande arbetet. Lag med särskilda bestämmelser om och sjukvårdens ansvar inom missbrukarvården Inledande bestämmelser 1 § Denna lag avser insatser inom och hälso- och sjukvården för den som missbrukar alkohol, narkotika eller annat därmed jämställt beroendeframkallande medel. Med vård enligt denna lag avses sådan vård som ges på sjukhus eller i sådant landstingskommunalt eller kommunalt hem för vård eller boende som avses i socialtjänstlagen (1980:622). För vården gäller bestämmelserna i socialtjänstlagen (1980:622), hälsooch sjukvårdslagen (1982:763), lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall och socialtjänstlagen (1980:620), om inte annat anges i denna lag. Den som missbrukar alkohol, narkotika eller annat därmed jämställt beroendeframkallande medel skall erbjudas den hjälp och den vård som han behöver för att komma ifrån sitt missbruk. Missbrukaren skall ges stöd och behandling inom och hälso- och sjukvården. Det åligger och sjukvården att samverka i vården av missbrukare. Av socialtjänstlagen (1980:620) följer att socialnämnden har det yttersta ansvaret för att missbrukaren får den hjälp han behöver. skall söka förmå missbrukaren att ta emot den hjälp som erbjuds honom. Om vård bedöms nödvändig bör missbrukaren motiveras att söka sådan vård. Innebär missbruket en fara för missbrukarens hälsa och behöver han särskilt stöd för att komma ifrån sitt missbruk, bör socialnämnden utse en stödperson för honom. Uppkommer fråga om att bereda missbrukaren vård enligt denna lag skall en sådan stödperson alltid utses. Närmare föreskrifter om stödpersonens uppgifter utfärdas av regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, . Är den enskilde till följd av sitt missbruk i behov av sådan vård som anges i 1 § andra stycket, skall socialnämnden upprätta en plan för den fortsatta behandlingen. Sådan behandlingsplan skall upprättas i samverkan med missbrukaren, när det kan ske, och i samråd med sjukvården. Behandlingsplanen bör uppta erbjudande om vård i sådant hem som avses i socialtjänstlagen (1980:620) eller på sjukhus och om de övriga åtgär der som bedöms nödvändiga för att hjälpa missbrukaren att komma ifrån sitt missbruk. Behöver missbrukaren vård på sjukhus bör socialnämnden medverka till att sådan vård kommer till stånd. Samtycker inte missbrukaren till den vård som erbjuds honom enligt 7 § och innebär missbruket en allvarlig fara för hans liv eller hälsa för annans liv eller hälsa eller kan missbruket annars medföra allvarliga sociala skadeverkningar för missbrukaren själv eller hans anhöriga får vård beredas honom i enlighet med vad som sägs i denna lag. 1 vård enligt första stycket skall även ingå sjukhusvård, när behov av sådan vård föreligger. Länsrätten beslutar om vård enligt denna lag. Länsrätten prövar behovet av vård efter ansökan av socialnämnden. skall till ansökan foga en sådan behandlingsplan som anges i 6§. Med rättens beslut om vård enligt denna lag följer en skyldighet för socialnämnden att föranstalta om att missbrukaren får behövlig vård. Rättens beslut om vård gäller högst från det att vården enligt denna lag inleddes. Visar det sig efter rättens beslut om vård att behövliga insatser kan ges i frivilliga former, får socialnämnden låta anstå med verkställighet av beslutet. får dock inte föranstalta om vård enligt denna lag förflutit från det rättens dom vann laga kraft. får omhänderta en missbrukare om 1. det är sannolikt att han kan beredas vård med stöd av denna lag och 2. rättens beslut om vård inte kan avvaktas på grund av att han kan få sitt hälsotillstånd allvarligt försämrat, om vården uteblir, eller på grund av att det föreligger en överhängande risk för att han till följd av sitt missbruk kan komma att allvarligt skada sig själv eller annan. Kan socialnämndens beslut om omhändertagande inte avvaktas, får beslut om omhändertagande fattas av nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämnden förordnat. Beslutet skall anmälas vid nämndens nästa sammanträde. Sedan socialnämnden ansökt om vård med stöd av lagen, kan även rätten besluta om omhändertagande av missbrukaren. Har någon omhändertagits enligt lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m. m. eller enligt polislagen (1984:387) och kan det antas att han behöver omhändertas enligt 14 § denna lag, skall polisen genast underrätta socialnämnden. skall underställa länsrätten beslutet om omhändertagande utan dröjsmål och senast inom från den dag då beslutet fattades. Därvid skall beslutet jämte handlingarna i ärendet tillställas länsrätten. Länsrätten skall så snart det kan ske och senast från det att beslutet underställdes rätten pröva om omhändertagandet skall bestå. Denna tid får förlängas till , om det på grund av någon särskild omständighet är nödvändigt. Om det inte finns skäl för omhändertagande, skall rätten genast upphäva beslutet. Om underställning inte skett inom föreskriven tid, upphör omhändertagandet. beslutat om omhändertagande efter det att nämnden ansökt om vård med stöd av lagen, skall beslutet underställas den rätt som prövar frågan om vård. Härvid gäller bestämmelserna i första tredje styckena. Om någon är omhändertagen enligt 14 § skall ansökan enligt 10 § ha kommit in till länsrätten från det länsrätten meddelade beslut att omhändertagandet skall bestå. 1. om ansökan om vård inte har gjorts inom den tid som anges i första stycket, 2. när rätten avgör frågan om vård, 3. om den omhändertagne häktas. Om det inte längre finns skäl för omhändertagande, skall socialnämnden besluta att detta genast skall upphöra. Sådant beslut kan meddelas också av den rätt som prövar frågan om vård med stöd av lagen. Vård enligt denna lag skall inriktas på att stärka missbrukarens resurser att leva ett självständigt liv och att förmå honom att vid behov frivilligt söka behandling för sitt missbruk. Vård skall beredas missbrukaren på sjukhus, när förutsättningarna för sjukhusvård är uppfyllda, och den behövliga vården inte kan ges på annat sätt. För vård på sjukhus gäller bestämmelserna i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, om inte annat anges i denna lag. Vårdas missbrukaren på sjukhus, skall socialnämnden underrättas innan patienten skrivs ut från sjukhuset. Behöver missbrukaren efter utskrivning från sjukhuset fortsatt vård inom , skall socialnämnden föranstalta om sådan vård i enlighet med vad som sägs i denna lag. Vård inom med stöd av denna lag skall inledas i hem som drivs av landstingskommuner eller kommuner och som enligt den plan som anges i 23 § socialtjänstlagen (1980:620) är särskilt avsedda att kunna lämna vård enligt denna lag. Ett sådant hem skall stå under ledning av en styrelse. Landstingskommun eller kommun kan antingen utse en särskild styrelse eller uppdra åt någon annan nämnd att vara styrelse. Två eller flera hem kan ha en gemensam styrelse. I fråga om särskild styrelse tillämpas 3 kap. 2 12 §§ kommunallagen (1977:179) på motsvarande sätt. eller kommunfullmäktige får besluta att även annan än ledamot eller suppleant i styrelsen får närvara vid styrelsens sammanträden och delta i överläggningarna men ej i besluten samt få sin mening antecknad till protokollet. Styrelsen förestår vården vid hemmet i den mån uppgiften inte har överlåtits på en särskild föreståndare. Den som är omhändertagen enligt 14 § skall genast beredas vård på sjukhus i fall som avses i 19 § eller på ett sådant hem som anges i 21 §. Om inskrivning i hem för vård eller boende finns särskilda bestämmelser i socialtjänstförordningen (1981:750). skall tillsammans med den som förestår vården vid det sjukhus eller det hem för vård eller boende där missbrukaren bereds vård, och missbrukaren själv, förbereda stöd- och hjälpinsatser för tiden efter utskrivning från sjukhuset eller hemmet. Den som vårdas i ett hem för vård eller boende bör så snart det kan ske med hänsyn till de stöd- och hjälpinsatser som har planerats, beredas tillfälle att lämna det hem vari han har tagits in, för att på försök vårdas i annan form eller vistas i eget hem. Om utskrivning från hem för vård eller boende beslutar den som förestår vården vid hemmet. Utskrivning från hemmet får dock inte ske med mindre socialnämnden har begärt eller medgivit det. skall noga följa missbrukarens förhållanden efter utskrivning och därvid söka tillgodose missbrukarens behov av bostad, arbete, ekonomisk hjälp samt annan hjälp. Behöver missbrukaren efter utskrivning på nytt vård på sjukhus, i sådant hem som avses i 21 § eller i ett annat hem för vård eller boende, skall socialnämnden föranstalta om sådan vård. Missbrukaren får dock ej med stöd av rättens beslut enligt denna lag intas i ett hem för vård eller boende eller beredas fortsatt vård där efter utgången av den i 12 § angivna tiden. får inte heller efter utgången av föranstalta om sjukhusvård med stöd av 38 §. Den som bereds vård med stöd av denna lag i sådant hem som avses i 21 § eller på sjukhus får inte inneha alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel, injektionssprutor eller kanyler eller något annat som kan vara till men för vården eller ordningen vid hemmet eller sjukhuset. Påträffas sådan egendom får den omhändertas. Om förbud att inneha alkoholhaltiga drycker eller andra berusningsmedel vid annat hem för vård eller boende än som anges i 21 § finns bestämmelser i 76 § socialtjänstlagen (1980:620). Om det anses påkallat får den som är omhändertagen eller annars intagen för vård i hem som avses i 21 § eller på sjukhus kroppsvisiteras eller ytligt kroppsbesiktigas, när han kommer till hemmet eller sjukhuset, för kontroll av att han inte bär på sig något som han inte får inneha där. Detsamma gäller om det under vistelsen på hemmet eller på sjukhuset uppkommer misstanke att sådan egendom skall påträffas hos honom.