mot · G902402 · 1986-04-01 00:00:00 — Motion till 1985/86:402 m. fl. (m) Inriktningen av konsumentpolitiken m. m. 1985/86:121) Propositionen bygger på konsumentpolitiska kommitténs betänkande (SOU 1985:32) Hushållning för välfärd. Den framtida konsumentpolitikens inriktning. Betänkandet har av många remissinstanser utsatts för nedgörande kritik. Det har således uttalats att kommittén ofta har saknat underlag för sina slutsatser och förslag. Invändningar har även baserats på att betänkandet brister i saklighet och logik. Åtskilliga av de svagheter som kännetecknade betänkandet präglar även propositionen. Även om denna i vissa avseenden är bättre än betänkandet upptas en mängd förslag och resonemang vilka borde kommenteras ingående. Vi behandlar emellertid endast viktigare principer och grundläggande frågor inom konsumentpolitiken. Propositionen inleds med ett avsnitt, vars budskap är att resultaten av den ekonomiska politik som förts är goda. Som stöd för påståendet åberopas ett antal statistiska uppgifter. Vi menar att detta inte är rätt sammanhang att behandla ekonomiska politik. Det är emellertid nödvändigt att framhålla att vi inte delar regeringens positiva bedömning av och de svenska hushållens ekonomiska utveckling. har haft en inflation som kraftigt har överstigit den i våra viktigaste konkurrentländer. Ett ansenligt antal skatter har höjts, vilket drabbat hushållen hårt. Många familjer har råkat in i s. k. nyfattigdom och upplever att de har fått det sämre. Mot denna bakgrund kan vi inte dela regeringens entusiasm för den ekonomiska utvecklingen. I propositionens inledning förs vidare ett resonemang om marknadsekonomins brister. Dessa tankegångar härrör från konsumentpolitika kommitténs betänkande, där en mängd kritiska synpunkter framfördes. Vi finner det därför nödvändigt att i korthet redogöra för det marknadsekonomiska systemets fördelar för konsumenten. Individen - varje enskild konsument - har en stark ställning i ett marknadsekonomiskt system. Om för få konsumenter efterfrågar en vara kommer denna inte att vara lönsam att tillverka och därför försvinna från marknaden. Önskar konsumenter en viss produkt finns stor sannolikhet för att någon kommer att tillverka och marknadsföra denna under förutsättning att näringsfrihet råder. Det är således konsumenterna som ytterst avgör utbudet av varor. Genom att olika säljare konkurrerar med sina produkter kan konsumenten välja det alternativ som passar honom bäst. Självfallet innebär inte detta att marknadsekonomin i är helt fri från brister. Såsom framhålls i propositionen kan exempelvis felaktigt utfor mad reklam eller olika konkurrenshämmande faktorer ge negativa effekter. Dessa kan dock motverkas bl. a. av lämplig lagstiftning. att marknadsekonomin har visat sig överlägsen alla andra ekonomiska system när det gäller att anpasssa produktionen av varor och tjänster till konsumenternas önskemål och för att åstadkomma så låga kostnader som Det är mot denna bakgrund en konsumentpolitisk diskussion måste Under rubriken och den närmare inriktningen av konsumentpolitiken (avsnitt 4) fastslår departementschefen att konsumentpolitiken skall avse varor och tjänster som bjuds ut på den privata marknaden. Den offentliga verksamheten skall således inte beröras. Vi vill ifrågasätta om detta är en riktig utgångspunkt. Ett flertal remissinstanser har framhållit den stora betydelse offentlig konsumtion numera har för hushållen. har den offentliga konsumtionen ökat från till av den totala konsumtionen. Det är värt att understryka att inom den privata sektorn stärks konsumentens ställning genom att det normalt förekommer konkurrens mellan olika företag. Dessa måste därför eftersträva att tillhandahålla bra varor till godtagbara priser. Uppfylls inte konsumenternas krav sker en självsanering inom marknaden. Till detta kommer att konsumentpolitiska överväganden har resulterat i olika lagar och myndigheter i avsikt att stärka konsumentens ställning inom den privata sektorn. Medborgarnas ställning gentemot det allmänna har dock försvagats ju större den offentliga sektorn har blivit. Av många skäl är medborgarens rättsställning svagare vid en tvist med en myndighet än med ett företag. En viktig orsak till detta är att medborgaren inte har något alternativ då han uppträder som konsument av offentlig service. Detta är i många fall en naturlig följd av att det exempelvis måste finnas myndigheter som exklusivt tilllämpar viss lagstiftning. I vissa sammanhang vore det emellertid fullt möjligt - och önskvärt - att det fanns konkurrerande privata alternativ till det allmännas utbud. Mot bakgrund av det anförda menar vi att man borde överväga hur förhållandet mellan konsumenten och den offentliga servicen kan förbättras genom konsumentpolitiska åtgärder. I propositionen understryks att det konsumentråd som har skapats av KF, LO, TCO, och OK kompletterar det allmännas insatser på ett värdefullt sätt. Vidare betonas i sammanhanget att det är en viktig uppgift för offentliga organ att ekonomiskt stödja de organisationer som verkar för konsumentintresset. Vi vill framhålla att det är positivt om olika organisationer eller företag visar intresse för konsumentfrågor. Det är däremot inte så givet att de i propositionen nämnda fackliga och kommersiella sammanslutningarna kan anses företräda konsumentintressen. Det ter sig vidare närmast stötande att regeringen i en proposition uppmanar ett statligt verk att ge ekonomiska bidrag till organisationer som - med ett undantag när - har starka bindningar till det socialdemokratiska partiet och i vissa fall t. o. m. ger detta parti ekonomiskt stöd. Vi har i annat sammanhang betecknat sådana fenomen som intressekorruption. I avsnitt 7 Konsumenternas kunskaper berörs () Mot. 1985/86:402 verksamhet gällande varuprovningar. Enligt departementschefen är det lämpligt att pröva om verkets provningsverksamhet kan utvecklas och expandera. Vi ifrågasätter om detta är eftersträvansvärt. Proven har främst gällt hushållskapitalvaror. Vi menar att det finns anledning att överväga om det är meningsfullt att verket utvidgar denna verksamhet. Det förefaller lämpligare att provningsverksamheten av denna förhållandevis begränsade varugrupp successivt överförs till statens provningsanstalt. KOV bör även kunna lägga ut provningar på de provningsinstitutioner som verket finner mest lämpade. I samma avsnitt föreslås att KOV skall ägna särskild uppmärksamhet åt livsstilsreklam. Vad som avses med begreppet har varken den konsumentpolitiska utredningen eller regeringen lyckats klargöra. Än mindre presenteras någon form av faktaunderlag som visar ett behov av konsumentpolitiska åtgärder. Som stöd åberopas mångordiga och lösliga formuleringar, såsom att reklamens budskap präglas inte endast av bild och färg utan även av ljud och rörelse. Propositionens text i detta avsnitt förmedlar ett intryck av oövertänkt reklamrädsla förenad med en övertygelse att människor helt saknar förmåga att självständigt bedöma värdet av olika former av reklam. Vi anser dels att kraven måste ställas högre innan staten anslår medel till skilda ändamål, dels att regeringen borde ha en större tilltro till konsumenternas omdöme. Det förtjänar framhållas att marknadsföringslagen innehåller regler om hur reklam bör utformas och att redan tilllämpar särskilda bestämmelser vad beträffar reklam riktad till barn och ungdom. Under rubriken på produktutformningen (avsnitt 8) föreslås att det allmänna skall satsa resurser på att öka brukarinflytande! KOV skall framställa underlag för en vidgad diskussion om brukaraspekter och spela rollen som initiativtagare och pådrivare gentemot företag, näringslivsorganisationer, frivilliga organisationer, forskningsinstitutioner m. fl.. Företagen lägger ned mycket stora belopp på forskning, produktutveckling, konsumentundersökningar m. m. för att utröna - och tillgodose - konsumenternas behov och önskemål. Det saknas skäl till antagandet att KOV skulle ha kompetens och resurser för motsvarande undersökningar och utvecklingsarbete. Man kan vidare ifrågasätta vad syftet med en sådan verksamhet skulle vara. Är det regeringens tanke att marknadsekonomin skall ersättas av ett slags kooperativ förhandlingsekonomi för forsknings- och produktutveckling? Detta skulle i så fall medföra ödesdigra konsekvenser för konsumenter och företag. Under samma avsnitt föreslås vidare att KOV skall få ytterligare medel för att den kvalificerade konsumentforskningen skall kunna förstärkas. Vi tar avstånd från detta förslag. Forskning skall ha en oberoende ställning. Verket skall inte ha uppgifter som bör ankomma på forskningsråden och de enskilda högskolorna. I avsnitt 9 behandlas frågan om reklamationshantering på det lokala planet. Enligt propositionen bör kommunalt verksamma konsumentvägledare 8 kunna agera mer aktivt för att lösa reklamationsfrågor. Vi menar att det borde vara möjligt för konsumentvägledarna att i viss utsträckning lösa fler konsumenttvister. Denna möjlighet överskattas dock kraftigt i propositionen. Enligt denna skall vägledarna medla i reklamationstvister och lägga fram förslag till uppgörelser. Alla konsumenttvister - även sådan som gäller låga värden - kan rymma svåra juridiska frågeställningar av främst köprättslig och avtalsrättslig natur. De kan även kräva exempelvis ingående tekniska kunskaper. Konsumentvägledarna lär i allmänhet sakna kompetens inom dessa områden. Det är därför uppenbart att vägledamas förutsättningar att lösa tvister är små. Enligt propositionen skall visserligen tvister inte lösas mot någon parts önskan. Det kan dock inte uteslutas att vägledare för att erhålla medlingsuppdrag kan frestas att utöva påtryckning på säljaren genom att hota med att fallet skall publiceras, exempelvis i ortspressen. En sådan utveckling är självfallet oacceptabel. Medborgarna har rätt att förvänta sig att personer som i offentlig tjänst utger sig för att kunna lösa juridiska tvister har tillräckliga kunskaper och tar hänsyn till gällande rätt. Det förtjänar framhållas att många småföretagare lever under sämre ekonomiska förhållanden än de konsumenter de kan komma i konflikt med. Under avsnitt 10 Reklamationshanteringen centralt föreslås med hänvisning till den ökade lokala reklamationshanteringen att () skall få minskade resurser. Ett överväldigande antal remissinstanser har uttalat sig positivt om ARN:s verksamhet och motsatt sig att försvagas. Vi menar att utför ett mycket värdefullt arbete som präglas av juridisk och annan saklig kompetens. Dess verksamhet har därför vunnit allmän respekt. Nämnden erbjuder ett enkelt, snabbt, billigt, rättssäkert och effektivt förfarande för lösande av tvister. avlastar uppenbarligen de allmänna domstolarna ett stort antal mål. ARN:s avgörande är - till skillnad från lokal reklamationshantering - till nytta för alla konsumenter i landet genom att avgörandena ges allmän spridning och att ett stort antal företag anpassar sig till den praxis fastlägger. Även den direkta rådgivning utför är till nytta för konsumenterna och torde ofta lösa tvister som annars skulle föras till domstol eller . Mot bakgrund av det anförda och av vår inställning vad gäller lokal reklamationshantering motsätter vi oss att ges minskade resurser. Vi finner det synnerligen anmärkningsvärt att regeringen i strid med en stark opinion - föreslår minskade resurser, trots att har ett stort antal ännu inte avgjorda ärenden och att den fortsatta ärendeutvecklingen är helt okänd. Ett genomförande av regeringens beslut skulle medföra en nedrustning av konsumentskyddet. Regeringen föreslår vidare att ett partssammansatt råd skall knytas till för att ge nämnden vägledning i policy-frågor. I propositionen presenteras inte några bärkraftiga skäl till detta. Som ovan nämnts har tvärtom ett stort antal remissinstanser uttalat sig odelat positivt om ARN:s arbete. Det finns vidare anledning att ifrågasätta vilken kompetens ett sådant råd kan tilldelas då fråga är om utformning av den aktuella myndighetens verksamhet. Vi avvisar därför detta förslag. Målet för konsumentpolitiken måste vara att, i enlighet med be- Mot. 1985/86:402 slut, stödja konsumenten i dess ställning på marknaden. Konsumenten skall få hjälp med att överblicka marknadens utbud av varor och tjänster, att kunna göra jämförelser, att utnyttja sina resurser på bästa sätt utifrån egna prioriteringar. Konsumentpolitiken skall stimulera företagen till förbättrad information till konsumenten. Konsumentpolitiken skall även utgöra ett stöd för näringslivet. Utifrån detta resonemang bör också konsumentpolitiken få en praktisk avgränsning så att tillgängliga resurser kommer konsumenterna till del och inte förbrukas i allehanda perifera utredningar och samråd på central nivå. Rådgivning är den viktigaste uppgiften på lokal nivå. Den får ej tonas ned till förmån för satsningar på vidgade diffusa målformuleringar. Vi anser att skall fungera som ett serviceorgan åt konsumenter och näringsliv. Efterfrågan på rådgivning när det gäller varor och tjänster snarare ökar än minskar i ett ekonomiskt läge där familjens disponibla reala inkomst minskar. Här har budgetrådgivningen sin givna plats, och vi delar det resonemang som förs i propositionen om att ett samarbete bör ske med socialförvaltningen. Konkurrenspolitiken bör i större utsträckning än ses som ett viktigt konsumentpolitiskt medel. Inom KOV bör produktsäkerhetsarbetet prioriteras på sådana områden som inte faller under annan myndighets verksamhetsområde. Särskild uppmärksamhet bör ägnas åt olika typer av säkerhetsutrustning. KOV:s verksamhet bör prioritera frågor rörande efterlevnaden av marknadsföringslagen, avtalsvillkorslagen, riktlinjer och branschöverenskommelser. KOV bör avstå från att behandla frågor som naturligen hör hemma under andra specialmyndigheter. KOV bör i ökad utsträckning syssla med jämförande information om varors pris och kvalitet. I det sammanhanget bör ett ökat samarbete med näringslivet kunna ske beträffande informationsinsatser. KOV:s produktion av läromedel bör minska. KOV kan dock fungera som konsult och rådgivare till andra producenter av läromedel. Vi menar att om KOV:s verksamhet ges denna inriktning kan besparingar göras. Det saknas således skäl till att KOV erhåller det resurstillskott som regeringen föreslår. Eventuella tillkommande uppgifter får lösas genom omfördelningar inom verket. Mot denna bakgrund bör anslag bestämmas till motsvarande belopp som gällde för /86. Det är nödvändigt att besparingsmöjligheter tillvaratas även på det konsumentpolitiska området. KOV och statens pris- och kartellnämnd bör slås samman till ett organ. Detta skulle möjliggöra ytterligare samordning av den konsumentinformation som båda verken producerar, varvid ytterligare rationaliseringsvinster borde kunna göras. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att godkänner den i motionen förordade inriktningen av konsumentpolitiken, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om verksamhet, 10 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om verksamhet, 4. att till för /87 under sjunde huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag av , 5. att till för /87 under sjunde huvudtiteln anvisar ett förslagsanslag av , 6. att beslutar att hos regeringen anhålla om förslag i besparingssyfte som syftar till sammanslagning av statens pris- och kartellnämnd och i enlighet med vad som anförts i motionen. () () () () () () () () ()