mot · GA02Bo112 · 1986-11-19 00:00:00 — Motion till 1986/87: Bol 12 m. fl. (c) Bostadspolitiken (prop. 1986/87:48) I föreliggande motion föreslås bl. att bostadsförbättringsprogrammet i fortsättningen måste inriktas på ett sådant sätt att lyxsanering undviks och små lägenheter bibehålls bl. a. i syfte att hålla boendekostnaderna nere. att ett skattefritt bostadssparande för ungdomar i form av privata investeringskonton införs, vilket ger ungdomarna möjlighet att spara högst . skattefritt till en egen bostad, att möjligheterna till kooperativa lösningar prövas för att skapa större möjligheter för t. ex. ungdomar och barnfamiljer till bostäder med en rimligare boendekostnad i framför allt bristområden, att en aktivare och mer decentraliserad bostadsförmedling bedrivs i storstadsregionerna för att bättre kunna anpassa förmedlingen av bostäder till olika hushållstypers behov, att inflytandet för de boende i den egna fastigheten stärks, att statliga bidrag till insatser för att förbättra bomiljön i radonhus införs, att stödet till energisparverksamheten förstärks, att förslaget om höjd fastighetsskatt avslås, att införande av särskilda hyresrabatter till fastighetsägarna vid nyproduktion av bostäder i storstadsregionerna avslås. Utmärkande för samhällsplaneringen i stort i under framför allt efterkrigstiden är att planerings- och reformverksamheten i så hög grad skett sektorsvis och med en ensidig inriktning på ett politikområde i taget. Den förda politiken från de socialdemokratiska regeringarnas sida har såväl saknat en genomarbetad helhetssyn som en genomarbetad analys av olika delreformers samverkande betydelse för de enskilda människorna. Övergripande sociala välfärdsmål har fått stå tillbaka för beslut som uppfattas som nödvändiga i ett begränsat och kort tidsperspektiv. Utvecklingen har också medfört en accelererande obalans i samhället. En kraftig inflyttning sker nu till de allra största kommunerna och då framför allt i . 1986/87 Bol 12115 regeringen har medvetet eller omedvetet underlättat denna utveckling genom beslut som berör t. ex. bebyggelse, kommunikationer, näringsliv m. m. a. införandet av löntagarfonderna är exempel på en åtgärd som dränerar redan nu utsatta regioner på kapital till förmån för investeringar i redan expansiva orter. Den förda koncentrationspolitiken från socialdemokratins sida har således inneburit kraftiga obalanser i tillgång på arbete, bostäder, service m. m. i olika delar av landet. Den socialdemokratiska regeringen har stått handfallen inför utvecklingen och i efterhand försökt reparera de många misstag som gjorts. Ett tydligt exempel på denna misslyckade politik är socialdemokratins bostadspolitik och de följder denna fått. Den förda bostadspolitiken är kanske det värsta exemplet på de effekter en felaktig samhällsplanering, baserad på en koncentrationsinriktad grundsyn, leder till. En avgörande förutsättning för att t. ex. problemen på bostadsmarknaden i koncentrationsorter skall kunna lösas är att en offensiv närings- och regionalpolitik förs och att de bostadspolitiska åtgärder som vidtas anpassas efter målsättningen att skapa balans mellan och inom regioner vad avser möjligheter till sysselsättning, boende, utbildning, service m. m. Proposition 1986/87: 48 om bostadspolitiken - allmänt Efter regeringsskiftet tillkallades en kommitté med uppgift att överväga bostadspolitiken inför 1980-talets senare del. har sedermera lämnat flera betänkanden med skilda förslag på de bostadspolitiska områdena. Det bör också framhållas att dessa betänkanden har den socialdemokratiska regeringen låtit remissbehandla. Ett av de grundläggande motiven för tillkallandet av en ny bostadspolitisk utredning anges av föredraganden vara att förutsättningarna för det bostadsfinansieringssystem som gäller för ny- och ombyggnad - vilket i sina huvuddrag lades fast 1974 - hade förändrats, inte minst de statsfinansiella. Vidare erinrar föredraganden om att ett tioårigt bostadsförbättringsprogram - det s. k. ROT-programmet - lagts fast. De första årens erfarenheter har utvärderats inom . I de inledande avsnitten i propositionen försöker föredraganden ge sken av att de bostadspolitiska målen inte kunde förverkligas på grund av den ekonomiska politik som de icke-socialistiska regeringarna bedrev 19761982. Regeringsskiftet 1982 har emellertid, enligt föredragandens mening, inneburit att förutsättningar för en utveckling av den sociala bostadspolitiken inför 1980-talets senare del skapats. Utifrån en historisk skönmålning föredrar föredraganden att "glömma de miljö- och bostadssociala problem, som den socialdemokratiska bostadspolitiken har inneburit. Den har bl. a. lett till många tomma lägenheter i ett skede och brist på lägenheter i ett annat. Vidare har den förda politiken medfört en oerhörd belastning på statsfinanserna genom reglerna för bostadsfinansieringssystemet och ett behov av att subventionera i stort sett alla boende för att någon över huvud taget skall ha råd att bo etc. Föredragandens beskrivning av den förda politiken ger mer intryck av att propositionen är en politisk pamflett snarare än ett seriöst regeringsdokument om bostadspolitiken. Den glättade bild som föredraganden försöker ge är dock fullt förståelig om man ställer det reella innehållet i propositionen i relation till de förväntningar som regeringen har lyckats skapa genom sina storvulna löften om en ny bostadspolitik. De förslag som läggs är varken särskilt långtgående eller nydanande. I stället försöker man genom smärre ändringar i t. ex. gällande regler och låne- och bostadsbidragsregler skapa en bild av ett kraftfullt handlande som inte har någon täckning i verkligheten. De grundläggande bostadspolitiska problemen berörs knappast och än mindre diskuterar föredraganden några verkliga lösningar. Exempelvis saknas helt konstruktiva tankegångar om hur bostadsfinansieringssystemet skall se ut , vilket är synnerligen anmärkningsvärt, eftersom det system man väljer kommer att ha en avgörande betydelse både för statsfinanserna och möjligheterna att ge de enskilda bostadskonsumenterna en rimlig boendekostnad. Lika anmärkningsvärt är att regeringen inbjuder att besluta om förändrade regler för bostadsbidragen utan att ens antyda vilka kostnadskonsekvenser detta får. Detta är ett helt otillständigt förfarande. Regeringen har inte presenterat något fullständigt beslutsunderlag, vilket är en uppenbar nonchalans gentemot och dess arbete. Den grundläggande målsättningen för bostadspolitiken måste enligt mening vara att skapa förutsättningar för att alla skall kunna få en bostad till rimliga kostnader i en god miljö. Utformningen av boendemiljön vad gäller såväl bostadslägenheten som bostadsområden i dess helhet måste ta sikte på att skapa bra och fungerande bostäder. Detta förutsätter i sin tur möjligheter till flexibilitet och anpassbarhet i de regler och normer som gäller för såväl bostadens som bostadsområdets utformning vid både nyproduktion och ombyggnad. Den avgörande förutsättningen för att kunna ge människorna tillgång till en bra bostad till en överkomlig kostnad är att bostadspolitiken präglas av enkelhet och långsiktighet i de åtgärder som vidtas. Reformerna bör därför inriktas mot att skapa en långsiktig bostadspolitik. Av särskild betydelse är att enkla och lätthanterliga villkor för finansiering av och statligt stöd till byggande skapas. Bostadspolitiken i dess helhet, finansiering av ny- och ombyggnad, reglerna för bostadsstöd, byggnormer etc., måste ha en grundläggande inriktning som ger möjligheter till varierande bostadsbestånd i syfte att tillgodose vars och ens önskemål om hur man vill bo till en rimlig kostnad i landets alla delar. Debatten om ungdomens bostadssituation i framför allt storstadsregionerna har också intensifierats , bl. a. beroende på den alltmer överhettade bostadsmarknad den snabba befolkningsinflyttningen lett till. Utvecklingen på bostadsmarknaden har genom den socialdemokratiska koncentrationspolitiken medfört att bristsituationen förvärrats med kraftigt stigande priser för bostäder som följd. Staten har vidare t. ex. stimulerat sammanslagningar av små lägenheter och därmed minskat tillgången på små lägenheter av den typ som ungdomar sannolikt efterfrågar. Få smålägenheter nyproduceras. Sammanfattningsvis innebär vår syn att kommande nödvändiga reformer inom bostadspolitiken måste präglas av att detaljstyrningen och byråkratin minskar, möjligheter till större engagemang och ansvar för sitt boende hos de enskilda människorna, variation och mångfald i bostadsbeståndet och neutralitet från samhällets sida i förhållande till de parter som verkar på byggmarknaden. Med dessa utgångspunkter krävs enligt vår mening betydande förändringar i den bostadspolitik som förs, som bl. a. innebär följande: att det egna sparandet till bostadssektorn stimuleras så att samhällets stöd till boendet kan minska och det generella stödet successivt ersätts med ett mer selektivt stöd till dem som bäst behöver det, främst barnfamiljer, att de bostadspolitiska åtgärderna på ett bättre sätt än samordnas med skatte- och familjepolitiken, att de enskilda bostadskonsumenternas önskemål kan tillgodoses på ett bättre sätt än genom att bl. a. fler får möjlighet att äga sin bostad, - att övergång till bostadsrätt stimuleras genom ombildning av hyresrätter till bostadsrätter, - att inflytande för de boende vad avser underhåll och förvaltning stärks t. ex. genom kooperativa lösningar, - att ungdomar får möjligheter att erhålla bostäder till rimliga kostnader. de utgångspunkter som redovisats ovan är regeringens bostadspolitiska proposition en halvmesyr. Innan vi tar upp de konkreta förslagen i propositionen vill vi dock peka på några centrala områden för bostadspolitiken som antingen inte berörs eller inte föranleder något särskilt förslag från föredragandens sida. De bostadspolitiska stödformerna medför stora kostnader för samhället. är sparandet i för lågt, och från sida har vi i annat sammanhang lagt förslag om åtgärder bl. a. i syfte att stimulera ett långsiktigt bosparande, genom s. k. privata investeringskonton. Det är nödvändigt att öka den egna insatsen för en bostad om de generella bostadssubventionerna skall kunna minskas. Ett ökat bostadssparande får dock betydelse först i ett mer långsiktigt perspektiv och löser inte de akuta problem på bostadsmarknaden som den förda regeringspolitiken lett till. Dagens finansieringssystem för bostadsbyggande bygger på att staten garanterar lån med en viss räntenivå. Denna är för hyres- och bostadsrättshus 2,och för egnahem 4,. var räntesatserna 3,0 resp. men sänktes till nuvarande nivå i syfte att kompensera den fördyring för fastighetsägarna som införandet av fastighetsskatten innebar. En årlig uppräkning av räntenivån sker med 0,för flerbostadshus resp. för småhus. Det gällande bostadslånesystemet med garanterad ränta innebar med den höga räntenivå som rådde första hälft att kostnaderna för boendet kraftigt steg och därmed ökade påfrestningar på statsbudgeten. Den sjunkande räntan är därför självfallet gynnsam både för samhället och den enskilde. Denna utveckling innebär emellertid inte att behovet av en reformering av bostadslånegivningen inte finns kvar, även om det system som bostadskommittén föreslår nu saknar aktualitet och räntebidragssystemet behålls tills vidare. En förändring i bostadslånereglerna förutsätter emellertid samtidiga reformer i bl. a. bidragsregler och skattesystem. Det har blivit allt vanligare att ungdomar efterfrågar en egen bostad. Yngre människor värderar inte yta och standard på samma sätt som t. ex. pensionärer och barnfamiljer. Detta skapar ett behov av mindre, inte alltför påkostade, lägenheter. Speciellt i har den accelererande befolkningskoncentrationen - parallellt med att allt fler ungdomar efterfrågar en egen bostad lett till en ny akut brist på bostäder. Det s. k. ROT-programmet har också lett till upprustning av lägenheter som efter ombyggnaden ofta betingar en hyra som ungdomarna inte kan bära. Självfallet är det viktigt att vårda och underhålla bostadsbeståndet med det är väsentligt att den typ av bostäder som ungdomar främst efterfrågar, smålägenheter, behålls vid ombyggnader och saneringar. Något stöd för ombyggnader i syfte att lägga samman små lägenheter bör därför inte utgå. Vi har vidare i annat sammanhang (mot. 1986/ 87: Bol05) påtalat att kooperativa lösningar kan ge ungdomar en möjlighet att erhålla en bostad till rimlig kostnad. Det är också nödvändigt med en ökad nyproduktion av smålägenheter till en rimlig boendekostnad. Det gäller såväl större som mindre orter, och en målsättning måste vara att det finns ett varierande utbud av lägenhetsstorlekar i alla områden. Det är även viktigt att ungdomar genom egna insatser kan skaffa sig en bostad. Reella möjligheter måste skapas att genom långsiktigt sparande i kombination med bra lånemöjligheter förvärva bostadsrättslägenheter eller egna hem. En väg kan vara att t. ex. ge skattefrihet för ungdomarnas sparande i bank för bostäder, vilket blir en effekt av vårt förslag om privata investeringskonton. i Tjernobyl har medfört en ökad medvetenhet om nödvändigheten att på skilda sätt försöka minska effekterna av lågdosstrålning på miljöer. Kunskapen är mycket begränsad vad gäller de långsiktiga effekterna. Det finns emellertid i många bostäder en mycket hög halt av det radioaktiva ämnet radon. I vissa av de s. k. radonhusen har uppmätts strålningsnivåer som måste anses helt oacceptabla och boendemiljön som hälsovådlig. fanns möjligheter att erhålla lån för att finansiera åtgärder i syfte att komma till rätta med dessa problem. Dessa lån utnyttjades dock i mycket liten utsträckning. Enligt vår mening måste insatserna intensifieras i avsikt att få till stånd de åtgärder som är möjliga för att nedbringa strålningsnivåerna i de s. k. radonhusen. Regeringen bör därför återkomma till med förslag om statliga bidrag till åtgärder för att nedbringa radondotterhalten i radonhusen. Ovan har understrukits att propositionen i flera viktiga avseenden uppvisar sådana brister att det kan ifrågasättas om över huvud taget kan fatta beslut på grundval av det beslutsunderlag som presenteras. Vi kommer dock nedan att ta upp ett antal av de förslag som läggs i propositionen och redovisa vår syn på dessa. Vissa frågor i anslutning till bostadsförbättringsprogrammet Det program för bostadsförbättringar som fastlade 1983 innebar bl. a. att reglerna för bostadslån till ombyggnad ändrades i syfte att förbättra möjligheterna till upprustning och underhåll av äldre hus. Ombyggnadslån skulle i regel inte lämnas för ombyggnad av hus eller till hus som genomgått genomgripande ombyggnader . De nuvarande reglerna har kritiserats för att leda till alltför genomgripande ombyggnader, vilka i sin tur medfört att boendekostnaden efter ombyggnaden blivit alltför hög. Föredraganden anser dock att kritiken inte föranleder något skäl att ompröva programmet i sig eller dess grundläggande mål (prop. 1986/87:48 s. 28). Genom den stora uppmärksamhet som skapats kring programmet, målen och möjligheterna, har en bred aktivitet kommit i gång bland fastighetsägare runt om i landet, konstaterar föredraganden och fortsätter: Planering och projektering tar sin tid. Den långsiktiga förnyelseprocessen skulle rubbas, om förutsättningarna för detta arbete omprövades. Från sida delar vi uppfattningen att de bostadspolitiska åtgärderna måste präglas av långsiktighet, och det är därför med viss förvåning som vi konstaterar att föredraganden föreslår (s. 73) att regeringen skall inhämta bemyndigande att rambegränsa statens stöd till bostadsförbättringar i vissa orter för att främja nyproduktionen på dessa orter. Enligt vår mening är detta ytterligare ett exempel på den ryckighet som präglat bostadspolitiken efter regeringsskiftet , och vi återkommer nedan till denna fråga. Enligt vår mening är det väsentligt att ombyggnadsverksamheten fortsätter i syfte att rusta upp bristfälliga bostäder. Det är dock angeläget att reglerna för ombyggnadslån inte är utformade på ett sådant sätt att fastighetsägarna kan komma i åtnjutande av lån för sådana åtgärder som löpande underhåll och mindre reparationer genom att inordnas i en större ombyggnad. Enligt vår mening bör således ombyggnadslån inte komma i fråga vid ombyggnader som bedöms vara alltför luxuösa, ersätter normalt underhåll eller leder till sammanslagningar av små lägenheter. Detta bör ges regeringen till känna. I propositionen föreslås att ombyggnadslån för hyreshus endast får lämnas om lånesökande företer yttrande från hyresgästorganisation. Organisationens bedömning av frågan om husets kvaliteter tas till vara i skälig omfattning får frångås endast om det finns särskilda skäl. Enligt vår mening bör hyresgästinflytanden utövas av hyresgästerna i fastigheten och den organisation som dessa bildar för att tillvarata sina gemensamma intressen. Regeringens förslag innebär en klar inskränkning i de enskilda hyresgästernas möjligheter att påverka sin egen boendesituation. Det borde vara självklart att de boende för att kunna ta ett ansvar för sin bostad får ett reellt inflytande i frågor som rör den egna fastigheten. Det är vidare enligt vår mening de enskilda hyresgästernas beslut om man vill överlåta inflytandet till annan organisation eller inte. Befintliga hyresgästorganisationer bör endast ha rätt att företräda hyresgästerna eller den förening de bildat om de har ett uttryckligt uppdrag att göra detta. Hyresgästinflytandet skall utövas av hyresgästerna själva - av dem som berörs och inte mot deras vilja utövas kollektivt via någon central organisation. Detta bör ges regeringen till känna. Enligt regeringens förslag skall lämnas ett särskilt bidrag (kvarboendegaranti) till hyresgäster och bostadsrättsinnehavare som bor kvar efter en ombyggnad som genomförs med stöd av ombyggnadslån. I det föregående har vi understrukit vikten av att ombyggnadslånen inte får ersätta det regelrätta löpande underhållet bl. a. i syfte att minska kraven på kompenserande hyreshöjningar från fastighetsägarens sida. Normalt underhåll av fastigheten bör således kunna genomföras utan att boendekostnaden höjs. I de fall ombyggnadslån utgår kommer sannolikt den konstruktion av kvarboendegarantin som regeringen föreslagit att medverka till att fastighetsägaren blir mindre observant på möjligheterna att hålla kostnaderna nere, eftersom kvarboendegarantin innebär att hyresgästen inte fullt ut får vidkännas kostnaderna förrän . Det kommer således sannolikt att innebära en ytterligare ökning av boendekostnaderna i det mer långsiktiga perspektivet, och förslaget om kvarboendegaranti bör därför avslås. Mångå bostadsområden som byggdes under 1950- och framför allt måste nu i efterhand åtgärdas beroende på de uppenbara brister som uppkom i samband med det industriella byggandet" såsom föredraganden uttrycker det. Regeringen föreslås därför få medge undantag från 30årsregeln för ombyggnadslån. Även de ränte- och amorteringsfria tilläggen - dvs. bidrag - för åtgärder mot byggfel och byggskador skall kunna utgå till ombyggnadsåtgärder i hyres- och bostadsrättshus som är . Den föreslagna utvidgningen av möjligheterna att erhålla ombyggnadsoch tilläggslån för hus som är är tveksam. De fastigheter, vilka inte är äldre, borde ha varit av en sådan kvalitet att genomgripande ombyggnader inte hade varit nödvändiga. Det kan emellertid bara konstateras att ett av huvudmålen i den socialdemokratiska bostadspolitiken det s. k. miljonprogrammet - ledde till byggande av bostäder som i många fall är av undermålig kvalitet med risk för betydande kapitalförstöring. Storskalighet och bristande teknik medförde att både den totala miljön och de enskilda fastigheterna är i sådan kondition att en upprustning är nödvändig. Vi vill därför inte motsätta oss att ombyggnads- och tilläggslån skall kunna utgå även till hus som är . Föredraganden konstaterar inledningsvis vid sin beskrivning av bostadsförbättringsprogrammet att energihushållningsåtgärderna skall intensifieras och samordnas med andra förbättringsåtgärder. Energisparåtgärder bör därför få inräknas i låneunderlaget vid ombyggnad av egnahem. Detta är tillfredsställande. En konsekvens av de regler som fastställdes för ROT-programmet var att energisparåtgärder inte fick räknas in i låneunderlaget för ombyggnadslån till ombyggnad av egnahem. Det är positivt att regeringen insett det felaktiga i de regler som gäller och föreslår en ändring. Vi anser att även samlingslokaler bör kunna få stöd till energisparåtgärder utifrån samma grunder. Vi anser vidare att riktade energibidrag till investeringar för energisparåtgärder i flerbostadshus även bör lämnas för kommande budgetår av den godkända kostnaden. Vi vill även i detta sammanhang ta upp frågan om kommunernas rådgivning för energihushållning. På regeringens förslag upphörde det statliga bidraget till den kommunala energirådgivningen i och med utgången av 1985. Vi hävdade från sida att det statliga bidraget även borde utgå i fortsättningen med hänsyn till att den kommunala energiråd givningen fyllde en viktig funktion i energisparverksamheten. Vi konstaterade vidare att i kommunerna byggts upp en kompetens för att bl. a. kunna ge råd till såväl allmänheten som kommunala organ om hur energihushållningen kunde förbättras. Denna kompetens är nu på väg att försvinna som lönsamheten i energisparverksamheten minskat genom det låga oljepriset. Enligt vår mening är det i det längre perspektivet nödvändigt ur energipolitisk synpunkt att åtgärder som syftar till en effektivare energianvändning vidtas. Vi förutsätter därför att regeringen i samband med att övriga finansieringsfrågor på bostadsområdet redovisas även lägger förslag om återinförande av det statliga bidraget till kommunernas energisparrådgivning. De regler som gäller för bostadsbidragen beslutades i huvudsak 1976. Bidraget består av två delar, dels ett statligt bostadsbidrag som utgår till hushåll i förhållande till antalet barn, dels ett statskommunalt bostadsbidrag som även påverkas av hushållets inkomst och bostadskostnad. Det statliga bostadsbidraget kan, framhåller föredraganden, ses som ett behovsprövat barnbidrag. Vi vill för egen del konstatera att barnfamiljerna har en lägre ekonomisk bärkraft än andra hushåll med jämförbara inkomster. Bostadsbidraget är således som ett familjepolitiskt stöd. Det direkta familjepolitiska stödet uppgår till och kommer genom redan beslutade åtgärder att ytterligare öka. Det är sannolikt nödvändigt att bibehålla ett inkomstprövat bidrag inom familjepolitiken. Bostadsbidraget är en etablerad och väl fungerande stödform. Vi har dock från sida bl. a. påtalat nödvändigheten av att avtrappningsreglerna utformas så att marginaleffekterna av denna stödform vid bl. a. ändrade inkomstförhållanden minskas. Vi vill dock i detta sammanhang understryka att stommen i det familjepolitiska stödsystemet bör vara barnbidragen och en vårdnadsersättning. Om en vårdnadsersättning införs till alla familjer med ett belopp motsvarande ett basbelopp innebär detta att det ekonomiska grundskyddet för alla småbarnsfamiljer väsentligt stärks. Frågan om vårdnadsersättning är dock inte föremål för behandling i detta sammanhang. I den föreliggande propositionen föreslås vissa ändringar som bl. a. innebär att möjligheter öppnas för att ge bostadsbidrag vid högre hyror, förenklade avtrappningsregler och slopad omprövning av bidraget vid inkomständring. En del av de förslag som läggs skulle i och för sig kunna accepteras i den mån de innebär förenklingar och möjligheter till ett smidigare förfarande och mindre byråkrati vid hanteringen av stödärenden. Regeringen redovisar emellertid ingen beräkning av kostnaderna för de ändrade reglerna, vilket innebär att propositionen i denna del inte kan anses vara ett acceptabelt beslutsunderlag.