mot · G902Sk249 · 1986-01-22 00:00:00 — Motion till 1985/86:Sk249 Hans Nyhage (m) Befrielse i vissa fall från skyldigheten att betala ränta vid gåvobeskattning Enligt 52 § 1 mom. andra stycket lagen om arvsskatt och gåvoskatt skall ränta utgå om skatt inte blivit fastställd efter sista datum för deklarationsinlämnandet fr. o. m. nionde månaden t. o. m. den månad då fastställt skatten. Lagen gör inget undantag med anledning av fördröjd handläggning av skatteärendet i . Enligt denna lagbestämmelse kan alltså en enskild person, som i alla avseenden fullgjort sina skyldigheter, tvingas betala ränta för en fördröjd handläggning i . Vederbörande bestraffas för en åtgärd, som hon/han inte i minsta avseende kunnat påverka eller bär ansvaret för. Detta står i strid med allt rättstänkande. De orimliga konsekvenserna av en sådan lagstiftning illustreras påtagligt av följande fall hämtat ur verkligheten. Två syskon, syster och bror, erhöll 1983 var för sig en exakt lika stor penninggåva. Både deklarerade sin gåva helt i enlighet med gällande bestämmelser i samband med självdeklarationen . Deklarationerna behandlades av samma länsstyrelse. Brodern erhöll sin gåvoskattsdebitering från i sådan tid, att ränta ej debiterades. Systern däremot, erhöll inte sitt besked förrän och blev därmed skyldig betala ränta. Här gäller alltså samma gåvobelopp, för deklarationslämnandet samt handläggning av samma länsstyrelse men skillnad i handläggningen. Och i skydd av lagstiftningen utkräver så ränta av den, som helt oskyldig utsatts för fördröjning i handläggningen av ärendet. Var finns den enskildes rättstrygghet i en sådan lagstiftning? I det angivna ärendet har kammarkollegiet efter besvär utfärdat en förklaring med följande innehåll: Av förarbetena som ligger till grund för lydelsen av 52 § 1 mom. 2 st. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt framgår att räntan är avsedd att vara en respitränta och att dess funktion är inte i första hand att effektivisera skatteuppbörden. Räntan skall i stället kompensera det allmänna för en ränteförlust som motsvaras av en räntevinst för den skattskyldige genom att denne betalar skatt . Orsaken till dröjsmålet med att fastställa gåvoskatt saknar betydelse (jfr NJA 1984 s. Kollegiet bestrider bifall till besvären. Av förklaringen framgår att räntans funktion faktiskt också är att effektivisera skatteuppbörden om än inte iförsta hand!Hur kan skatteuppbörden effektiviseras genom en utdragen handläggning i . Av förklaringen framgår vidare att det allmänna skall kompensera sig för en ränteförlust, sorn det allmänna själv gör sig skyldig till! Den enskilde har varken begärt den fördröjda handläggningen eller kunnat påverka den. Att det därtill i svensk lagstiftning spekuleras om en fiktiv räntevinst för den enskilde är skrämmande. Och för denna spekulation skall den enskilde bestraffas av just den, dvs. det allmänna, som själv bär hela ansvaret. Den ifrågavarande lagstiftningen måste ändras så att enskild person inte oförskyllt bestraffas. Det måste ankomma på ansvarig myndighet att handlägga ärenden så att påstådda ränteförluster för det allmänna så långt möjligt begränsas. Den enskilde skall inte tvingas bära ansvaret för myndighetens hantering av ett ärende. Med anledning av vad ovan anförts hemställs att beslutar att en enskild person ej skall debiteras ränta på grund av fördröjd handläggning av arvs- och gåvoskatteärende. Hans Nyhage (m) Mot 1985/86 Sk249