mot · G902A748 · 1986-01-27 00:00:00 — Motion till 1985/86 :A748 m. fl. (m) Lagarna på arbetsmarknaden 1 Arbetsliv i förändring Arbetslivet är en fundamental del av vårt samhälle. De förändringar som sker i samhället påverkar också arbetslivet. Den tekniska och ekonomiska utvecklingen från jordbrukssamhälle till industrisamhälle och vidare till informations- och tjänstesamhälle har krävt en fortgående anpassning av arbetslivet. Denna anpassning har också varit en förutsättning för utvecklingen. Människors förmåga att i olika situationer ta vara på och vidareutveckla de möjligheter ny teknik, nya marknader, nya organisationsformer erbjuder har varit och är avgörande för vårt nuvarande och fortsatta välstånd. De regler som gäller på arbetsmarknaden är därför av väsentlig betydelse för våra fortsatta möjligheter att hävda oss i konkurrensen på världsmarknaderna. De arbetsrättsliga lagarna tillkom huvudsakligen . De erfarenheter och ambitioner som präglar lagarna härleds ur de förhållanden som rådde under de två decennierna närmast efter - den starka industriexpansionen och en, som det tycktes, oföränderlig ekonomisk tillväxt och i tillväxtregionerna överhettad arbetsmarknad. Arbetslöshet var ännu inte något reellt problem. Inte heller var effekterna av den tekniska utvecklingen uppenbara för alla. Få var medvetna om den ekonomiska omvälvning som bl. a. skulle leda till omfattande arbetslöshet. Dessa förhållanden - den tilltagande konkurrensen från nya industriländer och medvetenhet om ett begränsat utrymme för offentliga åtaganden - har framtvingat en utveckling som innebär stora förändringar av arbetslivet. Det pågår ett intensivt arbete med att finna nya produktions-, administrationsoch organisationsformer. Utvecklingsarbetet sker i nära samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare och deras fackliga representanter på arbetsplatserna. Man talar alltmer om ett osynligt kontrakt, dvs. att arbetsledning och arbetstagare känner stark solidaritet med arbetsplatsen och arbetskamraterna och samfällt arbetar för det gemensamma bästa; alla är medvetna om att det är det egna företagets, den egna organisationens konkurrensförmåga som avgör dess möjligheter att erbjuda trygga och meningsfulla arbeten. Denna anda har fått ett allt starkare genomslag i näringslivet och har också börjat nå offentlig verksamhet. Ny företagsledningsteknik innebär också att arbetsorganisationen genomgår stora förändringar. Den hierarkiska beslutsstrukturen ersätts alltmer av ett decentraliserat beslutsfattande inom företag och förvaltningar. anställda kan på ett annat sätt än tidigare i sitt dagliga arbete få ett ökat Mot. 1985/86:A748 inflytande och ansvar. Svenskt arbetsliv har sedan gammalt präglats av hög kompetens, en utpräglad arbetsvilja, höga kvalitetskrav och en stark lojalitet till den egna arbetsplatsen och det egna arbetet. Dessa egenskaper främjades förr av en lönepolitik och skattepolitik som innebar att det lönade sig att arbeta. Ändrade attityder i samhället avspeglade sig i relationerna mellan enskilda arbetstagare och arbetsledning. växte former fram för kontakter med de fackliga organisationerna. Relationerna mellan arbetsgivare och arbetstagare förbättrades successivt. Lagstiftningen medförde emellertid en ökande formalisering av kontakterna, och enskilda anställdas möjligheter att själva påverka sin arbetssituation har minskat. Många av de kvaliteter som tidigare präglade arbetslivet har gått förlorade. En förutsättning för att också skall kunna räkna sig till de länder i världen som har det högsta välståndet är att vi tillvaratar de möjligheter som utvecklingen ger. Detta är en utmaning som bör sporra oss att undanröja de hinder på arbetsmarknaden som leder till byråkrati, trög beslutsgång och inlåsningseffekter. Därför finns det anledning att se över lagarna som reglerar arbetsmarknaden. 2 Lagarna på arbetsmarknaden Arbetsmarknadslagstiftningen har huvudsakligen inriktats på att dels öka de anställdas inflytande, dels öka tryggheten i anställningen. Dessa syften är vällovliga och allmänt accepterade. I viss utsträckning har dessa syften också uppnåtts. Lagstiftningens främsta förtjänst ligger emellertid inte så mycket i regelsystemets utformning som i dess pedagogiska förmåga att väcka till insikt medvetandet om arbetstagarnas berättigade krav på medinflytande och anställningstrygghet hos de arbetsgivare där detta medvetande inte redan fanns. torde nödvändigheten av att tillgodose dessa krav vara allmänt accepterad liksom nödvändigheten av goda relationer mellan arbetsgivare och arbetstagare som en förutsättning för en framgångsrik verksamhet. Mindre uppmärksammade och debatterade är de nackdelar lagstiftningen medfört: - Genom en ökad formalisering av kontakterna mellan arbetsgivare och arbetstagare har de enskilda anställdas möjligheter att själva påverka sin arbetssituation minskat. - Lagstiftningen har i många fall lett till ineffektivitet och byråkrati. - Oklarhet om gränsdragningen mellan medbestämmandet och den politiska demokratin har uppstått. - Arbetsmarknaden har delats upp på dels de etablerade som har trygghet och alla de rättigheter som lagarna gett, dels de som står utanför och som på grund av lagstiftningens inlåsningseffekter har fått allt svårare att få en fast fot på arbetsmarknaden. Lagstiftningen har också haft andra - mindre uttalade - syften än de ^ tidigare nämnda, nämligen att stärka de fackliga organisationernas politiska och ekonomiska inflytande. Fria, starka och ansvarsmedvetna fackliga organisationer är ett naturligt inslag i en fri marknadsekonomi. Organisationerna kan medverka till att skapa balans mellan de olika intressen som uppträder på marknaden. Intresseorganisationer av olika slag kan också företräda sina medlemmar gentemot offentliga organ. Genom att kritiskt följa och granska de politiska beslutsfattarna medverkar de till en stark och väl fungerande demokrati. Då krävs det emellertid att organisationerna står fria från den politiska beslutsapparaten och de politiska partierna. Organisationerna skall kunna föra sina medlemmars talan oberoende av skiftande politiska majoriteter. I har de fackliga organisationerna av tradition haft betydligt längre gående ambitioner. Det långvariga socialdemokratiska regeringsinnehavet har medfört att de fackliga organisationerna givits en roll som sträcker sig långt utöver sedvanlig facklig verksamhet. Genom lagstiftning har vissa fackliga organisationers krav på långtgående inflytande inom näringslivet tillgodosetts. Detta har skett utan att de har behövt ta det därmed följande ansvaret. Ett extremt exempel på hur ägaroch löntagarrollen blandas kommer att uppstå om näringslivet skulle komma att domineras av företag ägda av löntagarfonderna. Genom att inte bara medverka i utan genom att också bli en del av den offentliga beslutsapparaten har gränserna mellan de fackliga organisationerna, byråkratin och de politiska beslutsfattarna blivit alltmer oklara. Det har uppstått ett beroendeförhållande mellan organisationerna och de politiskt ansvariga. Detta leder till ett korporativt samhälle, där det finns en risk för att demokratin sätts ur spel. Fackliga organisationers styrka måste grundas på det förtroende medlemmarna hyser för deras förmåga att tillvarata medlemmarnas intressen som anställda. Under har emellertid de fackliga organisationernas styrka i allt högre grad kommit att grundas på offentliga beslut. En facklig organisation, vars existens är säkerställd med lagstiftning, förlorar lätt medlemmarnas förtroende. Den likställs med offentlig verksamhet. Socialdemokratisk politik har medfört att de fackliga organisationerna genom ett komplicerat och svårgripbart regelsystem successivt fått sådana befogenheter att de har ett avgörande inflytande på det politiska och ekonomiska skeendet oberoende av parlamentarisk majoritet. Organisationerna har representanter i offentliga organ, i offentliga utredningar inom de flesta samhällsområden och betraktas därtill som tunga remissinstanser. Deras intressen är också väl företrädda i de beslutande politiska församlingarna. Organisationerna har blivit en del av den politiska maktapparaten. I denna utveckling utgör den arbetsrättsliga lagstiftningen ett betydelsefullt instrument. Den syftar i väsentliga delar till att stärka de fackliga organisationerna, inte den enskilde arbetstagarens ställning. De lovvärda syftena, bl. a. att öka demokratin på arbetsplatserna genom samverkan och medinflytande, och att öka anställningstryggheten, har också utnyttjats i syfte att åstadkomma en genomgripande omvandling av relationerna mellan arbetsmarknadens parter. Den samverkan mellan likvärdiga parter som präglade den s. k. svenska modellen har ersatts med en strävan att inte bara stärka arbetstagarorganisationernas ställning utan även att ge dem en Mot. 1985/86:A748 avgörande dominans. Den balans och det samspel mellan olika intressenter som är en förutsättning för en väl fungerande marknadsekonomi föreligger på avgörande punkter inte längre. Medlemskapet har i flertalet fall blivit i det närmaste obligatoriskt. Trots detta får det för medlemmarna ofta politiska och privaträttsliga konsekvenser som går långt utöver uppgiften att företräda medlemmarnas intressen på arbetsplatsen. Exempel på fackliga åtaganden som kränker den enskilde medlemmens integritet är kollektivanslutningen till det socialdemokratiska partiet, ekonomiskt stöd till politiska partier, obligatoriska hemförsäkringar, ställningstaganden i olika politiska frågor för vilka medlemmarna sannolikt inte har givit sina organisationer mandat och för vilka redovisning till medlemmarna inte alltid sker. Organisationerna tycks finna sig oförhindrade att i medlemmarnas namn agera inom alla samhällsområden. De fackliga organisationerna måste inse att det ovan beskrivna agerandet i längden undergräver medlemmarnas och allmänhetens förtroende för dem och därmed hotar deras förmåga att tillvarata sina medlemmars intressen på arbetsmarknaden. Det skulle vara olyckligt om utvecklingen gick därhän att skulle se sig tvungen att genom lagstiftning och rättsliga processer fastställa gränserna för de fackliga organisationernas agerande. Respekteras inte de enskildas rättigheter inom organisationerna kan statsmakterna tvingas att överväga lagstiftning. Den princip som borde vara vägledande för den arbetsrättsliga lagstiftningen är att beslut om medinflytande skall läggas så nära de enskilda arbetstagarna som möjligt. I avgörande avseenden syftar emellertid den nuvarande lagstiftningen till att stärka de centrala fackliga organen. Härigenom har den enskilde arbetstagarens och fackföreningsmedlemmens ställning försvagats. Det är ostridigt att facklig verksamhet är av stort värde vid bevakning av de anställdas intressen. Stora delar av den fackliga verksamheten utövas med oväld och med respekt för såväl medlemmar som motparter. Detta får emellertid inte tas som intäkt för att acceptera företeelser som är till skada för såväl enskilda som samhället i stort. Vi menar att lagstiftningen har givit de fackliga organisationerna en ställning som medför sådana konsekvenser för såväl enskilda personer, företag och offentlig verksamhet som för samhället i sin helhet att justeringar är motiverade. 4 Den socialdemokratiska politiken Sedan socialdemokraterna 1982 övertog regeringsmakten har de socialistiska ambitionerna i fråga om arbetsmarknadslagstiftningen tagit sig uttryck i uppseendeväckande förändringar av lagstiftningen. Sålunda har i lag gjorts ingrepp i den fria stridsrätten genom att arbetsgivare förbjudits att som stridsåtgärd innehålla intjänad lön. Arbetsrätten bygger på grundsatsen att båda parter har rätt att tillgripa ekonomiska stridsåtgärder. Denna principiella ömsesidighet har stöd i den grundlagsfästa rätten att vidta fackliga stridsåtgärder. Friheten för arbetsmarknadens parter att vidta ekonomiska stridsåtgärder, när fredsplikt enligt kollektivavtal inte råder, har varit ändamålsenlig och otvivelaktigt tjänat arbetsfredens intressen. Det kan inte med trovärdighet hävdas att just denna stridsåtgärd har tillämpats i en omfattning och på ett sätt som inte stått i rimlig proportion till syftet med striden. Tvärtom hade arbetsgivarens organisationer förbundit sig att inte innehålla intjänad lön sorn stridsåtgärd. Principiellt utgör emellertid denna lagändring en skiljelinje i svensk arbetsmarknadspolitik. Ett annat exempel är återinförandet av . som maximalt skadestånd vid olovliga konflikter. Beloppet är betydelselöst för upprätthållandet av den fredsplikt som är en förutsättning för kollektivavtalssystemet och innebär i realiteten ett erkännande av vilda strejker. Till de åtgärder som syftar till att försvaga arbetsgivarpartens ställning hör också slopandet av avdragsrätten för allmänna skadestånd utan att ingripa mot den uppenbart tveksamma tillämpning av rätten att utkräva skadestånd som utvecklats. Exempel på åtgärder i syfte att stärka de centrala fackliga organen på de lokala parternas bekostnad är att rätten att förhandla om avsteg från turordningsreglerna vid avskedande av äldre personal överförts från den lokala till den centrala fackliga organisationen. Den enskilde medlemmens ställning gentemot sin fackliga organisation har försvagats, bl. a. genom regeringens beslut att medge rätt att teckna obligatorisk kollektiv hemförsäkring för sina medlemmar trots kritik från ansvariga myndigheter. Regeringen ansåg sig inte heller behöva avvakta sittande utredningar och pågående domstolsförfarande. Det utredningsförslag som sedermera utarbetats innebär enbart reservationsrätt för enskilda medlemmar vilket inte kan accepteras. Vi anser att endast positiv anslutning skall medges. Genom förslaget om närvarorätt för personalföreträdare i kommunala nämnder har de fackliga organisationernas kommunalanställda personal givits möjlighet att, till skillnad från andra medborgare, påverka olika nämndbeslut, som det ankommer på de politiskt valda nämndledamöterna att fatta. Den särställning som berörd personal sålunda givits måste anses strida mot grunderna för den kommunala representativa demokratin och mot den demokratiska principen om lika inflytande för alla röstberättigade medborgare. Detta kan inte anses stå i överensstämmelse med den kommunala likställighetsprincipen och innebär ett intrång i den kommunala demokratin. Genomförandet av förslaget innebär dessutom för kommunerna en extra ekonomisk belastning och utökad byråkrati. Mot bakgrund av uttalanden och tidigare socialdemokratiska krav finns det anledning utgå ifrån att socialdemokraterna har för avsikt att gå vidare på den utstakade vägen mot ett korporativt samhälle med ständigt ökat inflytande för främst centrala fackliga organ. Detta styrks av den publicerade rapporten från arbetarrörelsens nordiska samarbetskommitté, den s. k. . Den förhandlade inkomstpolitik som förordas däri innebär en facklig/politisk styrning av alla slag av inkomster genom att den ekonomiska politikens, skattepolitikens och socialpolitikens innehåll 1* 1985/86. regleras i avtal mellan arbetsmarknadens parter och regeringen. politiska demokratin så som den utövas av och kommunala församlingar skall ersättas av förhandlingar i slutna rum. Betecknande nog förutsätter denna modell för en svensk korporativism ett ständigt socialdemokratiskt regeringsinnehav. Det framstår som alltmer angeläget att slå fast var gränserna i en demokrati går mellan politiker, organisationer och enskilda människor. 5 Arbetsmarknadslagstiftning för framsteg Förhållandena på arbetsmarknaden förändras i mycket snabb takt. Det kommer inte att vara möjligt att lösa sysselsättningsproblemen om vi inte först lyckas åstadkomma balans i den svenska ekonomin. Den industriella basen måste breddas och industriproduktionen måste öka, den offentliga sektorns andel av den totala produktionen måste minska. Ianspråktagandet av den nya teknik som skall medverka till att göra detta möjligt sker i mycket högt tempo och ställer ytterligt stora krav på arbetsmarknadens funktion liksom på de enskilda arbetstagarnas, arbetsgivarnas och företagarnas sätt att fungera. Omstruktureringen kräver stor anpassningsförmåga hos hela samhället. ger utvecklingen positiva möjligheter för såväl individer som företag och offentlig verksamhet. Den strukturomvandling som är nödvändig måste bygga på den kompetens, ansvarskänsla och vilja att finna goda lösningar som finns hos de enskilda arbetstagarna och arbetsgivarna. Lönebildningen och skattepolitiken måste därför utformas så att ekonomisk stabilitet och tillväxt främjas och det återigen lönar sig att arbeta. I inflytandefrågorna måste man ta sikte på att engagera de enskilda anställda i de frågor som rör dem i arbetet. Besluten måste emellertid alltid tas av dem som har att bära ansvaret. Det fortsatta översyns- och utvecklingsarbetet inom arbetsrätten måste inriktas på att förbättra arbetsmarknadens funktion och samspelet mellan olika lagar. Byråkratisering och centralstyrning måste undvikas. Genomgående för lagstiftningen är att den övervärderar enskilda arbetsgivares och fackliga företrädares juridiska kompetens. Reglerna måste därför utformas så klart och entydigt att arbetstagarna, fackliga representanter och arbetsgivarna på förhand kan avgöra vilken rätt de har. Där lagstiftning inte är nödvändig av rättssäkerhetsskäl bör lagstiftning undvikas. Möjligheterna att lösa uppkommande frågor avtalsvägen bör vara så vida som möjligt. På många områden bör därför ändringar av lagstiftningen ske i syfte att återge arbetstagare och arbetsgivare möjligheterna att träffa avtal, individuellt och kollektivt. Den enskildes lagstadgade rättigheter på arbetsplatsen bör inte göras beroende av huruvida den enskilde arbetstagaren är medlem i en facklig organisation eller ej. Medlemskapet är endast den enskildes angelägenhet. Ett oavvisligt krav är att den enskildes integritet respekteras. De förändringar i lagstiftningen som vi föreslår har till syfte - att stärka den enskildes rätt, - att öka den enskildes inflytande på den egna arbetsplatsen, - att undanröja hinder för en väl fungerande arbetsmarknad. Medbestämmandelagens grundläggande syfte var att ge ett ökat inflytande åt de anställda på arbetsplatserna. De rättigheter lagen ger de anställda tillkommer emellertid endast de anställdas fackliga organisationer. Avsikten var att lagen skulle kompletteras med avtal på såväl den offentliga som den privata sektorn av arbetsmarknaden. Tillkomsten av medbestämmandelagen innebar att den epok på svensk arbetsmarknad som inleddes med det s. k. avslutades. Den utveckling som ägt rum både i samförstånd och genom förhandlingar mellan likvärdiga parter ersattes av en lagstiftning som ger arbetstagarnas organisationer långtgående befogenheter på många områden. Härigenom ändrades förutsättningarna för det system mellan parterna på arbetsmarknaden som varit lyckosamt för och som internationellt framstod som ett mönster för en harmonisk arbetsmarknad. Svårigheterna att komma fram till ett medbestämmandeavtal på den privata sektorn visar också att förutsättningarna för samförstånd mellan parterna på arbetsmarknaden försämrats. Lagen ger de fackliga organisationerna möjligheter att påverka inte bara förhållanden som berör de egna medlemmarna utan också förhållanden på arbetsplatser som saknar kollektivavtal. Sålunda kan de lokala fackliga företrädarna på en arbetsplats genom användande av vetorätten vid entreprenadavtal ingripa i förhållanden på andra arbetsplatser av skäl som inte var avsedda i lagen. Inom den offentliga sektorn har problemen visat sig i ökat krångel och byråkrati, en orimlig tidsåtgång och ökade kostnader utan att ge de anställda det medinflytande som förutskickades vid lagens tillkomst. Förutom detta har väsentliga principiella frågor ställts på sin spets i takt med att de fackliga organisationerna krävt inflytande och förhandlingsrätt över rent politiska beslut. Dessa frågor har inte varit möjliga att lösa trots att medbestämmandeavtal gäller på det offentliga avtalsområdet. Organisationerna på den svenska arbetsmarknaden har en efter internationella förhållanden unik ställning. En hög anslutningsgrad och en koncentration till ett fåtal organisationer innebär i praktiken att ett fackligt monopol har utvecklats. Ett enskilt företag eller en enskild anställd har i regel inga möjligheter att välja vilken facklig organisation han eller hon vill tillhöra. Inte heller kan de anställda på en arbetsplats utträda ur en organisation för att inträda i en annan. Införandet av organisationsklausuler i kollektivavtal kan betraktas som en form av yrkesförbud och innebär ett otillbörligt ingrepp i den enskildes integritet och ett brott mot mänskliga fri- och rättigheter. Därför bör denna typ av klausuler förbjudas. Den positiva föreningsrätten, dvs. rätten att fritt ansluta sig till och tillhöra en förening, finns inskriven i grundlagen och i MBL. Det borde vara en Mot. 1985/86:A748 självklarhet att med rätten att tillhöra en förening följer också rätten att slippa tillhöra en förening. Så har också föreningsrätten tolkats i ett uttalande av för mänskliga rättigheter. I är dock rätten att stå utanför en förening ingen självklarhet. Fackliga organisationer ser sig oförhindrade att genom mycket långtgående åtgärder försöka tvinga in arbetstagare som medlemmar. Åtgärder som kan betecknas som svartlistning av icke medlemmar förekommer också. Med rätten att ansluta sig till en förening borde rimligen också följa rätten att utträda ur en förening. Denna rätt är emellertid ingen självklarhet i . Arbetsdomstolen har fastställt att en medlem i en facklig organisation äger rätt att lämna organisationen på egen begäran. Trots detta vägras LO-medlemmar fortfarande utträde med motiveringen: Fackföreningsrörelsens principiella inställning till utträdesrätt för medlem ur ett fackförbund är, att sådan rätt saknas. (Kommentar till normalstadga för .) Vanligtvis hänvisas en medlem som söker utträde ur ett till skiljenämndsklausulen i stadgarna. Enligt normalstadgan för skall emellertid skiljemän utses på ett sätt som enligt en dom i högsta domstolen typiskt sett är ägnat att inge allvarliga betänkligheter från rättssäkerhetssynpunkt. Någon ändring av normalstadga har inte skett. För att garantera den enskildes frihet att själv välja eller avstå från medlemskap i t. ex. en facklig organisation bör den negativa föreningsrätten såväl grundlagfästas som inskrivas i medbestämmandelagen. För att garantera medlemmarna kontroll över inbetalningen av medlemsavgifter och möjligheter att förhindra att inbetalning av medlemsavgifter sker trots anmälan om utträde, bör rätt för arbetsgivare att göra avdrag på lönen för fackföreningsavgifter endast kunna medges genom fullmakt från varje enskild arbetstagare. Medbestämmandelagens grundläggande syfte var att ge ett ökat inflytande åt de direkt berörda på arbetsplatserna. Detta avsåg även de anställda i små företag som saknar fackklubb eller facklig förtroendeman. På större företag ankommer det som regel på de fackliga klubbarna att förhandla och ta emot information enligt MBL. På mindre arbetsplatser, där det inte finns någon klubb, är det emellertid centrala och regionala fackliga organ som avgör huruvida de anställda får representeras av ett ombud från den egna arbetsplatsen eller inte. Detta har lett till att arbetstagarna ofta representeras av en facklig ombudsman som inte har någon anknytning till det egna företaget. Denne kan ha sin verksamhet förlagd till en ort långt ifrån den aktuella arbetsplatsen och har ofta begränsade möjligheter att sätta sig in i förhållandena på de enskilda arbetsplatserna. Det föreligger heller ingen skyldighet för en sådan facklig representant att i förväg samråda med de anställda. Därför förekommer det att väsentlig information når de anställda på företaget först långt efter det att arbetsgivaren fullgjort sin lagstadgade informations- eller 8 förhandlingsskyldighet gentemot den fackliga organisationen.