mot · G902A259 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86:A259 m.fl. (fp) Arbetsmarknadspolitiken Full sysselsättning har alltid varit det högst prioriterade målet för den ekonomiska politiken i . Detta är fullt naturligt med tanke på att arbetslöshet innebär välfärdsförluster både för den drabbade individen och för samhällsekonomin som helhet. Arbetslösheten är hög. frots högkonjunktur ligger arbetslösheten kvar på en mycket hög nivå. Regeringen har satt in omfattande resurser på arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Detta har något minskat den öppna arbetslösheten. Men kvar står det dystra faktum att ett mycket stort antal människor helt eller delvis saknar arbete på den reguljära arbetsmarknaden. var ca 300000 personer öppet, latent och partiellt arbetslösa och ca 100 000 placerade i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Antalet är ungefär oförändrat jämfört med . Regeringen redovisar inte heller några förslag som kan leda till att arbetslösheten minskar. Den arbetslinje som regeringen säger sig företräda präglar inte arbetsmarknadspolitiken. Ansträngningarna att skapa arbeten på den privata arbetsmarknaden minskar genom att rekryteringsstödet avskaffas. Regeringen bedömer att efterfrågan på arbetskraft kommer att minska men förefaller stå handfallen inför denna utveckling. Politikerna har ett stort ansvar för sysselsättningen. är det närmast en självklarhet att betona att det inte bara eller ens huvudsakligen - är genom politiska beslut som sysselsättning skapas eller kan främjas. De politiska besluten utgör även i dagens främst ett komplement till eller korrigering av det sysselsättningsutfall som följer av de beslut som fattas på marknaden av enskilda arbetsgivare och arbetstagare eller av de organisationer som representerar dessa. Såväl sysselsättning som löner bestäms därför genom ett samspel mellan å ena sidan beslut av politiker och å den andra sidan beslut av marknadens parter. Trots de problem som är förknippade med ansträngningarna att upprätthålla full sysselsättning, måste vi motsätta oss varje tendens att pruta på denna målsättning. Grunden för den fulla sysselsättningen ligger i det enskilda näringslivets vitalitet och konkurrensförmåga inom marknadsekonomins ram. Den of- Mot. 1985/86 fentliga sektorn kommer på grund av finansieringsproblem inte att kunna A259 expandera i den takt som skulle krävas för att skapa de nya jobben, utan detta måste ske inom den privata sektorn. Därför måste alla ansträngningar göras för att skapa ett sådant näringsvänligt klimat att framtidstro och företagande stimuleras, både nyföretagande, drift och expansion av existerande företag. a. dessa skäl anser vi i t. ex. att förslag om näringstillstånd, etableringskontroll eller andra inskränkningar i näringsfriheten måste stoppas. Den del av näringslivet som kommer att svara för en stor del av den framtida sysselsättningsökningen är sannolikt tjänstesektorn. För att stimulera dess expansion är det väsentligt att bryta upp vissa offentliga monopol och stimulera konkurrens och nytänkande inom hela tjänsteproduktionen. För att åstadkomma den nödvändiga återgången till ekonomisk balans krävs att arbetsmarknadens parter tar ett större samhällsekonomiskt ansvar. Den svenska pris- och kostnadsstegringen måste pressas ned till omvärldens. anser vi det helt oacceptabelt att en för hög nominell lönestegringstakt tillåts resultera i stigande arbetslöshet. Statsmakterna kan inte avsäga sig det slutliga ansvaret för att bekämpa arbetslösheten, särskilt som de personer som först drabbas är nytillträdande ungdomar och kvinnor som har föga eller inget inflytande över parternas beteenden. Statsmakterna måste därför skapa incitament för parterna att sluta avtal på tillfredsställande nominell nivå, vilket också skapar förutsättningar att få realinkomstökningar för löntagarna. Arbetsmarknadspolitikens utformning måste bygga på en korrekt analys av problemet på arbetsmarknaden. Det finns att döma av den s. k. , bakom vilken står en samarbetsgrupp för de socialdemokratiska partierna och landsorganisationerna i , grundläggande skillnader mellan de socialistiska och de icke-socialistiska partierna i synen på lönebildningen. Där förordar man att regeringen skall skriva avtal med organisationerna om löneutvecklingen i utbyte mot att parterna får vara med och besluta om skatter, sociala reformer och mycket annat. Detta skulle enligt vår uppfattning leda till en förändring av den svenska demokratin, i en riktning som vi finner oroande. Vi har alltid värjt oss mot alla former av korporativism. Vi menar att den gamla svenska modellen med strikt boskillnad mellan arbetsmarknadens parter och statsmakterna är en god grund att stå på. Den har fortfarande som ett viktigt inslag viljan att lyssna till varandra. Mot denna positiva sida av utvecklingen kan man ställa en negativ tendens, nämligen den trendmässigt stigande arbetslösheten. Som framgår av diagram (s. 5) har antalet arbetslösa kontinuerligt stigit under en lång följd av år med undantag för de cykliska fluktuationerna. Allt fler sysselsätts också med arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Aitetifaå»dlptnawrtirbWrtniiliyrttMak»érétr IH4-IWS. Procent »v arbetskraften Utbildning vid permittering shot Källor: , och finansdepartemen I SCB Indikatorer 1985:78 beskrivs arbetsmarknadssituationen på följande sätt: Man kan jämföra den nuvarande arbetsmarknadssituationen med den som rådde under . Sysselsättningen på den reguljära arbetsmarknaden är nu något lägre. Vid en jämförelse mellan och hade 24000 färre personer arbete på den öppna arbetsmarknaden . Antalet arbetslösa var med samma jämförelse 47000 fler . Den nivåökning som den totala sysselsättningen trots detta visar, beror på att antalet personer som sysselsätts med olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder är betydligt större 1985 än 1980. har emellertid antalet sysselsatta i olika åtgärder successivt minskat (vår kursivering). Om man jämför förhållandena 1980, 1982 och 1985 får man följande siffror: 1980 (högkonjunktur) 1982 (lågkonjunktur) 1985 (högkonjunktur) Det är således nästan 100000 fler som är öppet arbetslösa eller sysselsatta i arbetsmarknadspolitiska åtgärder jämfört med den föregående högkonjunkturen 1980. Vi vill inte förneka de positiva inslagen i utvecklingen på arbetsmarknaden. Men en analys av utvecklingen på arbetsmarknaden får inte blunda for de negativa inslagen. Problemet förstärks av att vi i denna högkonjunktur sysselsätter väsent- Mot. 1985/86 ligt fler i arbetsmarknadspolitiska åtgärder än vid tidigare högkonjunktu- A259 rer. De som sysselsätts i beredskapsarbeten, arbetsmarknadsutbildning osv. är givetvis inte arbetslösa. Men omfattningen av de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna liksom hur många som är partiellt eller dolt arbetslösa visar på svårigheterna att få ett jobb på den öppna arbetsmarknaden. Partiellt eller latent arbetsloa. Personer i arbetsmarknadspolitiska åtgärder. öppet arbetslösa, r T otalt antal personer som helt eller delvis a k nar arbete på den reguf|ara arbetsmarknaden1. Summan något överskattad eftersom personer i arbetsmarknadsutbildning kan inga bland de latent aroetslosa. Källa: SCB-indikatorer (1985:9). Den bild av sysselsättningsutvecklingen som har givits av socialdemokraterna har ofta varit ensidig. 11, ex. en rapport som presenterades av AnnaGreta under valrörelsen (Hur går det med jobben?) konstateras i huvudsak att arbetslösheten har minskat . Det är visserligen korrekt, men är arbetslösheten högre än vid alla tidigare konjunkturuppgångar. Det ger anledning till oro inför den framtida utvecklingen. I samband med presentationen av denna rapport meddelade att en grupp inom arbetar med den framtida arbetsmarknadspolitiken. Den långsiktiga strategin för att bekämpa arbetslösheten skulle presenteras . Någon sådan strategi har ännu inte presenterats och återfinns inte heller i budgetpropositionen. Arbetslöshetens storlek måste alltid bedömas mot bakgrund av det allmänna konjunkturläget. Den förbättrade världskonjunkturen i kombina- 6 tion med devalveringarna 1981 och 1982 har successivt lett till ett högre Mot. 1985/86 kapacitetsutnyttjande inom svensk industri. Under den konjunkturuppgång som påbörjades har alltså sysselsättningen ökat, arbetslösheten gått ned och de arbetsmarknadspolitiska insatserna något reducerats. har dock de tillgängliga indikatorerna på arbetskraftsefterfrågan pekat på att konjunkturen har vänt. a. tyder KI:s barometerdata på att bristen på arbetskraft minskat . Allt tyder således på att vi står inför en konjunkturförsvagning på arbetsmarknaden. Jämförelsen mellan 1979/80 och 1984/85 visar emellertid att en betydande strukturförsämring ägt rum som annars dominerades av konjunkturella förbättringar. Arbetslöshetstalet var nära en procentenhet lägre 1979/80 vilket motsvarar ca 30000-40000 personer. Sysselsättningsökningen har i motsvarande utsträckning varit mindre än vid tidigare uppgångar. Än värre är att arbetslösheten av allt att döma har fått en allvarligare karaktär. Arbetslöshetens varaktighet har nämligen ökat kraftigt i genomsnitt under förra högkonjunkturen /85. Eftersom både de sociala och ekonomiska välfärdsförlusterna av arbetslöshet kan förväntas stiga med arbetslöshetens längd innebär denna utveckling att de sociala arbetslöshetsproblemen förvärrats ännu mera än vad de rena arbetslöshetssiffrorna utvisar. Ett sätt att mäta storleksordningen på de sociala problemen, som flera forskare rekommenderat, är att mäta antalet arbetslöshetsveckor, dvs. produkten av antalet arbetslösa och arbetslöshetens längd. Tanken med detta är helt enkelt att vaije person bidrar till problemindex för arbetslöshet i proportion till arbetslöshetens längd. Detta index har legat ungefär dubbelt så högt som 1979/80 (se figur s. 8). De sociala arbetslöshetsproblemen har enligt detta index fördubblats . Även om man inte får överdriva precisionen i detta mått utgör det en allvarlig larmsignal om de senaste årens utveckling på arbetsmarknaden. Orsakerna till denna utveckling går inte att fastställa exakt. Studerar man arbetslöshetssiffrorna för olika åldersgrupper finner man att försämringen /80 är allra kraftigast för de äldre (). Därnäst kommer gruppen , vars arbetslöshet knappt alls påverkats av konjunkturuppgången. Studerar man arbetslösheten grupperad efter olika orsaker - ny- och återinträdande på arbetsmarknaden, permitterade, uppsagda efter personal- och driftsinskränkningar, åtaget arbete slutfört etc. så finner man bl. a. att arbetslösheten efter personal- och driftsinskränkningar fördubblats /80 för alla åldersgrupper . Det är också denna typ av arbetslöshet som är förknippad med de längsta arbetslöshetstiderna. Sammanfattar man denna beskrivning av arbetsmarknadsläget finner man såle- 7 Arbris *ui. ProblrmirHlr* Procent * 1985/86 A259 des två huvudproblem: en konjunkturförsvagning som påbörjades och som kan förväntas fortsätta , samt en strukturell försämring sedan förra konjunkturtoppen 1979/80. Arbetsmarknadspolitiken har haft stabiliseringspolitiska uppgifter. I första hand har beredskapsarbeten och olika former av rekryteringsbidrag varierats kraftigt med konjunkturläget, medan arbetsmarknadsutbildningen varit tämligen opåverkad av konjunkturen. 1 nuvarande läge måste frågan ställas om det inte föreligger behov av att förstärka de stabiliseringspolitiska inslagen i politiken. Det förefaller som om de konkreta åtgärder som regeringen föreslår inom arbetsmarknadspolitiken grundar sig på en annan, och mer positiv, bild av sysselsättningsläget än den som ges t. ex. i finansplanen. Regeringens förslag innebär inte någon sådan förstärkning trots prognoserna om högre arbetslöshet. I stället planeras t.o.m. en avveckling av det nuvarande rekryteringsbidraget från . Denna avveckling motiveras bl. a. med att åtgärder av denna typ har störst effekt i en uppåtgående konjunktur då bl. a. vissa nyanställningar kan tidigareläggas tack vare bidraget. Ett annat argument kan ha varit att utvärderingen av rekryteringsbidragets effekter - och den debatt denna utvärdering givit upphov till har visat att bidrag i många fall utgått även till anställningar som ändå skulle ha blivit av. Mot dessa argument kan dock flera invändningar riktas. För det första är det viktigt att betona att även om det kanske inte är möjligt att nå lika stora volymeffekter i termer av sysselsättning av rekryteringsstöd i en nedgång, så är behovet av varje stimulans mycket större. För det andra är det troligt att de enskilda arbetsförmedlarna som rent praktiskt hanterar rekryteringsstöden nu har funnit effektivare rutiner för sitt arbete. tredje är det viktigt att framhålla att alternativet till rekryteringsstöd är Mot. 1985/86 beredskapsarbeten på fem eller som dessutom har en "dålig A259 klang hos många arbetssökande. Rekryteringsstödet bör därför bibehållas. Det är också angeläget att arbetsmarknadsverket ges i uppdrag att upprätthålla största möjliga beredskap inför den väntade konjunkturnedgången. Ansvaret för de mer strukturella problemen åvilar inte bara statsmakterna i form av en aktiv arbetsmarknadspolitik. Arbetsmarknadens parter bär ett betydande ansvar för att lönenivå och lönestruktur inte skapar arbetslöshet. De enskilda arbetssökande har ansvar för att aktivt söka arbete och för att ställa realistiska krav på löne- och övriga anställningsvillkor. Det är därför ett viktigt inslag i en god arbetsmarknadspolitik att arbetsmarknadens parter, företag och enskilda människor får en klar uppfattning om vilka långsiktiga och permanenta åtaganden som statsmakterna ämnar göra i form av en aktiv arbetsmarknadspolitik. Statsmakterna måste med andra ord skapa "fasta spelregler på arbetsmarknaden. Långsiktiga och permanenta åtaganden är aktuella på tre områden, nämligen när det gäller åtgärder mot ungdomsarbetslösheten, åtgärder för att underlätta strukturomvandlingen och handikappolitiken. Även arbetslösheten för ungdomar har ökat trendmässigt . Denna trendmässiga ökning bröts dock för 18-19-åringarna genom införandet av ungdomslagen. För 18-24-åringar har dock utvecklingen varit mer negativ. Bland 2024-åringar var arbetslösheten 6,, medan den var 4,bland ungdomar i åldrarna . Antalet arbetslösa ungdomar har ökat med 8000 jämfört med . Det är uppenbart att särskilt 2024-åringarna har det besvärligt på arbetsmarknaden. Detta sammanhänger dock till stor del med de problem som 1819-åringarna har att få arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Många 18- 19-åringar sysselsätts genom olika former av arbetsmarknadspolitiska åtgärder och får inget fotfäste på den reguljära arbetsmarknaden. En effekt av detta blir en väsentligt högre öppen arbetslöshet för 2024åringarna. Antalet ungdomar som står utanför den reguljära arbetsmarknaden är således väsentligt högre än vad den öppna arbetslösheten visar. Ungdomsarbetslösheten är naturligtvis till en del betingad av obalanserna i samhällsekonomin. De som drabbas hårdast av ett försämrat konjunkturläge är de nytillträdande på arbetsmarknaden. En samhällsekonomi i balans är därför den främsta förutsättningen för full sysselsättning, även bland ungdomar. Ungdomsarbetslösheten är inget tillfälligt problem som enbart kan förklaras av konjunkturläget. Ungdomsarbetslösheten är större än den genomsnittliga arbetslösheten. Detta behöver inte vara en- 9 Det kan också bero på en naturlig önskan att pröva på många Mot. olika arbeten och en därmed sammanhängande kortvarig sökperiod när A259 man är arbetslös mellan två arbeten. Det är emellertid uppenbart att hur man än mäter har ungdomarna fått allt större svårigheter att komma in på arbetsmarknaden, att få det första jobbet. En orsak till detta är de ökade kostnaderna för att anställa en ung person. Ungdomslönerna har successivt närmat sig lönenivån för andra löntagare, vilket är en förklaring till att en mängd arbetstillfällen som förut var första-jobb nu helt enkelt försvunnit. Ungdomar är av naturliga skäl mindre erfarna än de som t. ex. varit yrkesverksamma . Det finns naturligtvis andra orsaker till att många första-jobb har försvunnit. Den tekniska utvecklingen liksom den ökade s.k. skattekilen är andra orsaker. anser att ungdomarnas inträde på arbetsmarknaden normalt bör ske utan statliga stödinsatser i form av ungdomslag, beredskapsarbeten och rekryteringsstöd. Sådana åtgärder bör i så stor utsträckning som möjligt vara temporära. Konsekvensen av denna inställning är att arbetsmarknadens parter måste ta ett större ansvar för ungdomsarbetslösheten. För detta krävs avtal som bl. a. reglerar villkoren för företagen att anordna introduktionsutbildning i företagen för ungdomar som kommer ut på arbetsmarknaden. I praktiken måste detta innebära att de totala lönekostnaderna för ungdomar blir lägre under introduktionsskedet på arbetsmarknaden. För att underlätta tillkomsten av sådana avtal bör arbetsgivaravgifterna för ungdomar sänkas under en övergångstid. På så sätt får parterna den tid på sig som krävs för att i avtalsförhandlingar ta hänsyn till behovet av avtalsvillkor som gör det möjligt för ungdomar att etablera sig på arbetsmarknaden utan att ha tillbringat som arbetslösa. Sänkta arbetsgivaravgifter innebär att företagens kostnader för att anställa ungdomar snabbt kommer i bättre överensstämmelse med ungdomarnas erfarenheter och produktivitet. Nedsättningen bör successivt avtrappas under t. ex. en fyraårsperiod. Det kan t. ex. innebära att avgiftsreduktionen första året är , andra året 7,, tredje året , Qärde året 2,och sedan ingen nedsättning. Avsikten med nedtrappningen är att undvika effekten att utrymmet som skapas äts upp av höjda avtalade löner för ungdomarna. Vi förutsätter att en sådan överenskommelse kan nås med parterna på arbetsmarknaden. Kostnaderna för att anställa ungdomar skulle på detta sätt anpassas till en mer rimlig nivå jämfört med kostnaderna för mer erfaren arbetskraft. Det innebär en kraftig konkurrensförbättring för ungdomar och således en vidgning av den arbetsmarknad som står till deras förfogande. De minskade offentliga intäkterna till följd av en sådan temporär avgiftsnedsättning kan uppskattas till . Om en överenskommelse med parterna kommer till stånd så att ett sådant system kan genomföras bör det kunna motsvaras av en kraftig minskning av andra sysselsättningsskapande åtgärder för ungdomar. Totalt sett behöver därför 10 inte någon egentlig belastning på statens budget av vårt förslag uppkomma. Det medverkar tvärtom till en vidgad arbetsmarknad för ungdomar. Det får därmed till följd att många ungdomar slipper få sin första kontakt med vuxenvärlden i form av arbetslöshet. Arbetsmarknadspolitiska åtgärder för ungdomar Det finns en rad olika åtgärdssystem för att minska arbetslösheten bland ungdomar. Skolan har ett uppföljningsansvar för 1617-åringar vilket bl. a. innebär att de kan erbjudas s. k. ungdomsplatser. För 18-19-åringar finns ungdomslag och för 20-24-åringar finns möjlighet att genomgå arbetsmarknadsutbildning eller beredskapsarbete. Åtgärderna för olika åldersgrupper är utformade efter olika principer. Hälften av ungdomsplatserna finns på den privata arbetsmarknaden medan ungdomslagen är koncentrerade till den offentliga sektorn. Ungdomslagen ger sysselsättning på halvtid medan övriga åtgärder innebär heltidssysselsättning. De olika åtgärderna handläggs olika ur organisatorisk synvinkel. Skolan svarar för 16-17-åringarna, kommunerna i hög grad för 18-19-åringarna och arbetsförmedlingen för dem som är äldre. Ersättningsvillkoren varierar kraftigt. Samordningen mellan de olika organisationerna är dålig och det råder en viss konkurrens. Även om målet är att minska de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna för ungdomar kommer det även framöver att finnas ett behov av sådana. Det är därför angeläget att få till stånd en utvärdering av de gjorda insatserna för olika åldersgrupper och en översyn av utformningen. Vid en sådan översyn bör bl. a. subventionsgraden ses över, fördelningen av insatser på olika arbetsgivare, arbetstider, ersättningsvillkor och den organisatoriska uppbyggnaden. Det är uppenbart att de arbetsmarknadspolitiska insatserna medför en risk för att den normala arbetsmarknaden för ungdomar fungerar sämre. Arbetsgivarna kan för en liten eller obefintlig kostnad anställa ungdomar i olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Vid den utvärdering av ungdomslagen som bl. a. genomfördes av konsultföretaget kunde man konstatera vissa grundläggande problem: ungdomslagen är alltför ofta en förstahandsåtgärd i stället för att sättas in först när den arbetssökande ungdomen och arbetsförmedlingen prövat tänkbara alternativ. Ungdomslagen ger också små möjligheter att gå över till andra jobb. De är också helt koncentrerade till den offentliga sektorn där möjligheterna att få fast arbete är och kommer att vara små under överskådlig framtid. En sänkning av arbetsgivaravgifterna minskar behovet av de stödåtgärder som har inrättats för ungdomar. I första hand gäller detta ungdomslagen som sysselsätter ca 30000 ungdomar på halvtid i främst verksamhet. Placering i ungdomslag kan behövas som en extra resurs i vissa fall. Sedan de förändringar vi föreslagit förverkligats kan man emellertid överväga att låta förflyta innan placering i ungdomslag 11 Det bör också i något högre utsträckning vara möjligt att då inrätta Mot. 1985/86 ungdomslagsplatser inom den privata sektorn. med dessa åtgärder bör de arbetslösa ungdomarna ges ökat stöd och uppmuntran i det egna sökandet efter arbete. Många ungdomar gör försök med att starta en egen verksamhet. Det är självklart att stora svårigheter möter dem och att de behöver kunskaper om bokföring och marknadsföring och annat som har att göra med fri företagsamhet. Vi anser det vara en viktig uppgift för arbetsmarknadspolitiken att ge hjälp och stimulans åt ungdomar som vill starta eget. utvärdering av försöksverksamheten visar att lärlingsutbildningen tillhör de mest framgångsrika metoderna att förmedla yrkesutbildning; av eleverna har fullföljt sin utbildning och av dem har fått fast anställning efter utbildningen. Få om ens någon av gymnasieskolans yrkesinriktade linjer kan uppvisa sådana siffror. Det är därför beklagligt att regeringen i så liten utsträckning arbetar för att denna form av utbildning stimuleras. Lärlingsutbildningen behandlas tvärtom mycket negativt av regeringen. Sedan sitt tillträde har regeringen i princip gjort det ogörligt att inrätta lärlingsplatser. Genom att ta bort färdigutbildningen ur utbildningen och kringgärda inrättandet av lärlingsplatser med en mängd bestämmelser och förbehåll har man medverkat till att antalet lärlingsplatser minskat. Detta används därefter som ett argument mot lärlingsutbildningen. Enligt vår åsikt visar detta stor brist på förmåga och vilja att angripa det allvarliga strukturella problem som ungdomsarbetslösheten är. Vi upprepar därför våra tidigare framförda krav. Färdigutbildningen måste återinföras i lärlingsutbildningen, och statsbidrag bör utgå till denna. På orter där elevtillgången eller strukturen på ortens näringsliv inte medger att vissa yrkesinriktade studievägar inrättas bör lärlingsutbildningen kunna vara ett alternativ till linjer i gymnasieskolan. Dessutom bör statsbidrag utgå första utbildningsåret, andra och tredje året. Vidare bör någon gräns för antalet lärlingsplatser inte sättas. För en så framgångsrik yrkesutbildning som lärlingsutbildningen bör dessutom hinder mot upprättandet av fler platser undanröjas. Anställningsformen upplevs som ett av de största hindren mot att anställa fler lärlingar. Vi föreslår därför att möjlighet att provanställa lärlingar skall införas. För personer som blir arbetslösa till följd av driftsinskränkningar och företagsnedläggningar i strukturomvandlingens spår fungerar arbetsmarknadspolitiken som en slags integrerad arbetslöshetsförsäkring. De som drabbas på detta sätt måste ofta för att finna ett nytt arbete få god och fullständig information om lediga platser och få kostnader betalda för att flytta till en annan ort där arbete finns eller för att genomgå en omskol- 12