mot · G902568 · 1986-05-13 00:00:00 — Motion till 1985/86:568 m. fl. (vpk) Förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /87, m. m. (kompletteringsproposition) (prop. 1985/86:150) Regeringen hävdar i propositionen att den ekonomiska utvecklingen i landet är god och att detta främst är ett resultat av den tredje vägens politik. Denna tredje vägs politik innehåller emellertid en rad element som skapar nya problem inom ekonomin. De framgångar som främst kännetecknar den förda politiken har sin motsatta spegelbild som inte är lika vacker. En samlad bedömning av den förda politiken kräver att också dessa negativa bilder av utvecklingen vägs in och åtgärdas. De positiva bilder som framhävs är: - Exportframgångar för den svenska industrin. - Mycket stora vinster inom näringslivet. - Minskande budgetunderskott och lägre inflationstakt. De negativa bilder som också måste visas fram är: - Minskande marknadsandelar för industrin på hemmamarknaden. - Svag reallöneutveckling och tilltagande försörjningsproblem för en ökande andel av befolkningen. - Reformarbetet inom kommunerna har stannat upp. Nedrustning pågår i en rad kommuner. - Ökande regionalpolitiska problem. - En kvardröjande arbetslöshet med särskilda problem för ungdomen. En samlad bedömning av denna politik där både de positiva och negativa bilderna vägs in visar att marknadskrafterna har fått verka fritt med ett starkt understöd av statsmakten. Vinstökningar och exportindustrins strävanden har överordnats befolkningens och den gemensamma sektorns ekonomiska utveckling. Den gemensamma sektorns tillväxtbegränsning har inneburit att budgetunderskottet har kunnat minskas genom att hämma socialt och ekonomiskt viktig utbyggnad. Företagsvinsterna har främjats genom en aktiv regeringspolitik för att hålla tillbaka löneutvecklingen. Den nödvändiga fördelningspolitiken har inte förts. Viktiga fördelningspolitiska problem kvarstår därför. De lönearbetande har i allt väsentligt själva, genom att avstå från berättigade löneökningar, och genom att den gemensamma sektorns tillväxt hämmats, fått betala de saldoförbättringar för statsbudgeten och de inflationsför- 1 1 1985/86. bättringar som redovisats som ekonomiska framgångar. De reallöneförbätt- Mot. 1985/86:568 ringar som förutskickas för det kommande budgetåret skall dessutom bl. a. betalas genom att kommunerna förlorar skatteinkomster via större grundavdrag vid den kommunala beskattningen. Detta får - i ett något längre perspektiv - till följd att de lönearbetande själva får betala också denna förbättring genom att den gemensamma sektorn dräneras på ekonomiska medel för utveckling. Åtgärden betyder också att konsumtionen styrs över från kollektiv konsumtion till privat konsumtion. Den kollektiva konsumtionen har ett starkt fördelningspolitiskt innehåll och bör enligt vår mening skyddas. Kapitalägarna, däremot, kan i stor utsträckning fortsätta att öka sina vinster, samla på sig ytterligare likvida medel och berika sig på de anställdas och det gemensammas bekostnad. Belysande för utvecklingen är de två problem som finansministern själv anför som viktiga i kompletteringspropositionens finansplan, dvs. de anmärkningsvärt stora prishöjningarna på vissa varor och den alltför låga investeringsviljan inom landet. Dessa två ganska centrala problem inom den ekonomiska politiken står alltså olösta trots den tredje vägens politik. Till detta kommer som tidigare nämnts de otillräckliga åtgärderna mot regional utarmning och mot ungdomsarbetslösheten och de stora bristerna i fördelningspolitiken. Regeringspolitiken innehåller alltmer av osäkerhet inför utvecklingen. Ett intryck av kvartalspolitik ges genom att regeringen inte förmått lägga fram ett komplett budgetförslag , utan har tvingats komma med kompletterande förslag på såväl familjepolitikens, skattepolitikens och den kommunala ekonomins område. Mer inslag av långsiktighet och framförhållning skulle underlätta för alla inblandade. a. har det blivit svårt att jämföra regeringens och oppositionens förslag därför att en del av de förslag som regeringen lagt undan för undan berört områden som oppositionen berört redan i de ekonomiska januarimotionerna. Det som varit svårt att förutse har dock varit det kraftiga oljeprisfallet och dollarkursens nedgång i jämförelse med den svenska kronan. Det ekonomiska läget som kännetecknas av bl. a. lägre energipriser, lägre dollarkurs, fleråriga höga företagsvinster, en mycket god likviditet i bolagen och minskat behov av statlig upplåning ger nu ett gyllene tillfälle att på allvar rätta till den felaktiga fördelningspolitiken och inleda en utveckling av den gemensamma sektorns socialt och samhällsekonomiskt viktiga delar och att göra insatser för att varaktigt minska arbetslösheten. När skall fördelningspolitiken inledas om inte nu när regeringen berömmer sig för det utmärkt goda ekonomiska läget? Den ekonomiska politikens inriktning En avgörande brist i regeringspolitiken är att den inte satts in i ett socialistiskt perspektiv, utan främst kännetecknas av att de kapitalistiska lönsamhetsvärderingarna läggs till grund för den ekonomiska utvecklingen. I den ekonomiska motionen, avlämnad av vpk under allmänna motionsti- 2 den, anförs följande angående den ekonomiska politiken som instrument i Mot. 1985/86:568 klasskampen: Varje ekonomisk-politisk åtgärd gynnar eller missgynnar, befäster eller försvagar en viss samhällsklass gentemot en annan. Varje självständig arbetarrörelse har som uppgift att med den ekonomiska politikens hjälp främja de breda folklagrens allmänna levnadsvillkor och stödja dem gentemot den härskande klassen och dess etablissemang. Varje socialistisk arbetarrörelse har därutöver som uppgift att infloga denna strävan i en långsiktig strategi för att i grund förändra samhället och befria de underordnade människorna från fåtalsvälde, för att i stället göra dem till den stora maktfaktorn i samhället. Den kritik av regeringspolitiken som framfördes under den allmänna motionstiden kvarstår i allt väsentligt. Därför är det nödvändigt att ytterligare betona vikten av en mera långsiktig strategi för att möta de ekonomiskpolitiska problem som genom kapitalismens utveckling ställs på dagordningen. Problem som inte kan lösas genom den tredje vägens politik, vilken innebär en tillväxt av lönsamhet och produktion utan att nödvändigt reformarbete genomförs på det sociala och samhälleliga området. Den tredje vägen anvisar heller inga förslag till lösningar på utöver en fortsatt stram finanspolitik i strävan att begränsa budgetunderskottet. Den fortsatta inriktningen på ett permanent exportöverskott och handel med inriktning mot främst de starka kapitalistiska länderna kommer att ge framtida problem för den svenska ekonomin. Regeringen snuddar vid problemet genom att redovisa de avsättningsbekymmer för svensk industri som kommer i och med att budgetunderskott skall reduceras kraftigt under resten av 1980-talet. Både vad gäller exporten och de svenska utlandsinvesteringarna så har de främst riktat sig mot den amerikanska marknaden. I detta sammanhang finns det skäl att åter påminna om den alternativa ekonomiska strategi som vpk skisserat: Där redogörs för att det är viktigt att svensk arbetarrörelse utöver de traditionella målen om arbete åt alla, social trygghet och jämn inkomstfördelning också anlägger ett långsiktigt perspektiv på frågor som att öka den internationella solidariteten och medverka till en ny ekonomisk världsordning, minskar den svenska sårbarheten genom att frigöra landet från det extrema ekonomiska och tekniska beroendet av de starkaste kapitalistiska makterna, samt arbetar för en ekologisk balans, inte minst genom en offensiv på det energipolitiska området för att för framtiden garantera tillgång till nödvändig energi utan vare sig miljöförstöring eller strålskadad befolkning. För detta krävs förutom brytandet av kapitalägarnas fåtalsvälde också utvecklandet av en demokratisk ekonomi och en utbyggd och demokratiserad gemensam sektor. kommunisterna anser att rätten till arbete aldrig kan förverkligas hand i hand med storfinansen. Om svensk arbetslöshetspolitik fortsätter att utvecklas på kapitalets villkor, hotar den att undergräva samhällets utveckling och framtid. Några utvecklingsdrag som förstärker arbetslöshet och undersysselsättning är: . - Kapitalets exportinriktning innebär utlandsinvesteringar och kapitalex- Mot. 1985/86:568 port med stora förluster av jobb i . Storfinansens alltmer tilltagande internationalisering hotar självständighet. - Otillräckliga investeringar i svenskt näringsliv undergräver sysselsättning och en effektiv hemmamarknad. blir alltmer utlandsberoende. Importen av insatsvaror i industrin skapar balansproblem. Statsmakterna (regeringen) har anpassat Statsföretag och löntagarfondernas roll till kapitalets exportorientering. - Den nya tekniken slår ut mängder av arbeten, när den utformas på grundval av nuvarande maktförhållanden. - Den offentliga sektorn stryps. Den underordnas storfinansens ideologiska inriktning med privatisering och skjuter tillbaka en utveckling av den offentliga sektorn med service-, sociala och kollektiva behov som är grunden för en arbetsskapande politik. - Sextimmarsdagen används inte som ett medel att motverka arbetslöshet. I stället föder dagens arbetstidspolitik nya arbetslösa och utslagna. - Regioner, miljön och kunskapen utarmas i brist på investeringar och en arbetsskapande politik. - Regeringens ekonomiska politik löser inte problem med arbetslöshet och undersysselsättning. Underskotten, exportinriktningen och lönenedpressning är överordnade målsättningen om arbete åt alla. Utvecklingen på kapitalets villkor innebär kraftiga regionala obalanser. Äldre arbetskraft slås ut från arbetsmarknaden. Ungdomen får allt svårare att få ett fast jobb. Kvinnor har de sämst värderade jobben, lägst lön samt de sämsta arbetstiderna. De arbetshandikappades plats på arbetsmarknaden minskar. Kvar på arbetsmarknaden blir dels välutbildade och s. k. duktigt folk med hög lön och förmåner, dels de med begränsade kunskaper och låg lön. En alternativ politik inför 1990-talet kan bara bäras upp av arbetarrörelsen. Kamp mot arbetslösheten görs till politikens huvudfråga. Hela arbetarrörelsen mobiliseras. Kampen mot arbetslösheten förenas med kvinnofrigörelsen och frigör den kraft som hela befolkningen besitter. Landets ekonomiska politik och statens insatser inriktas på att bekämpa arbetslösheten. Statsföretag, löntagarfonder, regionalpolitik m. m. omvandlas till redskap för en arbetsskapande politik. Fördelningspolitiken måste skärpas och en återfördelning till samhället och de lönearbetande och sämst bemedlade inledas. En sådan återfördelning är dessutom ett led i en politik för arbete och utveckling. Klassamarbetspolitiken överges till förmån för en politik som ställer egna och självständiga alternativ mot kapitalets utveckling. Först då och endast då kan arbetslöshetskurvan vändas och fördelningspolitiken förbättras. Utifrån denna grund kan en nationell politik mot arbetslösheten formuleras i följande sex punkter: Ett nationellt industrialiseringsprogram i samhällelig regi för 100000 Mot. 1985/86:568 nya jobb måste upprättas. Programmet måste sikta till att ge industrin en ny struktur och industriarbetet ett nytt innehåll. Den privata industrin saknar förutsättningar att genomföra en sådan kvalitativ förändring. Tekniken är inte neutral eller ödesbestämd. Tekniken är politisk och dess karaktär betingas av de sociala maktförhållandena. De lönearbetande har intresse av en kvalitativt annorlunda teknisk utveckling än den nu förhärskande. De måste inom ramen för en samhällelig, politisk styrning göra detta sitt intresse ledande. Särskilt datatekniken, som är en typ av flexibel teknologi, formas helt olika, beroende på den styrande kraften. Att omfattande program för den offentliga sektorns utbyggnad och förbättring är nödvändigt. För detta talar både infrastrukturella och sociala argument. 100 000 nya jobb bör tillföras den offentliga sektorn. En allmän arbetstidsförkortning är nödvändig. Ehuru den inte i sig själv upphäver tendensen till utslagning, är arbete åt alla omöjligt att uppnå utan förkortad arbetstid. Den nuvarande arbetsmarknadspolitiken måste reformeras. Den måste inriktas på mer bestående typer av arbeten och mindre provisorier. De arbetslösas rättsställning måste förbättras. Fasta jobb för ungdom måste skapas. Energipolitiken måste förändras. Med ansvar mot de ekologiska begränsningar som ges skall alternativa energislag till kärnkraften utvecklas. En snabb avveckling av kärnkraften är en nödvändighet för att skydda befolkningen mot fortsatta och långsiktigt verkande hälsorisker. Stora insatser för att skapa energi, arbete och social nytta kan göras på detta område. För att nå dessa mål krävs en överföring av resurser från de stora förmögenheter som skapats av de anställda men som disponeras av företagen. Förmögenheterna har använts för att trissa upp det samlade börsvärdet till en nivå där det måste ifrågasättas om inte den svenska industrin är övervärderad. Vidare har jakten på nya vinster och krav om kapitalets förmering skapat en omsättnings- och spekulationskarusel! Därutöver finns ca i reala likviditeter placerade i banker, statsskuldväxlar och riksobligationer. För att nå de ekonomisk-politiska målen krävs att dessa ekonomiska resurser mobiliseras i samhällsbygget genom investeringar för framtiden. Det sexpunktsprogram som ovan presenterats kräver stora insatser. Vpk har tidigare föreslagit bolagsskatt, engångsskatt på stora förmögenheter och en höjning av omsättningsskatten på aktier till . De huvudsakliga inkomsterna därav beräknas användas för de reformförslag som vpk lagt fram under vårriksdagen. Denna inriktning av skattepolitiken som inslag i en rättvis fördelningspolitik bör ges regeringen till känna. För investeringar inom den gemensamma sektorn har för dess långsiktiga utveckling vpk tidigare föreslagit som ett förstaårsanslag, eftersom det bedömts som en rimlig summa för ett första år som skall följas av fleråriga och större investeringar. För ett industrialiseringsprogram har vpk krävt att löntagarfonderna mobi- Mot. 1985/86:568 liseras för nationell och regional industriutveckling och att en vattenkraftsavgift på äldre kraftverk tas ut för investeringar i skogslänen. Till dessa båda omfattande investeringsprogram som utförligare beskrivits i motion 1985/ 86:A246 om allas rätt till arbete bör nu tillföras ett samhälleligt investeringsprogram för snabb avveckling av kärnkraften och introduktion av alternativa energislag. För dessa ändamål sammantaget är det rimligt att beräkna ca utöver vad som ovan nämnts att användas . Dessa medel bör i första hand föras över från företagens och det privata kapitalets förmögenheter, som delvis finns placerade som real likviditet. Det är också sannolikt att likviditetstillväxten kommer att fortsätta, varför ytterligare åtgärder bör föreslås undan för undan i den takt det kan anses samhällsekonomiskt nödvändigt. Företagen bör ges möjlighet att inom ramen för en samhällelig styrning av investeringarna till branscher, utbyggnadsprogram och regioner medverka till investeringar av denna storleksordning. Om sådana samtal inte leder till resultat bör en tvångsplacering ske där en summa motsvarande av likviditeten via investeringsobligationer som är befriade från ränta och inlösenskyldighet inlånas till staten för användning i enlighet med de förslag som ovan lagts fram. Den gemensamma sektorns investeringar kan inte till någon del upplåtas för investeringar av privatägt kapital, däremot kan med fördel från näringslivet indragna medel användas. De aviserade lättnaderna i valutaregleringen aviseras mot bakgrund av bl. a. de stora likviditeterna som kan komma till användning vid direktinvesteringar utomlands om lättnader i valutalagstiftningen sker. För vpk:s del anser vi det vara helt orimligt att lätta på valutabestämmelserna eftersom det finns ett behov av ökade investeringar här hemma. Den transnationalisering av ekonomin som pågår genom den internationella kapitalistiska arbetsdelningen bör inte på detta sätt underlättas utan tvärtom motverkas. I första hand bör en skärpning av tillämpningen av valutalagstiftningen ske på det sätt som redogjorts för i vpk-motion 1985/86: Fi603 angående internationella beroende i ekonomisk-politiska frågor. Därutöver kan skärpningar av valutalagstiftningen komma att aktualiseras i takt med ökande problem på området. Detta bör ges regeringen till känna. Det krävs krafttag på det fördelningspolitiska området. Den lönepolitik som SAF och regeringen gemensamt genomför har inneburit en reallönesänkning på 1-1,5 månadslön. Den kamp mot löneglidning som genomförs kommer ytterligare att försämra lönearbetarnas ställning, men som tidigare nämnts så 6 skall de få kompensation i viss mån bl. a. genom att de kommunala grundav- Mot. Tyvärr korrigerar regeringen i sitt skatteförslag, som ligger för behandling i , effekterna av detta grundavdrag genom åtgärder som ger mest åt dem som har de högsta lönerna i jämförelse med dem som har De problem med företagens prishöjningar som redovisas i kompletteringspropositionen och LO:s aktiva kamp för att förhindra prisökningar sedan avtalen träffats visar att vpk:s kritik av den ensidiga och förenklade teorin om lönerna som den enda inflationsdrivande effekten var riktig. Farhågorna inför företagens prishöjningar angavs också i vpk:s reservation till frågan om den ekonomiska politikens inriktning vid behandlingen av budgetpropositionen . drivs en aktiv kamp för att förhindra löneökningar på den offentliga sidan, och det bör i detta sammanhang nämnas att tillsammans med försöker sätta de anställdas lönekrav i motsättning till en bibehållen service inom den gemensamma sektorn. Eventuella löneökningar utöver redan träffade avtal anser man kan slå ut i inskränkningar i verksamheten i stället för som ökade kostnader för arbetsgivaren. Detta skall ses mot bakgrund av att regeringen använder främst kommuner och landsting som mjölkko för att förbättra det statliga budgetsaldot. En överföring mellan två kommunicerande kärl som inte på något sätt förbättrar den samlade gemensamma sektorns ekonomiska situation, utan enbart leder till en tvångströja på kommunerna. Vpk:s alternativ till denna utveckling är en ökad beskattning av kapital och förmögenheter, aktiebörs och - som ovan redogjorts för i denna motion - ett utnyttjande av de stora likviditeterna inom företagen. Likviditeter som bränner i fickorna hos storfinansen och förutsätts kunna investeras utomlands, när aviserade lättnader i valutaregleringen kommer. Det senare en utveckling som vi från vpk mycket starkt kritiserar och skall motverka med all kraft. På det fördelningspolitiska området aviseras i kompletteringspropositionen ett återställande av ersättningsnivån för delpensionen till per . Som vpk framförde i sin ekonomiska motion , så bör den reformen tidigareläggas. Vpk kräver ett återställande fr. o. m. Pengar till delpensioner betalas ur en fond, vilken ej belastar statsbudgeten. I fonden finns fr. o. m. ett beräknat överskott på . Hela utgiften /87 beräknas till 900 milj. kr., varför reformen kan tidigareläggas. Vidare föreslår vpk att statsbidraget till kommunerna för det kommunala bostadstillägget höjs från nuvarande till samma nivå som det hade 1979, dvs. bör staten ta över hela kostnaden. Skälet är att KBT är oerhört olika över landet. Uppenbara orättvisor föreligger. PRO har i en undersökning visat att skillnaden uppgår till . mellan vad den sämsta resp. bästa kommunen betalar. Statsbidraget är det enda styrmedel 7 som staten förfogar över, och det måste därför användas för att pensionärerna . skall få rättvisare boendekostnader. Vi föreslår också att nuvarande nedre och övre hyresgränser (80:- nedre 800:- ogift 950:- gifta=övre), som statsbidraget beräknas efter, slopas. I stället bör statsbidrag utgå efter den faktiska hyran på orten för en tvårumslägenhet. kommunisterna vidhåller kravet om ett slopande av matmomsen. Det kan ske etappvis enligt de förslag som vpk under en rad av år lagt fram. Subventionstekniken kan användas så långt denna är verksam. Målet är att momseffekten elimineras på livsmedelspriset. Den glädje som framskymtat både från regeringens och konsumenternas håll över att prishöjningarna på mat förväntas kunna begränsas till 0 under en stor del av innevarande år, bekräftar det viktiga och fördelningspolitiskt riktiga i att tvinga ner matpriserna till en lägre nivå. Ett slopande av matmomsen är ett förnämligt instrument för detta och det - i jämförelse med andra framlagda skatteförslag - fördelningspolitiskt mest motiverade. Som ett första steg bör livsmedelssubventionerna ökas med utöver redan befintliga subventioner. Den kommunalekonomiska utvecklingen har genomgått en total förvandling - från en tillväxt om till . Under de borgerliga regeringarnas tid kritiserades åtstramningarna för kommunerna mycket hårt från vpk och socialdemokratin, som för sin del satte tillväxtmålet till . De ytterligare åtstramningar som skett under s-regeringstiden har motiverats med att statskassan bättre behöver pengarna och att en alltför kraftig expansion leder till inflationsökning. Som tidigare nämnts ingår nu i regeringspolitiken att låta kommunerna betala en del av de skattelättnader som föreslås från regeringen. Den skenbart goda ekonomin som regeringen hänvisar till är i många fall ett resultat av en anpassning till svångremspolitiken gentemot kommunerna, där kommunledningarna inför vetskapen om att kommunalskattehöjningar är svåra att genomföra måst anpassa munnen efter den av regeringen bestämda matsäcken. Det har inneburit nedskärningar av verksamhet, begränsningar av aktiviteter inom en rad viktiga områden, inte minst i de kommuner som drabbas av struktur- och regionalekonomiska kriser i form av avflyttningar och arbetslöshet med påföljande minskat skatteunderlag. Enligt regeringen skall landstingen få en volymökning och . Hela volymökningen skall täcka ökade behov på grund av befolkningsförändringarna. I praktiken blir en så låg volymökning en nedskärning. har landstingen icke kunnat fullfölja lagda planer på utbyggnad av primärvård och hemsjukvård. Däremot har landstingen av ekonomiska skäl fullföljt planerna på nedskärningar och akutsjukvård och långtidssjukvård samt slutenvårdsplatser inom psykiatrin, platser som skulle 8 ersättas av ökad öppenvård och hemsjukvård. Den ekonomiska situationen i Mot. 1985/86:568 landstingen kan spoliera sjukvårdens inriktning på det förebyggande hälsooch sjukvårdsarbetet. Det kommer också att bli en akut brist på slutenvårdsplatser, eftersom öppenvården är otillräckligt utbyggd. Och nedskärningarna inom slutenvården har gjorts utifrån tidigare planer på en fullt utbyggd öppenvård. Den goda likviditeten i landstingen är endast skenbar. Överskott har uppkommit på grund av att planerad verksamhet ej har fullföljts. Så har t. ex. vårdcentraler byggts som står tomma. besparingspolitik medför att nybyggda vårdcentraler ej kan bemannas. Det är en besparingspolitik som direkt öppnar vägen för privata initiativ. Det är en ren kapitalförstöring att låta vårdcentraler stå outnyttjade. Därför kommer säkerligen förslag om att överlåta dessa till den privata sjukvården. Som exempel kan nämnas som brukar räknas till de resursstarkare. Här finns fonderade medel på ca 2 miljarder. Detta säger dock inget om den verkliga ekonomiska situationen. I kommer trots den goda likviditeten 1 500 långvårdsplatser att försvinna fram till 1990talet. Dessa ersätts ej av motsvarande resurser inom hemsjukvården. 500 platser inom akutsjukvården och 500 platser inom psykiatriska vården försvinner också. Dessutom skall besparingar göras inom öppenvården motsvarande 36 miljoner. Detta motiveras av den ekomiska situationen. är inget unikt exempel, liknande pågår just nu inom flera landsting. Besparingspolitiken inom landstingen är ett hot mot arbetarklassens hälsa.